CELEX: 62009CJ0148
Обжалване
Жалба за отмяна
Държавни помощи
Член 88, параграф 3 ЕО
Регламент (ЕО) № 659/1999
Решение на Комисията да не повдига възражения
Понятие за съмнение
Услуги от общ икономически интерес

С жалбата си Кралство Белгия, подкрепяно от Европейската комисия, иска отмяната на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските
общности [понастоящем „Общият съд“] от 10 февруари 2009 г. по дело Deutsche Post и DHL International/Комисия (T‑388/03, Сборник,
стр. II‑199, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Общият съд отменя решението на Комисията от 23 юли
2003 г. да не повдига възражения вследствие на процедурата по предварително разглеждане, предвидена в член 88, параграф 3
ЕО, срещу няколко мерки, взети от белгийските органи в полза на белгийското публично предприятие за пощенски услуги La Poste
SA (С (2003) 2508 окончателен, наричано по-нататък „спорното решение“).

Правна уредба
По смисъла на съображение 2 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила
за прилагане на член [88] от Договора за ЕО (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1,
стр. 41) по същество той цели да кодифицира и да утвърди постоянната практика, развита и утвърдена от Комисията при прилагането
на член 88 ЕО в съответствие с практиката на Съда.
Член 1 от посочения регламент предвижда:
„За целите на настоящия регламент:
[…]
з)      „заинтересована страна“ означава всяка държава членка или всяко лице, предприятие или обединение от предприятия, чиито интереси
биха могли да бъдат засегнати от предоставянето на помощ, по-специално получателят на помощта, конкуриращите се предприятия
и търговските обединения.“
Член 4, параграфи 2—4 от същия регламент, озаглавен „Предварително разглеждане на уведомлението и решения на Комисията“, гласи:
„2.      Когато Комисията след предварително разглеждане установи, че мярката, за която е уведомена, не представлява помощ, тя отбелязва
тази констатация посредством решение.
3.      Когато Комисията след предварително разглеждане констатира, че никакви съмнения не са се породили по отношение на съвместимостта
с [о]бщия пазар на мярката, за която е отправено уведомление, доколкото попада в рамките на приложното поле на член [87],
параграф 1 [ЕО], тя решава, че мярката е съвместима с [о]бщия пазар (наричано по-долу „решение, което не повдига възражения“).
Решението уточнява кое изключение съгласно Договора е било приложено.
4.      Когато Комисията след предварителното разглеждане констатира, че са се породили съмнения по отношение на съвместимостта с
[о]бщия пазар на мярката, за която е отправено уведомление, тя решава да започне производството по член [88], параграф 2 [ЕО]
(наричано по-долу „решение за започване на официална процедура по разследване“).“
По смисъла на член 6, параграф 1 от Регламент № 659/1999:
„Решението за започване на официална процедура по разследване обобщава релевантните фактически и правни въпроси, включва предварителна
оценка от страна на Комисията за характера на помощта по предложената мярка и излага съмненията по отношение на съвместимостта
ѝ с [о]бщия пазар. Решението призовава съответната държава членка и другите заинтересовани страни да представят [становища]
в рамките на предписан срок, който обикновено не надхвърля един месец. При надлежно обосновани случаи Комисията може да удължи
предписания срок.“

Обстоятелства, предхождащи спора
La Poste SA (наричано по-нататък „La Poste“) е преобразувано в публичноправно акционерно дружество през 1992 г., но продължава
да бъде оператор на универсалната пощенска услуга в Белгия и трябва да изпълнява конкретни задължения в рамките на услуги
от общ икономически интерес (наричани по-нататък „УОИИ“). Условията за компенсиране на нетните допълнителни разходи за УОИИ
са определени в договора за управление, сключен с белгийската държава.
Секторът на експресните пратки представлява 4 % от оборота на La Poste, което в този сектор съответства на пазарен дял от
18 %. Deutsche Post AG (наричано по-нататък „Deutsche Post“) и неговото белгийско дъщерно дружество DHL International държат
между 35 % и 45 % от дяловете на същия този пазар.
С писмо от 3 декември 2002 г. белгийските органи уведомяват Комисията за проект за увеличаване на капитала на La Poste със
сумата от 297,5 милиона евро.
На 22 юли 2003 г. жалбоподателите сезират Комисията с молба за сведения относно състоянието на процедурата по разглеждане
на мярката, за която е отправено уведомление, с оглед на евентуално участие в посочената процедура.
Като счита, че увеличението на капитала, за което е отправено уведомление, не представлява държавна помощ, в резултат на предвидената
в член 88, параграф 3 ЕО процедура по предварително разглеждане Комисията приема на 23 юли 2003 г. спорното решение.

Производството пред Комисията и спорното решение
След три срещи с белгийските органи и след неколкократна размяна на писма Комисията приема, че капиталовата вноска, за която
тези органи са я уведомили, е съвместима с общия пазар.
За тази цел Комисията разглежда предварително шест мерки, за които не е уведомена и от които La Poste се ползва от преобразуването
си в самостоятелно публично дружество, като приема, че те обуславят правомерността на увеличението на капитала, за което е
уведомена.
Първата мярка се състои в освобождаване от корпоративен данък. Тъй като от 1992 г. до 2002 г. La Poste е претърпяло обща нетна
загуба от 238,4 милиона евро, Комисията приема, че това освобождаване не е довело до никакво прехвърляне на държавни ресурси.
Втората мярка се състои в прехвърлени на La Poste от белгийската държава недвижими имоти, необходими за обществената услуга,
в замяна на отпадането на създадена от La Poste провизия за пенсии в размер на 100 милиона евро. Комисията приема, че тази
мярка не е предоставила никакво предимство на последното.
Третата мярка се състои в гарантиране от държавата на сключените заеми. Тъй като установява, че La Poste така и не е поискало
тази гаранция, Комисията счита, че не става дума за държавна помощ.
Четвъртата мярка се състои в освобождаване от данък върху недвижимите имоти за недвижимото имущество, предназначено за обществена
услуга. Комисията приема, че такава мярка може да представлява държавна помощ.
Петата мярка се състои в свръхкомпенсиране на финансовите услуги от общ интерес за периода 1992—1997 г. Комисията приема,
че такава мярка може да представлява държавна помощ.
Шестата мярка се състои в две увеличения на капитала, извършени през март и декември 1997 г. на обща стойност 62 милиона евро
и предназначени да уравновесят недостатъчното компенсиране за УОИИ. Комисията приема, че такава мярка може да представлява
държавна помощ.
Що се отнася до четвъртата, петата и шестата мярка, за които не е отправено уведомление, както и до мярката, за която Комисията
е уведомена, според нея, дори да се предположи, че тези мерки съдържат елементи на помощ, те са съвместими с общия пазар съгласно
член 86, параграф 2 ЕО, тъй като не включват свръхкомпенсиране на нетните допълнителни разходи за УОИИ.
Накрая Комисията посочва, че мярката, за която е уведомена, състояща се в увеличаване на капитала с 297,5 милиона евро, е
с размер, по-малък от историческото недостатъчно компенсиране на допълнителните нетни разходи за дейностите, свързани с УОИИ,
така че тази мярка не представлява „държавна помощ“ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.

Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
Жалбоподателите подават жалба за отмяна на спорното решение, в подкрепа на която изтъкват седем правни основания. Комисията
повдига възражение за недопустимост, основано на липсата на процесуална легитимация и на правен интерес на жалбоподателите.
С определение от 15 декември 2004 г. Общият съд решава, че ще се произнесе по искането за установяване на недопустимостта
с решението по съществото на спора.
По отношение на допустимостта Общият съд последователно проверява процесуалната легитимация и правния интерес на жалбоподателите.
На първо място, той посочва, че съгласно постоянната съдебна практика лицата, които се ползват от процесуалните гаранции,
предвидени в член 88, параграф 2 ЕО, могат да осигурят тяхното спазване само ако имат възможност да оспорят пред съда на Съюза
решението на Комисията, взето на основание параграф 3 от същия член, да обяви, че дадена помощ е съвместима с общия пазар,
без да открива официална процедура по разследване.
В точка 43 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава, че лицата, които се ползват от тези гаранции, са заинтересованите
страни по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, а именно конкуриращите се с получателите на спорните помощи предприятия.
Като напомня, че в този контекст процесуалната легитимация може да бъде призната само когато с жалбата си заинтересованите
страни целят защита на процесуалните си гаранции, а не когато оспорват основателността на решение, прието на основание член 88,
параграф 3 ЕО, Общият съд анализира наведените от жалбоподателите в тяхната жалба правни основания и констатира, че последните
са два вида.
Що се отнася до правните основания, които поставят под въпрос основателността на спорното решение, в точка 49 от обжалваното
съдебно решение Общият съд приема, че жалбоподателите не са успели да докажат, че помощта, предмет на спорното решение, засяга
съществено конкурентната им позиция на пазара. При това положение той приема, че жалбоподателите не са били процесуално легитимирани,
за да поставят под въпрос основателността на спорното решение.
Що се отнася до правните основания, изтъкнати в защита на техните процесуални гаранции, в точка 52 от обжалваното съдебно
решение той приема, че като преки конкуренти на La Poste жалбоподателите имат качеството на заинтересовани страни по смисъла
на член 88, параграф 2 ЕО. В това отношение, от една страна, в точка 55 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва,
че второто правно основание изрично повдига въпроса за нарушаването на процесуалните права на жалбоподателите. От друга страна,
в точка 56 от същото съдебно решение той приема, че третото, четвъртото, петото и седмото правно основание съдържат елементи
в подкрепа на второто правно основание. При това положение той констатира процесуалната легитимация на жалбоподателите, както
и допустимостта на второто правно основание и на представените в негова подкрепа доводи.
На второ място, в точка 62 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че в качеството си на заинтересовани страни по
смисъла на член 88, параграф 2 ЕО жалбоподателите имат интерес от отмяната на спорното решение, доколкото подобна отмяна би
наложила на Комисията да започне официалната процедура по разследване.
При това положение Общият съд отхвърля направеното от Комисията възражение за недопустимост.
Що се отнася до съществото на спора, след като напомня обективния характер на понятието „сериозни затруднения“, при наличието
на които — когато разглежда мярка за помощ — Комисията трябва да започне официалната процедура, в точки 96—107 от обжалваното
съдебно решение Общият съд посочва индициите, установяващи наличието на такива сериозни затруднения при разглеждането на мярка
за помощ, а именно продължителността и обстоятелствата при разглеждането, недостатъчното и непълно разглеждане и съдържанието
на спорното решение.
Първо, Общият съд преди всичко констатира, че са изтекли седем месеца между уведомлението за нотифицираната помощ и приемането
на спорното решение, или срок, доста по-дълъг от двумесечния срок, предвиден за предварителното разглеждане по член 4, параграф 5
от Регламент № 659/1999.
След това, в рамките на процедурата са се провели три срещи между белгийските органи и Комисията и са направени различни искания
за информация, по повод на които Комисията не е пропуснала да подчертае сложния характер на случая и широкия обхват на проучването,
което трябва да извърши, като се има предвид, че тя е поставила в зависимост съвместимостта на мярката, за която е уведомена,
с тази на шестте мерки, за които тя не е уведомена.
Накрая, в точка 103 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава, че при избора на правното основание за приемане
на спорното решение Комисията се е колебала между подход, базиран на член 87 ЕО, и подход, основан на член 86, параграф 2
ЕО.
В резултат на това в точка 106 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава, че проведената от Комисията процедура
е продължила значително повече от обикновено необходимото за първо разглеждане в рамките на член 88, параграф 3 ЕО.
Второ, Общият съд е проверил дали елементите, свързани със съдържанието на спорното решение, могат също да представляват индиция
за сериозните затруднения, които Комисията е срещнала при разглеждането на въпросните мерки.
В този контекст Общият съд установява, от една страна, че Комисията е разгледала в недостатъчна степен втората мярка в полза
на La Poste — за която не е отправено уведомление, — а именно отпадането на провизията за пенсии, с мотива, че тя не е разполагала
с необходимите сведения, за да оцени предимството, дадено чрез безплатното предоставяне на недвижимо имущество от страна на
белгийската държава.
От друга страна, след като напомня, че в съответствие с точка 93 от Решение от 24 юли 2003 г. по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium
Magdeburg (С‑280/00, Recueil, стр. I‑7747), обявено след приемането на спорното решение, Комисията е трябвало да проучи дали
компенсираните от държавата разходи за УОИИ са били равни или по-ниски от тези на едно добре управлявано средно предприятие
(критерия за „benchmarking“), Общият съд установява, че подобна проверка в настоящия случай липсва. Следователно той заключава,
че мярката, за която е отправено уведомление, е разгледана в непълна степен.
Вследствие на това Общият съд отменя спорното решение.

Производството пред Съда
С жалбата си Кралство Белгия, подпомагано от Комисията, моли Съда:
–        да отмени обжалваното съдебно решение,
–        да осъди Deutsche Post и DHL International да заплатят съдебните разноски.
Deutsche Post и DHL International искат от Съда
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди Кралство Белгия и Комисията да заплатят съдебните разноски.

По жалбата
В подкрепа на своята жалба Кралство Белгия изтъква три правни основания, изведени, първо, от неправилна квалификация на обстоятелствата
в конкретния случай, второ, от допусната от Общия съд грешка при прилагане на правото и трето, от нарушение на принципа на
правната сигурност. Комисията, която подпомага Кралство Белгия в неговите искания, освен това посочва самостоятелно правно
основание, според което Общият съд е нарушил член 230, параграф 4 ЕО.
Следва преди всичко да се разгледат правните основания, с които Кралство Белгия и Комисията оспорват преценката на Общия съд
на допустимостта на жалбата в първоинстанционното производство, както и преценката на някои приети от него правни основания.

По второто правно основание на жалбата и самостоятелното правно основание на Комисията
Доводи на страните
Кралство Белгия изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е обявил за допустими четвъртото и
седмото правно основание на жалбата, макар с тези правни основания жалбоподателите да поставят под въпрос основателността
на спорното решение.
Според Комисията Общият съд е нарушил член 230, параграф 4 ЕО, като е обявил за допустима жалбата на жалбоподателите с мотива,
че последните са се позовали на защитата на процесуалните гаранции, които им предоставя член 88, параграф 2 ЕО. Всъщност в
никое от наведените от жалбоподателите правни основания на жалбата не се съдържало такова искане, така че Съдът следвало служебно
да отмени обжалваното съдебно решение на това основание.
Освен това по този начин Общият съд предрешил въпроса за законосъобразността на оспорваната помощ.
В самото начало Deutsche Post и DHL International изтъкват, че автономното правно основание на Комисията е недопустимо.
Що се отнася до съществото на спора, те отбелязват, че Общият съд просто взел предвид всички относими елементи, за да прецени
дали евентуално са налице сериозни затруднения. Освен това Комисията се заблудила, като е приела, че правното основание, свързано
със защитата на процесуалните права, не е било изтъкнато в първоинстанционното производство. В това отношение жалбоподателите
изброяват отделните части от своята жалба, свързани с този въпрос.
Съображения на Съда
–       Допустимост на самостоятелното правно основание на Комисията
В самото начало трябва да се провери дали е допустимо пред Съда самостоятелното правно основание на Комисията, изведено от
нарушение от Общия съд на член 230, параграф 4 ЕО.
В това отношение следва да се напомни, че на основание член 56, параграф 2 от Статута на Съда жалба пред него може да бъде
подадена от всяка страна, чиито искания са изцяло или частично отхвърлени от Общия съд. Тъй като Комисията е била ответник
пред Общия съд, съгласно член 115, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда тя може да представи писмен отговор в срок
от два месеца, считано от връчването на жалбата, съгласно изискванията на параграф 2 на този член, както и по силата на член 116
от посочения правилник.
Следователно автономното правно основание на Комисията е допустимо.
–       По съществото на спора
Що се отнася до съществото на спора, Комисията изтъква нарушение на член 230, параграф 4, ЕО, доколкото, като изгражда изкуствено
от доводите на жалбата правно основание, изведено от нарушение на процесуалните права, Общият съд е извършил нова квалификация
на жалбата в първоинстанционното производство, която е била насочена срещу основателността на спорното решение. Кралство Белгия
отбелязва също, че с четвъртото и седмото си правно основание жалбоподателите са оспорили единствено основателността на посоченото
решение, така че Общият съд неправилно е обявил тези правни основания за допустими.
На първо място, що се отнася до твърдението за нарушение, изведено от неспазването на условията по член 230, параграф 4 ЕО,
в самото начало трябва да се напомни, че член 4 от Регламент № 659/1999 въвежда фазата на предварително разглеждане на помощите,
за които е отправено уведомление, която има за цел да позволи на Комисията да си състави първоначално становище относно съвместимостта
на разглежданата помощ с общия пазар. В края на тази фаза Комисията констатира, че тази мярка или не съставлява помощ, или
попада в приложното поле на член 87, параграф 1 ЕО. В последната хипотеза е възможно споменатата мярка да не събуди съмнения
относно съвместимостта си с общия пазар или, обратно, да породи такива съмнения (Решение от 24 май 2011 г. по дело Комисия/Kronoply
и Kronotex, C‑83/09 P, все още непубликувано в Сборника, точка 43).
В случая спорното решение е решение да не се повдигат възражения, основано на член 4, параграф 3 от Регламент № 659/1999,
чиято правомерност зависи от това дали има съмнения относно съвместимостта на помощта с общия пазар. След като подобни съмнения
трябва да доведат до започване на официална процедура по разследване, в която могат да участват заинтересованите страни, посочени
в член 1, буква з) от Регламент № 659/1999, трябва да се приеме, че всяка заинтересована страна по смисъла на последната разпоредба
е пряко и лично засегната от това решение. Действително ползващите се от процесуалните гаранции, предвидени в член 88, параграф 2
ЕО и в член 6, параграф 1 от Регламент № 659/1999, могат да осигурят зачитането им само ако имат възможност да оспорят решението
да не се повдигат възражения пред съда на Съюза (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Kronoply и Kronotex, посочено по-горе,
точка 47 и цитираната съдебна практика).
Когато жалбоподател иска отмяна на решението да не се повдигат възражения, той поставя под въпрос главно факта, че решението
за въпросната помощ е прието, без Комисията да започва официална процедура по разследване, с което нарушава неговите процесуални
права. За да бъде уважено искането му за отмяна, жалбоподателят може да сочи всякакви правни основания, които да са в състояние
да докажат, че преценката на фазата на предварителното разглеждане на мярката, за която е отправено уведомление, на информацията
и обстоятелствата, с които Комисията разполага, е трябвало да породи съмнения относно съвместимостта ѝ с общия пазар. Използването
на такива доводи обаче не може да има за последица преобразуването на предмета на жалбата, нито промяна в условията за допустимостта
ѝ. Обратно, трябва да се докаже именно наличието на съмнения относно тази съвместимост, за да се установи, че Комисията е
била задължена да започне официалната процедура по разследване, посочена в член 88, параграф 2 ЕО, както и в член 6, параграф 1
от Регламент № 659/1999 (вж. Решение по дело Комисия/Kronoply и Kronotex, посочено по-горе, точка 59).
Преценката на Общия съд на допустимостта на правните основания от жалбата за отмяна следва да бъде проверена именно предвид
тези принципи.
В конкретния случай в точка 45 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че второто правно основание на първоинстанционната
жалба е изведено от незачитане на разпоредбите на член 88, параграф 3 ЕО, тъй като Комисията е решила да не започва предвидената
в член 88, параграф 2 ЕО процедура, въпреки че е срещнала сериозни затруднения при преценката си на съвместимостта на оспорваните
мерки с общия пазар.
Така Общият съд правилно отбелязва в точка 54 от обжалваното съдебно решение, че съдът на Съюза не е длъжен да тълкува жалбата,
с която жалбоподателят оспорва изключително основателността на самото решение за преценка на помощта, като целяща на практика
да защити процесуалните права, които жалбоподателят черпи от член 88, параграф 2 ЕО и член 6, параграф 1 от Регламент № 659/1999,
когато жалбоподателят не е повдигнал изрично правно основание с такава цел. В подобна хипотеза тълкуването на правното основание
би довело до нова квалификация на предмета на жалбата (вж. в този смисъл Решение от 29 ноември 2007 г. по дело Stadtwerke
Schwäbisch Hall и др./Комисия, C‑176/06 P, точка 25 и Решение по дело Комисия/Kronoply и Kronotex, посочено по-горе, точка 55).
При тези условия в точка 55 от обжалваното съдебно решение Общият съд стига до извода, че с второто си правно основание жалбоподателите
поддържат изрично, че при приемането на спорното решение са нарушени процесуалните права, които те черпят от член 88, параграф 2
ЕО.
Като е стигнал до този извод обаче, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото.
Всъщност, от една страна, е безспорно, че предметът на жалбата на жалбоподателите в първоинстанционното производство действително
цели отмяната на решение на Комисията да не открива официалното производство по разследване, предвидено в член 88, параграф 2
ЕО и член 6, параграф 1 от Регламент № 659/1999.
От друга страна, макар първоинстанционната жалба да не разкрива достатъчно ясно правните основания на жалбоподателите и конкретно
правно основание, което само по себе си да бъде идентифицирано като целящо защитата на процесуалните права, които те черпят
от член 88, параграф 2 ЕО и член 6, параграф 1 от Регламент № 659/1999, това не променя факта, че видно от самия текст на
тази жалба, жалбоподателите твърдят, че незапочването на процедура по разследване не им е дало възможност да се ползват от
процесуалните гаранции, на които те имат право по силата на тези разпоредби, така както представят доводи, за да докажат,
че Комисията е трябвало да прибегне до предвидената там процедура.
При тези обстоятелства Общият съд е имал основание да приеме, че жалбата съдържа правно основание, с което жалбоподателите
възнамеряват да защитят процесуалните права, които имат съгласно член 88, параграф 2 ЕО и член 6, параграф 1 от Регламент
№ 659/1999, без при това да нарушава член 230, параграф 4 ЕО.
На второ място, Общият съд не може да бъде упрекван, че в рамките на второто правно основание е взел предвид елементите от
първоинстанционната жалба, с които жалбоподателите целят да докажат, че Комисията е трябвало да има съмнения относно съвместимостта
на оспорваните мерки с общия пазар.
В това отношение Общият съд подчертава в точка 45 от обжалваното съдебно решение, че в четвъртото и седмото правно основание
жалбоподателите твърдят, че разглеждането от Комисията на мерките, които представляват оспорваните мерки, било недостатъчно
и непълно. Така, след като приема в точка 52 от обжалваното съдебно решение, че в качеството си на преки конкуренти на La Poste
на пазара на експресната експедиция на пратки жалбоподателите са процесуално легитимирани само като заинтересовани страни
по смисъла на 88, параграф 2 ЕО и член 1, буква з) от Регламент № 659/1999, Общият съд правилно приема в точка 69 от обжалваното
съдебно решение, че може да разглежда по-специално четвъртото и седмото правно основание на жалбата единствено доколкото те
целят да се докаже, че Комисията е трябвало да започне официалната фаза на разследването.
При тези обстоятелства Общият съд не може да бъде упрекван и затова че е обявил за допустими правните основания, с които жалбоподателите
изтъкват, че Комисията е допуснала грешка, като е приела, че разглежданите мерки не представляват държавни помощи. Обратно,
Общият съд изрично е обявил тези правни основания за недопустими в точка 67 от обжалваното съдебно решение.
При това положение второто правно основание на Кралство Белгия, както и автономното правно основание на Комисията следва да
се отхвърлят като неоснователни.

По първото и третото правно основание
Доводи на страните
С първото си правно основание Кралство Белгия твърди, че Общият съд е квалифицирал неправилно обстоятелствата по случая.
В конкретния случай предвид обстоятелствата, при които се е провела процедурата по разглеждане, Общият съд приема, че референтният
срок от два месеца е само инструктивен, така че превишаването му не би трябвало автоматично да означава, че Комисията се е
натъкнала на сериозни затруднения. Комисията допълва, че предвид конкретните обстоятелства по настоящия случай предварителното
разглеждане не е продължило прекалено дълго.
Освен това според Кралство Белгия Общият съд е пропуснал да посочи връзка между широкия обхват на проучването, което включва
разглеждането на оспорваните мерки, както и неговата очевидна сложност и наличието на сериозни затруднения. Според Комисията
фактическите затруднения не водят задължително до сериозни затруднения.
Накрая Кралство Белгия подчертава, че колебанието по отношение на правното основание по-скоро свидетелства за избора, който
е имала Комисията, да приключи случая, отколкото за сериозни затруднения. Всъщност Комисията твърди, че независимо от правното
основание окончателното решение би било същото.
Що се отнася до съдържанието на спорното решение, Кралство Белгия счита, че при анализа си по въпроса дали оспорваните мерки
са разгледани в достатъчна степен, Общият съд стига по същество до резултат, различен от приетия от Комисията. Подобна разлика
обаче не подкрепя извода, че са били налице сериозни затруднения. Във всички случаи подобно обстоятелство не може да доведе
до заключението, че извършеното от Комисията разглеждане е непълно.
По-нататък, с третото си правно основание Кралство Белгия и Комисията твърдят, че Общият съд е нарушил принципа на правната
сигурност, като е приложил с обратна сила четвъртия критерий от Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg,
посочено по-горе.
В това отношение по-нататък Комисията допълва, че в рамките на проверката на защитата на процесуалните гаранции, предвидени
в член 88, параграф 2 ЕО, не е уместно да се разглежда критерият, наречен „benchmarking“, изведен от Решение по дело Altmark
и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе.
Като цяло Deutsche Post и DHL International считат, че процедурите по разглеждане на Комисията, започнати в рамките на приватизацията
на държавни пощенски предприятия, обикновено се провеждат от нея в рамките на официална процедура по разследване. Всъщност
подобни операции се характеризират със сложен фактологичен контекст, което задължително води до наличието на сериозни затруднения.
По-конкретно жалбоподателите напомнят преди всичко, че по време на процедурата по разглеждане самата Комисия е подчертала
сложния характер на случая, представен на нейното внимание. След това, Кралство Белгия е пропуснало да отговори на констатациите
на Общия съд, според които Комисията не е разполагала с цялата фактическа информация, за да разгледа прехвърлянето на недвижимо
имущество и отпадането на провизията за пенсии. Накрая, жалбоподателите напомнят, че „benchmarking“ за разходите за УОИИ по
смисъла на четвъртия критерий, установен с Решение по дело Altmark и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе, по това
време отговаря на очакванията, и по-специално на тези от самата Комисия.
Съображения на Съда
Следва веднага да се напомни, че съгласно член 4, параграф 4 от Регламент № 659/1999, ако след предварителното разглеждане
Комисията констатира, че са се породили съмнения по отношение на съвместимостта с общия пазар на оспорваната мярка, тя е длъжна
да приеме решение за започване на официалната процедура по разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО и в член 6, параграф 1
от същия регламент (вж. Решение по дело Комисия/Kronoply и Kronotex, посочено по-горе, точка 46).
В случая спорното решение е решение да не се повдигат възражения, основано на член 4, параграф 3 от Регламент № 659/1999,
чиято законосъобразност зависи от това дали съществуват съмнения относно съвместимостта на разглежданата мярка с общия пазар.
Тъй като понятието „съмнения“, посочено в член 4, параграф 4 от Регламент № 659/1999, има обективен характер, съществуването
им трябва да се търси не само в обстоятелствата по приемането на оспорвания акт, но също и в преценките, на които се е основала
Комисията (вж. в този смисъл Решение от 2 април 2009 г. по дело Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия, C‑431/07 P, Сборник,
стр. I‑2665, точка 63).
В конкретния случай преди всичко Общият съд е разгледал продължителността и обстоятелствата на процедурата по предварително
разглеждане в точки 96—107 от обжалваното съдебно решение. След това, при разглеждането на елементите, свързани със съдържанието
на спорното решение, Общият съд констатира, от една страна, в точки 108—110 от посоченото съдебно решение, че не е разгледано
в достатъчна степен отпадането на провизията за пенсиите, и от друга страна, в точки 111—117 от същото съдебно решение, непълното
разглеждане на разходите за предоставяне на УОИИ. Накрая, в точка 118 от обжалваното съдебно решение той стига до извода,
че съвкупността от тези елементи представлява обективни и непротиворечиви индиции, които свидетелстват, че Комисията е трябвало
да открие официалната фаза на разследването.
Що се отнася, на първо място, до продължителността и обстоятелствата на процедурата по предварително разглеждане, макар да
е вярно, че продължителност, която надвишава срока от два месеца, предвиден в член 4, параграф 5 от Регламент № 659/1999,
както и броят на исканията за информация, отправени до белгийските органи, сами по себе си да не позволяват да се заключи,
че Комисията е трябвало да открие официалната процедура по разследване, това не променя факта, както подчертава Общият съд
в точка 106 от обжалваното съдебно решение, че тези елементи могат да представляват индиция за това, че Комисията е могла
да има съмнения относно съвместимостта на разглежданата помощ с общия пазар.
В това отношение в частност следва да се отбележи, че за да обяви мярката, за която е уведомена, за съвместима с общия пазар,
Комисията е трябвало да разгледа съвместимостта на шест мерки, за които не е отправено уведомление и които са приети между
1992 г. и 1997 г.
Що се отнася, на второ място, до съдържанието на спорното решение, Общият съд по-специално изтъква, че то свидетелства за
недостатъчно разглеждане на оспорваните мерки.
Така Общият съд постановява в точка 109 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е приела спорното решение, без да разполага
с доказателства, въз основа на които да оцени предимството, до което води безвъзмездното предоставяне на недвижими имоти в
замяна на отпадането на резерва за пенсии.
В това отношение от спорното решение следва, че за покриване на пенсионните права на наетите от него служители, през 1992 г.,
при преобразуването му в самостоятелно предприятие, La Poste създава провизия на стойност 100 милиона евро, която е отпаднала
през 1997 г. В замяна на тази провизия са прехвърлени недвижими имоти, необходими за обществената услуга.
При тези обстоятелства Общият съд е имал основание да приеме, че Комисията е трябвало да поиска от белгийските органи уточнения,
по-специално относно стойността на недвижимите имоти, предоставени безвъзмездно на La Poste от белгийската държава.
Всъщност Общият съд не може да бъде упрекван, затова че е приел, че подобно обстоятелство може да представлява индиция, че
Комисията е трябвало да има съмнения относно съвместимостта на оспорваната мярка с общия пазар. Всъщност не е изключено в
зависимост от стойността на представените на разположение недвижими имоти La Poste да е извлякло съществена икономическа изгода
от тази операция, която представлява държавна помощ. За да се увери обаче, че е вярно обратното, Комисията е трябвало поне
да разполага с оценки на финансовото предимство, което представлява за La Poste това предоставяне на имоти.
Що се отнася до третото правно основание, изведено от твърдението за нарушение на принципа на правната сигурност, трябва да
се отбележи, че както следва от точки 81 и 87 от настоящото решение, анализът на Общия съд на обстоятелствата при приемането,
както и на съдържанието на спорното решение, извежда на преден план съмненията, които Комисията е трябвало да има относно
съвместимостта с общия пазар на мярката, за която е отправено уведомление, съмнения, които са достатъчни, за да подкрепят
извода, че тя е трябвало да започне официалната фаза на разследването, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО и член 6, параграф 1
от Регламент № 659/1999.
При тези условия не се налага посоченото правно основание да бъде разглеждано.
Предвид тези съображения първото правно основание следва да се отхвърли като неоснователно, а третото правно основание — като
неотносимо.
При това положение жалбата трябва да се отхвърли изцяло.

По съдебните разноски
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на
член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като
Кралство Белгия и Комисията са загубили делото, те трябва да бъдат осъдени да заплатят разноските.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Кралство Белгия и Европейската комисия да заплатят съдебните разноски.
Подписи
*
Език на производството: немски.