CELEX: 62010CJ0078
Codul vamal comunitar
Articolele 213, 233 și 239
Obligația de solidaritate între mai mulți debitori pentru aceeași datorie vamală
Remiterea taxelor la import
Stingerea datoriei vamale
Posibilitatea unui codebitor solidar de a invoca remiterea acordată unui alt codebitor
Absență

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 213, 233 și 239 din Regulamentul (CEE)
nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială,
02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului
din 19 decembrie 1996 (JO 1997, L 17, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250, denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Berel, în calitate de mandatar al societății Port Angot
Développement, succesor în drepturi al Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS (denumită în continuare
„Maprochim”), Rijn Schelde Mondia France SA (denumită în continuare „Mondia France”) și Asia Pulp & Paper France EURL (denumită
în continuare „Asia P & P”), pe de o parte, și administration des douanes de Rouen (administrația vamală din Rouen), receveur
principal des douanes du Havre și administration des douanes du Havre (administrația vamală din Le Havre) (denumite în continuare
„autoritățile vamale”), pe de altă parte, în legătură cu recuperarea unei datorii vamale a Maprochim, a Asia P & P, precum
și a Mondia France, obligate în calitate de codebitori solidari, și în privința căreia această din urmă societate a beneficiat
de o remitere parțială.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Articolul 4 din Codul vamal prevede:
„În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
9.      «Datorie vamală» reprezintă obligația unei persoane de a achita valoarea drepturilor de import (datorie vamală la import)
sau drepturile de export (datorie vamală la export) care se aplică anumitor mărfuri prin dispozițiile în vigoare ale Comunității.
[…]
12.      «Debitor» reprezintă orice persoană obligată să achite o datorie vamală.
[…]”
Articolul 5 din Codul vamal prevede:
„(1)      […] orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația sa cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele și a îndeplini
formalitățile prevăzute în reglementările vamale.
(2)      O astfel de reprezentare poate fi:
–        directă, caz în care reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane, sau
–        indirectă, caz în care reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
[…]
(4)      Reprezentantul trebuie să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, să specifice dacă reprezentarea este directă
sau indirectă și să aibă putere de reprezentare.
O persoană care nu declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane sau care declară că acționează în numele
sau pe seama unei alte persoane fără a fi împuternicit să facă aceasta se consideră că acționează în nume propriu și pe seama
sa.
[…]”
Potrivit articolului 202 din Codul vamal:
„(1)      O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
(a)      introducerea ilegală pe teritoriul vamal al Comunității a mărfurilor supuse drepturilor de import sau
[…]
În sensul prezentului articol, introducerea ilegală reprezintă orice introducere care încalcă dispozițiile articolelor 38-41
și articolul 177 a doua liniuță.
(2)      Datoria vamală se naște în momentul în care mărfurile sunt introduse ilegal.
(3)      Debitorii vamali sunt:
–        persoana care introduce ilegal astfel de mărfuri;
–        orice persoană care a participat la introducerea ilegală a mărfurilor și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal
că o astfel de introducere este ilegală;
–        orice persoană care a dobândit sau deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul
achiziționării sau primirii mărfurilor, că ele au fost introduse ilegal.”
Articolul 203 din Codul vamal are următorul cuprins:
„(1)      O datorie vamală la import ia naștere prin:
–        sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import.
(2)      Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală.
(3)      Debitorii vamali sunt:
–        persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală;
–        orice persoană care a participat la o astfel de acțiune și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile
au fost sustrase de sub supraveghere vamală;
–        orice persoană care a dobândit sau deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul
cumpărării sau primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală și
–        după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea
regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.”
Articolul 213 din Codul vamal prevede:
„Atunci când mai multe persoane sunt obligate să plătească aceeași datorie, acestea sunt obligate să plătească în solidar
acea datorie.”
Articolul 233 din codul menționat prevede:
„[…] o datorie vamală se stinge:
(a)      prin plata valorii drepturilor;
(b)      prin remiterea valorii drepturilor;
[…]”
Articolul 236 din Codul vamal prevede:
„(1)      Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite,
valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor
articolului 220 alineatul (2).
Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise
în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă
contrar articolului 220 alineatul (2).
Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă
a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată.
(2)      Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într‑un termen
de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului.
Acest termen se prorogă dacă persoana interesată face dovada că a fost împiedicată să depună cererea în termenul menționat
datorită cazului fortuit sau forței majore.
Autoritățile vamale procedează la rambursare sau remitere din oficiu atunci când constată în acest interval existența uneia
sau alteia dintre situațiile descrise la alineatul (1) primul și al doilea paragraf.”
Potrivit articolului 239 din același cod:
„(1)      Drepturile de import sau export se pot rambursa sau remite în alte situații decât cele menționate la articolele 236, 237 și
238:
–        care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului;
–        care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile
în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura
comitetului. Rambursarea sau remiterea poate fi făcută în condiții speciale.
(2)      Drepturile se rambursează sau se remit pe motivele menționate la alineatul (1) în urma depunerii unei cereri la biroul vamal
corespunzător în termen de douăsprezece luni de la data la care valoarea drepturilor a fost comunicată debitorului.
[…]”
Articolul 878 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin
Regulamentul (CE) nr. 1677/98 al Comisiei din 29 iulie 1998 (JO L 212, p. 18, Ediție specială, 02/vol. 11, p. 23, denumit
în continuare „regulamentul de aplicare”), prevede:
„Cererea de rambursare sau de remitere a drepturilor de import sau de export, denumită în continuare «cerere de rambursare
sau de remitere», este făcută de către persoana care a achitat aceste drepturi sau este pasibilă de a le achita ori de către
persoana sau persoanele care au preluat drepturile și obligațiile acesteia.
Cererea de rambursare sau de remitere poate fi, de asemenea, făcută de reprezentantul persoanei sau al persoanelor menționate
la primul paragraf.”
Articolul 899 din regulamentul de aplicare prevede:
„Fără a aduce atingere altor situații care trebuie analizate caz cu caz în conformitate cu procedura prevăzută la articolele
905-909 și în cazul în care autoritatea vamală de decizie căreia i s‑a prezentat cererea de rambursare sau de remitere menționată
în articolul 239 alineatul (2) din cod constată că:
–        motivele invocate în sprijinul cererii corespund uneia dintre circumstanțele menționate la articolele 900-903 și că acestea
nu implică nici dol, nici neglijență manifestă din partea persoanei interesate, aceasta acordă rambursarea sau remiterea drepturilor
de import în cauză.
«Persoana interesată» reprezintă persoana sau persoanele menționate la articolul 878 alineatul (1), sau reprezentanții lor,
și orice persoană care a participat la îndeplinirea formalităților vamale referitoare la mărfurile respective sau a dat instrucțiunile
necesare pentru îndeplinirea acestor formalități;
–        motivele invocate în sprijinul cererii corespund uneia dintre circumstanțele menționate la articolul 904, nu acordă rambursarea
sau remiterea sumei drepturilor de import în cauză.”
Articolul 900 alineatul (1) litera (o) din regulamentul de aplicare prevede:
„Se procedează la rambursarea sau remiterea drepturilor de import în cazul în care:
[…]
(o)      datoria vamală a fost contractată altfel decât în baza articolului 201 din [Codul vamal] și persoana interesată poate să prezinte
un certificat de origine […] sau orice alt document adecvat care atestă că, dacă mărfurile importate ar fi fost declarate
în vederea punerii în liberă circulație, ar fi fost eligibile pentru un tratament comunitar sau un tratament tarifar preferențial,
cu condiția să fi fost îndeplinite celelalte condiții menționate în articolul 890.”

Dreptul național
Articolul 1208 din Codul civil prevede:
„Un codebitor solidar acționat în justiție de un creditor poate invoca toate excepțiile întemeiate pe natura obligației, toate
excepțiile personale, precum și cele comune tuturor codebitorilor.
El nu poate invoca excepțiile de natură pur personală pentru unii dintre ceilalți codebitori.”
Potrivit articolului 1285 din Codul civil:
„Remiterea sau renunțarea convențională în beneficiul unuia dintre codebitorii solidari îi liberează pe toți ceilalți, cu
excepția cazului în care creditorul și‑a rezervat în mod expres drepturile împotriva acestora din urmă.
În acest din urmă caz, acesta nu îi poate urmări pe ceilalți codebitori decât scăzând din creanță partea celui pentru care
s‑a făcut remiterea.”

Acțiunea principală și întrebarea preliminară
Mondia France este o societate specializată în importul și exportul de produse forestiere, în special de hârtie și de celuloză,
precum și în stocarea și distribuirea acestor mărfuri. În acest scop, Mondia France este titulara unei autorizații de exploatare
a unor antrepozite și a unor zone de depozitare temporară în Rouen și în Le Havre.
Asia P & P, care este un client al Mondia France, a încredințat acesteia din urmă operațiunile legate de transportul, de stocarea
și de vămuirea mărfurilor pe care le comercializează în Uniunea Europeană, în special hârtie de origine indoneziană.
Mondia France a însărcinat Maprochim, agent vamal, să efectueze, în numele său, operațiunile de vămuire a mărfurilor amintite.
În cursul lunii aprilie a anului 2000, autoritățile vamale au efectuat o anchetă privind operațiunile de import al acestor
mărfuri, realizate în 1998 și în 1999, atât în Le Havre, cât și în Rouen.
Cu ocazia acestei anchete, s‑a constatat că o parte din mărfurile depozitate în antrepozitele Mondia France fusese livrată
societății Asia P & P fără ca formalitățile de vămuire să fi fost îndeplinite. Pentru aceste mărfuri, autoritățile respective
au considerat că fuseseră încălcate dispozițiile vamale prin importul nedeclarat.
Pentru o altă parte din mărfuri s‑a stabilit că fuseseră livrate fără ca formalitățile de vămuire să fi fost efectuate, acestea
fiind îndeplinite numai ulterior datei la care aceste mărfuri au părăsit antrepozitul agreat de Mondia France. Pentru aceste
mărfuri, autoritățile vamale au reținut încălcarea de sustragere de mărfuri de sub control vamal.
Autoritățile vamale au notificat apoi societăților Mondia France, Asia P & P și Maprochim încălcările pe care le constataseră
și au solicitat taxele corespunzătoare livrărilor acestor mărfuri, constând în taxe vamale și alte taxe. Ulterior, acestea
au emis înștiințări de plată împotriva acestor trei societăți, în special pentru plata taxelor vamale.
După ce contestațiile lor împotriva înștiințărilor menționate au fost respinse de autoritățile vamale, cele trei societăți
în cauză au introdus acțiuni împotriva autorităților vamale la tribunal d’instance du Havre (Tribunalul de Primă Instanță
din Le Havre) și la tribunal d’instance de Rouen (Tribunalul de Primă Instanță din Rouen), solicitând anularea atât a înștiințărilor
de plată care le vizau, cât și a deciziilor prin care au fost respinse aceste contestații. Tribunal d’instance du Havre a
trimis spre soluționare acțiunile cu care a fost sesizat la tribunal d’instance de Rouen, ca urmare a conexității acțiunilor
în cauză.
La 31 octombrie 2000, Mondia France a depus, în plus, la direction générale des douanes (Direcția Generală a Vămilor) o cerere
de remitere a taxelor, în temeiul articolului 239 din Codul vamal și al articolului 900 alineatul (1) litera (o) din regulamentul
de aplicare, invocând absența înșelăciunii sau a neglijenței evidente și solicitând beneficiul,
a posteriori
, al tratamentului tarifar preferențial aplicabil hârtiei de origine indoneziană.
Într‑o primă etapă, această cerere a fost respinsă, direction générale des douanes obținând în prealabil avizul Comisiei Comunităților
Europene care a considerat, într‑o scrisoare din 7 octombrie 2004, că trebuia să fie avută în vedere existența unei neglijențe
evidente din partea Mondia France. O acțiune împotriva acestei scrisori a fost respinsă ca vădit inadmisibilă prin Ordonanța
Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 25 ianuarie 2007, Rijn Schelde Mondia France/Comisia (T‑55/05).
Între timp, având în vedere noi elemente aduse la cunoștința lor, autoritățile vamale au acordat societății Mondia France,
într‑o a doua etapă, prin scrisorile din 6 februarie și din 3 martie 2006, o remitere parțială a taxelor.
Prin hotărârea din 11 aprilie 2008, tribunal d’instance de Rouen, luând act de această remitere, a respins cererile introduse
de Mondia France, Asia P & P și Maprochim privind anularea înștiințărilor de plată a taxelor care le vizau pe acestea.
În ceea ce privește remiterea taxelor solicitată de Asia P & P și de Maprochim, instanța menționată a considerat că rezultă
din articolul 1208 din Codul civil că, întrucât fiecare codebitor solidar trebuie să fie considerat drept reprezentantul necesar
al codebitorilor săi, ceea ce se hotărăște în privința unuia dintre ei este opozabil și celorlalți, chiar dacă aceștia din
urmă nu au fost parte în proces.
Instanța a concluzionat că Mondia France, prin introducerea unei cereri de remitere a taxelor, trebuia să fie considerată
că a acționat nu numai pe seama sa, ci și în calitate de reprezentant al codebitorului solidar, și anume, Asia P & P.
Prin urmare, tribunal d’instance de Rouen a redus cuantumul datoriei vamale a Asia P & P în limita remiterii parțiale a taxelor
acordate societății Mondia France, astfel încât cuantumul acestei datorii să fie același ca și cel datorat de această din
urmă societate. Astfel, cuantumul datoriei Asia P & P, care era de 980 058,65 euro, a fost redus la 224 390,73 euro.
În ceea ce privește societatea Maprochim, tribunal d’instance de Rouen a considerat că această societate avea o datorie vamală
de 49 284 de euro în temeiul articolului 203 alineatul (3) din Codul vamal, pentru că participase la sustragerea mărfurilor
de sub supraveghere vamală știind sau trebuind să știe în mod normal că era vorba despre o asemenea sustragere.
Această instanță a hotărât în plus că Maprochim nu putea pretinde o remitere a taxelor în temeiul articolului 236 din codul
menționat, întrucât această dispoziție nu se aplică atunci când este vorba despre o datorie vamală care nu este născută din
punerea în liberă circulație a mărfurilor, ci din sustragerea acestora de sub supraveghere vamală.
Mondia France, Asia P & P și Maprochim, precum și autoritățile vamale au formulat apel împotriva acestei hotărâri la cour
d’appel de Rouen (Curtea de Apel din Rouen).
Instanța de trimitere consideră, mai întâi, că, din moment ce înștiințările de plată notificate societății Asia P & P erau
conforme, această societate nu mai putea să formuleze o cerere de remitere a datoriei în fața acestei instanțe, întrucât termenul
de 12 luni prevăzut la articolul 239 alineatul (2) din Codul vamal expirase.
Apoi, instanța de trimitere a respins argumentul Asia P & P potrivit căruia această societate trebuia să beneficieze de remiterea
acordată Mondia France, întrucât aceasta dispunea de un mandat general de reprezentare și ar fi prezentat, așadar, cererea
de remitere și pe seama Asia P & P. În această privință, instanța menționată a hotărât, în privința condițiilor prevăzute
la articolul 5 alineatul (4) din Codul vamal, că acestea sunt de aplicabilitate generală și că niciuna dintre ele nu era îndeplinită
în speță.
În sfârșit, tot în privința Asia P & P, instanța de trimitere a considerat de asemenea că decizia de remitere a taxelor acordată
Mondia France constituia o excepție personală a acesteia din urmă, în sensul articolului 1208 din Codul civil, pe care Asia
P & P nu putea să o invoce ca atare, după cum nu putea să opună această excepție, cu excepția cazului în care aceasta ar fi
comună tuturor celorlalți codebitori solidari.
Această instanță se întreabă totuși dacă articolele 213, 233 și 239 din Codul vamal se opun aplicării principiului reprezentării
reciproce a codebitorilor solidari care rezultă, în anumite condiții, din articolul 1200 și următoarele din Codul civil, permițând
astfel societății Asia P & P, care mandatase societatea Mondia France pentru a efectua operațiunile de vămuire, să beneficieze
de remiterea acordată acestei din urmă societăți în temeiul articolului 239 din codul menționat și al articolului 900 alineatul
(1) litera (o) din regulamentul de aplicare.
Instanța își pune aceeași întrebare în ceea ce privește societatea Port Angot Développement, care este succesoare în drepturi
a Maprochim și care face obiectul unei proceduri de lichidare judiciară, întrucât această societate a solicitat, în fața instanței
de trimitere, să beneficieze de remiterea acordată societății Mondia France al cărei beneficiu a fost extins la Asia P & P
de tribunal d’instance de Rouen în temeiul aceluiași principiu al reprezentării reciproce a codebitorilor solidari.
În aceste condiții, cour d’appel de Rouen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„Articolele 213, 233 și 239 din Codul vamal […] se opun posibilității ca un codebitor solidar al unei datorii vamale care
nu a beneficiat de o decizie de remitere a respectivei datorii să opună autorității administrative cu atribuții de recuperare
a creanțelor decizia de remitere întemeiată pe articolul 239 [din acest cod] pe care aceasta din urmă a notificat‑o unui alt
codebitor solidar pentru a fi scutit de plata datoriei vamale?”

Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 213, 233
și 239 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării, în contextul unei obligații de solidaritate în
privința unei datorii vamale în sensul articolului 213 menționat anterior, precum cea în cauză în acțiunea principală, a unui
principiu de drept național din care rezultă că remiterea parțială a taxelor acordată în temeiul articolului 239 menționat
anterior unuia dintre codebitori poate fi invocată de toți ceilalți codebitori, astfel încât stingerea datoriei prevăzută
la articolul 233 primul paragraf litera (b) din același cod să vizeze datoria ca atare și să scutească, așadar, ansamblul
codebitorilor solidari de plata acesteia în limitele cuantumului pentru care a fost acordată remiterea.
În această privință, trebuie observat că, spre deosebire de articolul 3 al doilea paragraf și de articolul 4 alineatul (1)
al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 1031/88 al Consiliului din 18 aprilie 1988 de stabilire a debitorilor pentru
o datorie vamală (JO L 102, p. 5), care impun, în caz de pluralitate de debitori pentru aceeași datorie vamală, o răspundere
„în solidar, potrivit dispozițiilor în vigoare în statele membre”, articolul 213 din Codul vamal, care a înlocuit dispozițiile
menționate, nu mai face nicio trimitere la dreptul național.
Articolul 213 menționat anterior se limitează să afirme principiul solidarității în caz de pluralitate de debitori pentru
aceeași datorie vamală. Astfel, acest articol nu prevede nicio normă mai precisă privind punerea în aplicare a acestui principiu
al solidarității, în special în ceea ce privește eventualul impact al unei remiteri acordate unuia dintre codebitori în privința
obligațiilor altui codebitor.
În plus, o astfel de normă nu este prevăzută în mod expres nici în alte dispoziții ale Codului vamal, nici în regulamentul
de aplicare.
Astfel, deși articolul 233 primul paragraf litera (b) din Codul vamal prevede stingerea datoriei vamale în cazul remiterii
valorii taxelor, această dispoziție nu precizează dacă, în cazul unei pluralități de debitori, această stingere privește numai
solicitantul remiterii sau acoperă în mod necesar și pe ceilalți codebitori ai datoriei.
Cu toate acestea, o interpretare a acestei dispoziții care limitează stingerea datoriei vamale la autorul cererii de remitere
pare justificată având în vedere un ansamblu de elemente concordante.
În primul rând, remiterea taxelor, întrucât constituie, potrivit articolului 233 primul paragraf litera (b) din Codul vamal,
o cauză de stingere a datoriei vamale, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. Astfel, acest articol răspunde
necesității de a proteja resursele proprii ale Uniunii (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 29 aprilie 2010,
Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, Rep., p. I‑3799, punctul 51 și jurisprudența citată).
În al doilea rând, rezultă de asemenea din jurisprudența Curții că statele membre păstrează posibilitatea de a adopta măsuri
de natură să contribuie în mod eficace la punerea în aplicare a obiectivelor reglementării vamale, în particular cel de a
asigura recuperarea efectivă a datoriei vamale, și pot astfel, cu respectarea acestor obiective și potrivit principiului proporționalității,
să stabilească, dacă este cazul, norme care să precizeze condițiile de aplicare a dispozițiilor prevăzute de această reglementare
(a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 septembrie 2004, Spedition Ulustrans, C‑414/02, Rec., p. I‑8633, punctul 38 și
jurisprudența citată).
Trebuie adăugat că articolul 213 din Codul vamal vizează tocmai atingerea acestui obiectiv al recuperării efective a datoriei
vamale și, prin urmare, al garantării protecției resurselor proprii ale Uniunii. Astfel, mecanismul de solidaritate constituie
un instrument juridic suplimentar pus la dispoziția autorităților naționale pentru a întări eficacitatea acțiunii lor în materie
de recuperare a datoriei vamale.
Or, aplicarea, în cadrul unei obligații de solidaritate în privința unei datorii vamale în sensul articolului 213 din Codul
vamal, a unui principiu de drept național, precum cel al reprezentării reciproce a codebitorilor solidari menționat de instanța
de trimitere, din care ar rezulta că remiterea taxelor acordată în temeiul articolului 239 din acest cod unuia dintre codebitori
poate fi invocată de toți ceilalți codebitori pentru a se opune plății datoriei, astfel încât stingerea acesteia, cum este
prevăzută aceasta la articolul 233 primul paragraf litera (b) din același cod, ar privi în mod necesar datoria în totalitatea
sa, nu ar contribui la punerea în aplicare a obiectivului menționat, care are o importanță esențială în cadrul reglementării
vamale.
În al treilea rând, nu rezultă nici că aplicarea acestui principiu al dreptului național și consecințele radicale pe care
le‑ar produce pentru datoria vamală sunt justificate în raport cu caracteristicile unei decizii de remitere a taxelor întemeiate
pe articolul 239 din Codul vamal, precum cea în cauză în acțiunea principală.
În speță, obligația de solidaritate a celor trei societăți codebitoare în privința datoriei vamale nu rezultă din același
fapt generator. Astfel, unele dintre acestea sunt obligate la plata acestei datorii în calitate de autoare ale actului care
a dat naștere datoriei vamale, în speță fie introducerea ilegală a unei mărfi pe teritoriul vamal al Uniunii în sensul articolului
202 din Codul vamal, fie sustragerea unei mărfi de sub supraveghere vamală în sensul articolului 203 din același cod. Obligația
de solidaritate în sarcina celorlalte societăți provine fie din participarea lor la o asemenea introducere sau sustragere,
fie din faptul că acestea au cumpărat sau au deținut marfa amintită.
Într‑o asemenea situație, examinarea lipsei înșelăciunii și a neglijenței evidente din partea persoanei interesate, care constituie
o condiție căreia articolul 239 din Codul vamal îi subordonează acordarea unei remiteri a taxelor la import, trebuie să fie
efectuată având în vedere circumstanțele specifice pertinente în raport cu faptul generator al datoriei vamale în sarcina
fiecărui codebitor, precum și experiența profesională și diligența proprie a acestuia în raport cu faptele care îi sunt imputate
și care stau la baza obligației sale de solidaritate.
Rezultă de asemenea că, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, concluziile care rezultă din examinarea situației
proprii a unui codebitor nu pot, în principiu, să fie extinse la alți codebitori.
Pe de altă parte, contrar celor susținute de Asia P & P, o asemenea extindere nu poate fi justificată în speță nici prin motivul
că Mondia France, care este autoarea cererii de remitere a taxelor, ar fi formulat această cerere în calitate de mandatar,
în domeniul vamal în general, al Asia P & P, un alt codebitor al datoriei vamale.
Astfel, după cum a arătat instanța de trimitere, o asemenea reprezentare în materia remiterii taxelor este subordonată respectării
condițiilor prevăzute la articolul 5 alineatul (4) din Codul vamal. În plus, este suficient să se constate că instanța de
trimitere, singura competentă să aplice dreptul Uniunii faptelor din acțiunea principală, a hotărât că niciuna dintre condițiile
menționate nu era îndeplinită în legătură cu cererea de remitere a taxelor, astfel cum a fost introdusă de Mondia France.
În privința Maprochim, este clar că această societate, care a acționat ea însăși în calitate de reprezentant al societății
Mondia France, în sensul articolului 5 din Codul vamal, în ceea ce privește îndeplinirea pe seama sa a formalităților legate
de vămuirea mărfurilor, nu poate susține că a fost reprezentată de această din urmă societate atunci când aceasta a solicitat
beneficiul remiterii taxelor.
Maprochim nu poate invoca nici lipsa neglijenței evidente constatată în privința Mondia France, care este operatorul economic
reprezentat de aceasta.
În această privință, Curtea a precizat că operatorul care a recurs la un comisionar vamal, în cadrul unei reprezentări fie
directe, fie indirecte, este, în orice caz, debitorul datoriei vamale față de autoritățile vamale și că nu se poate exonera
de răspundere prin invocarea unor erori săvârșite de acest comisionar (a se vedea Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Heuschen
& Schrouff Oriëntal Foods Trading/Comisia, C‑38/07 P, Rep., p. I‑8599, punctul 52).
În același mod, Curtea a hotărât că elementele legate de eventuala neglijență din partea unui comisionar vamal, inclusiv nivelul
său de experiență profesională, trebuie să fie luate în considerare în scopul aprecierii neglijenței importatorului reprezentat,
întrucât nu se poate admite ca operatorii, recurgând la serviciile unui comisionar vamal, să se poată sustrage de la o recuperare
a posteriori
a taxelor vamale invocând lipsa de experiență în materie vamală (a se vedea în acest sens Hotărârea Heuschen & Schrouff Oriëntal
Foods Trading/Comisia, citată anterior, punctele 53 și 54).
Cu toate acestea, de aici nu rezultă în niciun fel că, viceversa, un agent vamal ale cărui servicii sunt în mod normal solicitate
datorită experienței sale profesionale în materie vamală ar trebui să poată beneficia de lipsa de experiență în acest domeniu
a operatorului economic pe care îl reprezintă.
Trebuie să se concluzioneze de aici că din mecanismul articolului 239 din Codul vamal rezultă că o decizie de remitere a taxelor
întemeiată pe această dispoziție, precum cea în cauză în acțiunea principală, nu poate fi invocată decât în beneficiul autorului
cererii de remitere.
Această concluzie este de altfel susținută de principiul potrivit căruia rambursarea sau remiterea taxelor la import sau a
taxelor la export, care nu poate fi acordată decât în anumite condiții și în cazuri special prevăzute, constituie o excepție
de la regimul normal al importurilor și al exporturilor și, în consecință, dispozițiile care prevăd o astfel de rambursare
sau o astfel de remitere sunt de strictă interpretare (a se vedea în special Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke,
C‑48/98, Rec., p. I‑7877, punctul 52).
În sfârșit, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, dacă principiul de drept național care prevede reprezentarea
reciprocă a codebitorilor solidari ar putea fi aplicat, ar însemna că, în toate cazurile, datoria vamală nu ar mai putea fi
recuperată, deși ar exista un risc ca, în ceea ce privește alți codebitori decât autorul cererii de remitere, aceștia să nu
îndeplinească condiția privind absența înșelăciunii și a neglijenței evidente, ținând cont atât de circumstanțele specifice
ale faptului generator al obligației lor de solidaritate în privința datoriei vamale, cât și de experiența profesională și
de diligența proprie acestora.
O asemenea consecință ar fi disproporționată și ar depăși, așadar, astfel cum s‑a amintit la punctul 47 din prezenta hotărâre,
limitele marjei de apreciere de care dispun statele membre pentru a preciza condițiile de aplicare a dispozițiilor prevăzute
de reglementarea vamală.
Prin urmare, în situația unei obligații de solidaritate în privința unei datorii vamale precum cea în cauză în acțiunea principală,
stingerea acestei datorii în cazul remiterii cuantumului taxelor vizate la articolul 233 primul paragraf litera (b) din Codul
vamal nu privește decât autorul cererii de remitere a taxelor și nu acoperă și ceilalți codebitori ai datoriei.
Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 213,
233 și 239 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării, în contextul unei obligații de solidaritate
în privința unei datorii vamale în sensul articolului 213 menționat anterior, precum cea în cauză în acțiunea principală,
a unui principiu de drept național din care rezultă că remiterea parțială a taxelor acordată în temeiul articolului 239 menționat
anterior unuia dintre codebitori poate fi invocată de toți ceilalți codebitori, astfel încât stingerea datoriei prevăzută
la articolul 233 primul paragraf litera (b) din același cod să vizeze datoria ca atare și să scutească, așadar, ansamblul
codebitorilor solidari de plata acesteia în limitele cuantumului pentru care a fost acordată remiterea.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Articolele 213, 233 și 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului
vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului
din 19 decembrie 1996, trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării, în contextul unei obligații de solidaritate în
privința unei datorii vamale în sensul articolului 213, precum cea în cauză în acțiunea principală, a unui principiu de drept
național din care rezultă că remiterea parțială a taxelor acordată în temeiul articolului 239 menționat anterior unuia dintre
codebitori poate fi invocată de toți ceilalți codebitori, astfel încât stingerea datoriei prevăzută la articolul 233 primul
paragraf litera (b) din același cod să vizeze datoria ca atare și să scutească, așadar, ansamblul codebitorilor solidari de
plata acesteia în limitele cuantumului pentru care a fost acordată remiterea.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.