CELEX: 62006TJ0377
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Branschen för rörkopplingar av koppar och legeringar av koppar
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Hur länge deltagandet i överträdelsen pågått
Böter
Fastställelse av böternas utgångsbelopp
Proportionalitet

Bakgrund till tvisten och det angripna beslutet
Genom beslut K(2006) 4180 av den 20 september 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende
COMP/F-1/38.121 – Rörkopplingar) (sammanfattning i EUT L 283, 2007, s. 63, nedan kallat det angripna beslutet) konstaterade
Europeiska gemenskapernas kommission att flera företag hade överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet (EES). Företagen hade under olika perioder mellan den 31 december 1988 och den 1 april 2004 deltagit
i en enda, komplex och fortlöpande överträdelse av gemenskapens konkurrensregler i form av ett antal konkurrensbegränsande
avtal och samordnade förfaranden på marknaden för rörkopplingar av koppar och legeringar av koppar. Kartellen omfattade hela
EES. Överträdelsen omfattade fastställande av priser, överenskommelser om prislistor, rabatter och prisnedsättningar samt
avtal om genomförandemekanismer för prishöjningar. Vidare omfattade överträdelsen uppdelning av nationella marknader och kunder,
utbyte av affärsmässiga uppgifter samt deltagande i regelbundna möten och andra kontakter för att främja överträdelsen.
Sökanden i målet, Comap SA, som tillverkar rörkopplingar av koppar, och det bolag som vid den aktuella tidpunkten var Comaps
moderbolag, Legris Industries SA, återfinns bland de bolag som det angripna beslutet riktar sig till.
Den 9 januari 2001 informerade Mueller Industries Inc. (ett annat bolag som tillverkar rörkopplingar av koppar) kommissionen
om att det fanns en kartell inom rörkopplingsbranschen och i andra besläktade branscher på kopparrörsmarknaden och uttryckte
en önskan om samarbete med kommissionen enligt kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden
(EGT C 207, 1996, s. 4) (nedan kallat 1996 års meddelande om samarbete) (skäl 114 i det angripna beslutet).
Den 22 och den 23 mars 2001 genomförde kommissionen en undersökning rörande kopparrör och rörkopplingar av koppar. Med tillämpning
av artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av artiklarna [81 EG]
och [82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), vidtogs oanmälda inspektioner hos flera
företag (skäl 119 i det angripna beslutet).
Till följd av dessa första kontroller beslutade kommissionen i april 2001 att dela upp undersökningen rörande kopparrör i
tre separata ärenden, nämligen COMP/E-1/38.069 (VVS-rör av koppar), COMP/F-1/38.121 (rörkopplingar) och COMP/E-1/38.240 (industrirör)
(skäl 120 i det angripna beslutet).
Den 24 och 25 april 2001 genomförde kommissionen ytterligare oanmälda inspektioner hos Delta plc, som är huvudbolaget i en
internationell ingenjörskoncern och vars avdelning ”Engineering” består av flera rörkopplingstillverkare. Dessa inspektioner
omfattade endast rörkopplingar (skäl 121 i det angripna beslutet).
Med början i februari/mars 2002 skickade kommissionen till berörda parter flera skrivelser med begäran om upplysningar med
tillämpning av artikel 11 i förordning nr 17 och sedan artikel 18 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002
om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) (skäl 122 i det angripna beslutet).
I september 2003 ansökte IMI plc om att få omfattas av 1996 års meddelande om samarbete. Denna ansökan följdes av ansökningar
från Delta-koncernen (mars 2004) och FRA.BO SpA (juli 2004). Den senaste ansökan om förmånlig behandling inlämnades i maj 2005
av Advanced Fluid Connections plc (skälen 115–118 i det angripna beslutet).
I ärende COMP/F-1/38.121 (rörkopplingar) inledde kommissionen den 22 september 2005 ett överträdelseförfarande. Kommissionen
antog därvid ett meddelande om invändningar som bland annat delgavs sökanden (skälen 123 och 124 i det angripna beslutet).
Den 20 september 2006 antog kommissionen det angripna beslutet.
I artikel 1 i det angripna beslutet konstaterade kommissionen att sökanden hade överträtt bestämmelserna i artikel 81 EG och
artikel 53 i EES-avtalet mellan den 31 januari 1991 och den 1 april 2004.
För denna överträdelse ålade kommissionen i artikel 2 g i det angripna beslutet Legris Industries att betala böter på 46,8 miljoner
euro. Sökanden ålades solidariskt betalningsansvar för 18,56 miljoner euro av detta belopp.
Vid fastställandet av varje företags böter tillämpade kommissionen den metod som föreskrivs i riktlinjerna för beräkning av
böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade 1998 års
riktlinjer).
När det först gäller fastställandet av böternas utgångsbelopp utifrån överträdelsens allvar, gjorde kommissionen bedömningen
att det var fråga om en mycket allvarlig överträdelse på grund av överträdelsens art och geografiska räckvidd (skäl 755 i
det angripna beslutet).
Kommissionen fann vidare att de berörda företagen skilde sig åt i betydande utsträckning. Kommissionen behandlade därför företagen
på olika sätt, och grundade sig därvid på företagens relativa betydelse (bestämd utifrån företagens marknadsandelar) på den
relevanta marknaden. Mot denna bakgrund delade kommissionen in de berörda företagen i sex kategorier (skäl 758 i det angripna
beslutet).
Sökanden placerades i den fjärde kategorin. För denna kategori fastställdes böternas utgångsbelopp till 14,25 miljoner euro
(skäl 765 i det angripna beslutet).
På grund av den tid som sökanden deltog i överträdelsen (det vill säga 13 år och 2 månader) höjde kommissionen sedan bötesbeloppet
med 130 procent (skäl 775 i det angripna beslutet). Detta ledde till att utgångsbeloppet för böterna fastställdes till 32,7 miljoner euro
(skäl 777 i det angripna beslutet).
Vidare fann kommissionen att det fortsatta deltagandet i överträdelsen efter kommissionens inspektioner utgjorde en försvårande
omständighet som motiverade en höjning med 60 procent av grundbeloppet för sökandens böter (skäl 785 i det angripna beslutet).
Med tillämpning av taket på 10 procent med avseende på böter som påförs med stöd av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 satte
kommissionen ned sökandens böter till 18,56 miljoner euro.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 14 december 2006.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (åttonde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Som processledande åtgärder enligt artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler förelade rätten sökanden och kommissionen
att besvara vissa skriftliga frågor. Parterna besvarade dessa frågor den 19 november 2009 respektive den 26 november 2009.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 4 februari 2010.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet såvitt kommissionen ålagt sökanden böter för andra perioder än tiden mellan december 1997
och mars 2001,
–        ändra artiklarna 1 och 2 i det angripna beslutet, genom att sätta ned de böter som ålagts sökanden, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Vid förhandlingen preciserade sökanden, efter en fråga från tribunalen, att det inte bestreds att Comap deltagit i kartellen
under perioden 1995–1997.

Rättslig bedömning
De grunder sökanden har åberopat kan delas in i två grupper. Den första gruppen består av grunder gällande hur länge sökanden
deltagit i överträdelsen. Den andra gruppen består av grunder avseende beräkningen av böterna.

Hur länge sökanden deltog i överträdelsen
Parternas argument
Sökanden har bestritt att bolaget deltagit i kartellen under tiden efter kommissionens undersökningar på plats i mars 2001.
Sökanden har även gjort gällande att den påstådda överträdelsen inte pågick mellan september 1992 och december 1994 (det vill
säga 27 månader) och att omständigheter som hänför sig till tiden före december 1994 således är preskriberade.
–       Tiden efter mars 2001
Efter att ha erinrat om rättspraxis avseende bevisbördan och vilken bevisning som krävs har sökanden gjort gällande att kommissionen
sagt emot sig själv vad gäller påståendet att överträdelsen pågick efter det att inspektioner företagits hos vissa konkurrenter
i mars 2001. Sökanden har hänvisat till skäl 590 i det angripna beslutet i vilket kommissionen uppgav att den konkurrensbegränsande
samverkan efter mars 2001 (och åtminstone fram till och med juni 2003) ”gick in i en mindre intensiv fas, med begränsade kontakter”
samtidigt som kommissionen i skäl 600 i det angripna beslutet påstod att fram till april 2004 ”hade deltagarna inte genomfört
något nytt system eller någon ny form för samordnandet”, och detta trots att det i det angripna beslutet inte finns någon
hänvisning till European Fittings Manufacturers Association (EFMA, Europeiska organisationen för tillverkare av rörkopplingar)
– vilken utgör det ”nav” kring vilket de konkurrensbegränsande förfaranden som kommissionen klandrat organiserades – för tiden
efter april 2001.
Enligt sökanden togs samtliga kontakter mellan de aktuella konkurrenterna under denna period endast mellan två företag åt
gången, med undantag för kontakterna i samband med mötena med logistikkommittén i organisationen Fédération française des
négociants en appareils sanitaires, chauffage, climatisation et canalisations (FNAS), vilka var helt legitima eller sporadiska
sammankomster som gällde geografiska områden vilka inte har något samband med de alleuropeiska arrangemang som fanns under
den föregående tidsperioden. Vidare var de personer som var inblandade i dessa kontakter inte inblandade under den föregående
tidsperioden, och framför allt bygger uppgifterna om dessa kontakter endast på de påstådda bevis som FRA.BO har inkommit med,
samt officiella protokoll från de möten som FNAS organiserade och ledde.
I det angripna beslutet gjorde kommissionen skillnad mellan tre olika grupper av omständigheter, närmare bestämt de bilaterala
kontakterna med FRA.BO, händelsen på mässan i Essen (Tyskland) och mötena med FNAS logistikkommitté. Enligt sökanden finns
det inget samband mellan dessa tre.
Vad gäller de bilaterala kontakterna med FRA.BO har sökanden för det första gjort gällande att de påståenden som finns i FRA.BO:s
ansökan om förmånlig behandling är ogrundade. De är oprecisa och saknar stöd och/eller är inte trovärdiga mot bakgrund av
den reella situationen såsom denna har beskrivits av sökanden samt i de handlingar som sökanden inkommit med som svar på meddelandet
om invändningar och dess yttranden av den 20 februari och 15 mars 2006.
Vidare har sökanden hävdat att dessa bilaterala kontakter var legitima på industriella och affärsmässiga grunder. Sökanden
har hänvisat till korsvisa leveranser som motiverade sådana kontakter liksom till precisa sifferuppgifter angående detta för
perioden 2001–2005, vilka sökanden nämnde i sitt svar på meddelandet om invändningar.
Sökanden var dessutom i kontakt med FRA.BO angående ett eventuellt industriellt samarbete, då FRA.BO ville sälja en del av
sitt överskott av rörkopplingar av koppar och gasbehållare från sin fabrik Meteor, som ligger i Lyonregionen (Frankrike),
vilket föranledde såväl ett antal telefonsamtal som direktkontakter.
Det förekom också upprepade kontakter på grund av att FRA.BO önskade lansera en ny typ av rörkoppling på den europeiska marknaden,
en ”rörkoppling för både vatten och gas”. Denna nya sorts rörkoppling har redan godkänts i Italien. Europeiska organisationen
för standardisering (CEN) hade emellertid av säkerhetsskäl avslagit en ansökan om att detta godkännande skulle gälla ”hela
Europa”. FRA.BO kontaktade därför sina konkurrenter för att försöka ta fram ett gemensamt material till stöd för denna typ
av rörkoppling och bedriva lobbyverksamhet i Bryssel (Belgien). Även om FRA.BO inte lyckades i sitt uppsåt orsakade detta
kontakter. Kontakterna den 4 och 5 juni 2003 mellan P. (FRA.BO) och Le. (som arbetade för sökanden) ska bedömas mot denna
bakgrund.
Slutligen anser sökanden att FRA.BO:s påståenden, såsom de återgetts av kommissionen, inte är styrkta. Sökanden har bestritt
FRA.BO:s påstående att Comap i samband med ett telefonsamtal mellan Le. och P. den 5 februari 2004 i förväg underrättade FRA.BO
om Comaps beslut avseende priser för år 2004 vad gällde Frankrike och Spanien och dess grekiska dotterbolag. Sökanden har
betonat att det grekiska dotterbolagets prishöjningar hade offentliggjorts den 12 januari 2004 och således var allmänt tillgängliga
vid tidpunkten för detta telefonsamtal. Vad gäller Frankrike var prishöjningarna för rörkopplingar av koppar 14 procent under
2004, och inte 8 procent som FRA.BO har hävdat. I övrigt höjde sökanden priserna med 2,5 procent i Spanien år 2004, vilket
inte alls stämmer med FRA.BO:s påstående om att sökanden hade sagt att inga prishöjningar skulle göras där.
Sökanden har vidare hävdat att kommissionen i skäl 514 i det angripna beslutet lagt sökanden till last de mest vaga omständigheter
som fanns i FRA.BO:s yttranden genom att nämna ”möten i samband med industrimässor och på flygplatser”. Sökanden har uttryckt
kritik mot att FRA.BO inte har gett något konkret exempel på konkurrensbegränsande informationsutbyte. Det enda mötet mellan
representanter för FRA.BO och sökanden skedde i samband med en mässa i Padua (Italien) i april 2003, och under detta möte
omnämndes situationen på den italienska marknaden endast i allmänna termer. Sökanden anser att FRA.BO:s påståenden, i avsaknad
av styrkande bevisning och med beaktande av deras extremt vaga karaktär, inte kunde godtas av kommissionen och användas som
bevisning mot sökanden.
Vad gäller mässan i Essen har sökanden gjort gällande att kommissionen, såvitt avser oplanerade möten, i syfte att visa att
överträdelsen fortsatte efter år 2001 och vilken geografisk räckvidd den hade, har hänvisat till en kontakt mellan K. (anställd
hos sökanden) och H. (IBP Ltd) i samband med nämnda mässa den 18 mars 2004. Sökanden har hävdat att mötet inte var av konkurrensbegränsande
karaktär och inte kan kopplas till händelser före mars 2001 samt att sökanden vid tidpunkten för detta möte var väl medveten
om sina konkurrensrättsliga skyldigheter.
Sökanden har erinrat om att enligt vad IBP angett bad K. att H. skulle ge K. upplysningar om hur IBP:s prispolicy i Tyskland
utvecklades. Enligt sökanden var denna diskussion i själva verket bara en del av Comaps bevakning av konkurrenterna och berodde
på att sökanden från sina kunder fått höra att IBP planerade att höja sina priser. Dessutom gav H. bara ett ytterst vagt svar
på frågan från K., utan någon som helst uppgift om med hur många procent priserna skulle höjas eller när höjningen skulle
genomföras – trots att detta datum var nära förestående. IBP:s nya prislista publicerades knappt tio dagar efter nämnda konversation.
Dessutom fanns det inget bilateralt informationsutbyte mellan H. och K. Av IBP:s uppgifter framgår inget om att K. skulle
ha gett några upplysningar till H.
Sökanden har understrukit att detta möte i samband med mässan i Essen var en tillfällig, bilateral kontakt som inte var av
konkurrensbegränsande art. Eftersom förekomsten av några enstaka bilaterala kontakter i ett globalt konkurrenssammanhang inte
är tillräckligt för att visa att en konkurrensbegränsande samverkan är fortlöpande borde kommissionen i sin utredning ha bortsett
från det oplanerade mötet i Essen. Enligt sökanden finns det under alla omständigheter inget som visar på en avsikt att samordna
sökandens och IBP:s beteenden på marknaden eller på en gemensam vilja till ett visst beteende på den tyska marknaden i mars 2004.
Bortsett från det faktum att ett företags påståenden i en ansökan om förmånlig behandling har ett lågt bevisvärde, har sökanden
påpekat att det inte finns minsta bevisning i kommissionens utredning för att konkurrensreglerna åsidosatts vad gäller den
tyska marknaden i mars 2004.
Sökanden har även påpekat att det samtal som det hänvisas till i IBP:s förklaringar inte har något direkt samband med den
konkurrensbegränsande samverkan som avses i kommissionens beslut. Enligt sökanden skedde inget konkurrensbegränsande utbyte
av information efter kommissionens undersökningar på plats i mars 2001. Det vore konstlat att påstå att det finns ett ”samband
mellan kärnan i det [angripna] beslutet och ett kort samtal i gångarna på en mässa”. Detta samtal hade för övrigt inte något
att göra med EFMA och prisstrukturen i Europa och ägde rum mellan två personer som inte påstås ha deltagit i de tidigare omtvistade
förfarandena. Dessutom ägde detta samtal rum mer än tre år efter det att förfarandena hade upphört, till följd av kommissionens
undersökningar. Sökanden har hävdat att kommissionen gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning när den påstått att
den med hänvisning till denna helt obetydliga händelse har visat att det finns ett samband med den tidigare överträdelsen.
Sökanden har även anfört att dess verkställande direktör B. den 16 mars 2004 sände en skrivelse till FNAS för att ta avstånd
från det ”opassande uttryckssätt” som använts vid mötet den 20 januari 2004 och FNAS logistikkommittés telefonkonferens den
16 februari 2004. Detta avståndstagande visar att sökanden inte hade någon avsikt att delta i konkurrensbegränsande informationsutbyten.
Vad gäller FNAS logistikkommitté har sökanden hävdat att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, grundade
sig på oriktiga sakomständigheter och gjorde en oriktig bedömning när den fann att de möten med FNAS logistikkommitté som
nämns i skälen 522–526 i det angripna beslutet hade ett konkurrensbegränsande syfte, vilket gör det möjligt att koppla ihop
dem med händelser som inträffade före kommissionen undersökningar på plats i mars 2001. Sökanden har påpekat att de ämnen
som togs upp på dessa möten hade mycket lite med den påstådda ”paneuropeiska konkurrensbegränsande samverkan” att göra, vilken
skulle ha organiserats med utgångspunkt i EFMA:s möten och vilken utgör kärnan i det angripna beslutet. Sökanden har i andra
hand påpekat att motiveringen till det angripna beslutet är motstridigt eftersom kommissionen i detta har uteslutit ansvar
för FNAS och dess medlemmar (grossister), av vilka vissa satt med i logistikkommittén, men inte för sökanden. Sökanden har
påpekat att det var FNAS som organiserade dessa möten och upprättade protokollen. Den omständigheten att FNAS inte har bötfällts
i egenskap av forum för deltagarna i den påstådda konkurrensbegränsande samverkan visar enligt sökanden att det inte finns
tillräcklig bevisning för den påstådda överträdelsen.
Efter att ha förklarat FNAS syfte och organisation har sökanden preciserat att mötena i FNAS logistikkommitté hölls helt öppet,
tvärtemot vad som gäller för händelserna före undersökningarna i mars 2001, vilket således står i strid med kommissionens
påpekande i skäl 548 i det angripna beslutet enligt vilket sådan konkurrensbegränsande samverkan som den aktuella vanligen
sker i det fördolda, att mötena äger rum i hemlighet och att den vidhängande dokumentationen hålls till ett minimum.
Sökanden har även bestritt kommissionens argument att mötena i FNAS logistikkommitté gällde hela Europa. Inte i något av protokollen
från dessa möten finns uppgifter som tyder på att de kan ha handlat om något annat än frågan om förpackningen av rörkopplingar
av koppar i Frankrike. Om paralleller drogs med situationen i andra länder var detta uteslutande som exempel och inte för
att ändra förpackningen av rörkopplingar i dessa andra länder.
Vad gäller de aktuella mötena har sökanden preciserat att det framgår av protokollet från det första mötet i FNAS logistikkommitté
den 25 juni 2003 att såväl grossister som tillverkare uttryckte oro över nedgången på marknaden och att grossisterna bad tillverkarna
att ändra sina förpackningar för att uppnå större konkurrenskraft jämfört med övriga distributionssätt, som till exempel postorder.
Tillverkarna oroade sig då över vilken inverkan på deras kostnader införandet av denna nya sorts förpackningar skulle medföra.
Dessa diskussioner hade inte på något sätt en konkurrensbegränsade karaktär.
Ovanstående gällde också för det andra mötet, vilket hölls den 15 oktober 2003.
Vad gäller mötet den 3 november 2003 gällde detta huvudsakligen förhandlingen mellan grossisterna och de franska tillverkarna
om vilka varor förpackningen skulle ändras för. I motsats till vad Oystertec plc påstått, påståenden som kommissionen upprepat,
rörde det sig enligt sökanden inte på något sätt om att tillverkarna försökte bestämma priserna för rörkopplingar av koppar
inom Europeiska unionen.
Vad gäller mötet den 20 januari 2004 och telefonkonferensen den 16 februari 2004 har sökanden understrukit sin kraftiga reaktion
på två ”oövertänkta uttalanden” som gjorts av La. (sökandens representant i FNAS logistikkommitté). Det första uttalandet
gjordes under mötet den 20 januari 2004 när La. nämnde en ”merkostnad på 13 procent (i stället för de 10 procent som ursprungligen
förutsågs)” och det andra, som framgår av protokollet från telefonkonferensen den 16 februari 2004, gällde omnämnandet av
en höjning med 5 procent av återförsäljarpriserna i april 2004. Sökanden tog avstånd från denna typ av informationsutbyten,
först vid ett möte med FNAS ordförande den 3 mars 2004 och därefter genom en skrivelse till FNAS. Enligt sökanden utgör denna
skrivelse enligt rättspraxis ett öppet avståndstagande. Denna skrivelses ordalydelse var inte heller otydlig, tvärtemot vad
kommissionen har påstått, och skrivelsen skickades skyndsamt ut till alla FNAS medlemmar.
Sökanden har i sin replik ifrågasatt vissa av de datum som finns i den kronologiska översikt som kommissionen har tagit fram
i samband med sitt svaromål. Enligt sökanden gäller dessa datum inte bolaget och bör därför inte beaktas.
–       Tiden mellan 1992 och 1994
Sökanden har gjort gällande att det för en period som åtminstone sträcker sig mellan den 10 september 1992 och den 13 december 1994,
det vill säga 27 månader, inte finns någon bevisning för att Comap gjort sig skyldigt till konkurrensbegränsande beteenden.
Detta avbrott på 27 månader gav således upphov till preskription.
Vad gäller telefaxmeddelandet av den 14 juni 1993 angående sökandens prislista för den period som inleddes den 1 juli 1993,
vilket kommissionen åberopat i skäl 218 i det angripna beslutet, har sökanden gjort gällande att det inte finns någon bevisning
som visar att IMI hade tagit del av denna lista innan den sändes ut till sökandens kunder. För det första hade den redan tryckts
före detta datum, och för det andra hade den redan skickats ut till kunderna, inför sitt ikraftträdande.
Sökanden har även påpekat att EFMA hade fyra sammanträden under denna period utan att kommissionen har påstått att konkurrensbegränsande
möten eller så kallade ”Super-EFMA-möten” ägde rum i samband med de officiella mötena.
Sökanden anser dessutom att det framgår av det angripna beslutet att Comap under den aktuella perioden agerade som en självständig
konkurrent på marknaden och inte på något sätt följde några beslut om någon sorts samordning med konkurrenterna. Med hänvisning
till punkterna 71–77 i förstainstansrättens dom av den 14 oktober 2004 i mål T‑56/02, Bayerische Hypo- und Vereinsbank mot
kommissionen (REG 2004, s. II‑3495), har sökanden hävdat att den slutsats som drogs i det målet är tillämplig i detta mål vad
gäller den aktuella perioden. Till stöd för detta argument har sökanden anfört att telefaxmeddelandet från Mueller Industries
till Viega GmbH & Co. KG av den 12 maj 1992, som åberopats av kommissionen i skäl 217 i det angripna beslutet, meddelandet
från P. (IMI Italia), som nämns i skäl 221 i detta beslut, och telefaxmeddelandet från IMI:s grekiska distributör av den 6 september 1994,
som nämns i skäl 229 i detta beslut, visar att bolaget agerat som en självständig konkurrent.
Mot bakgrund av att bolaget inte kan lastas för något konkurrensbegränsande beteende för perioden mellan den 10 september 1992
och den 13 december 1994 har sökanden hävdat att kommissionen inte har iakttagit de bestämmelser som är tillämpliga vad gäller
avbrott av överträdelse och preskription. Sökanden har hänvisat till rättspraxis enligt vilken kommissionen för att visa att
den påstådda överträdelsen är fortlöpande måste presentera ”bevisning som avser omständigheter som ligger tillräckligt nära
i tiden”. Ett avbrott på 27 månader mellan två möten där sökanden var med kan inte anses ligga ”tillräckligt nära i tiden”
i den mening som avses i förstainstansrättens dom av den 7 juli 1994 i mål T‑43/92, Dunlop Slazenger mot kommissionen (REG 1994,
s. II‑441). På grund av avbrottet i den påstådda överträdelsen borde kommissionen, åtminstone, ha konstaterat att det gick
mer än fem år mellan slutet på den första perioden, den 10 september 1992, och inledningen av kommissionens undersökning år 2001
till följd av den första ansökan om förmånlig behandling, vilken lämnades in av Mueller Industries den 9 januari 2001 .
Kommissionen anser att talan inte kan bifallas såvitt avser denna grund.
Tribunalens bedömning
Beträffande bevisningen för en överträdelse av artikel 81.1 EG erinrar tribunalen inledningsvis om att kommissionen ska förebringa
exakt och samstämmig bevisning till styrkande av dess fasta övertygelse om att överträdelsen har begåtts (se, för ett liknande
resonemang, domstolens dom av den 28 mars 1984 i de förenade målen 29/83 och 30/83, CRAM och Rheinzink mot kommissionen, REG 1984,
s. 1679, punkt 20). Om rätten anser att det föreligger tvivelsmål ska detta gynna det företag som det beslut i vilket överträdelsen
konstaterats är riktat till. Rätten kan således inte fastställa att kommissionen styrkt att den aktuella överträdelsen förelegat
om denna fråga enligt rätten fortfarande är föremål för tvivel, särskilt i samband med talan om ogiltigförklaring av ett beslut
om påförande av böter (förstainstansrättens dom av den 25 oktober 2005 i mål T‑38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005,
s. II‑4407, punkt 215).
Det följer vidare av fast rättspraxis att varje del av den bevisning som kommissionen företett inte nödvändigtvis måste motsvara
dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla de indicier
som institutionen åberopat motsvarar detta krav (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T‑67/00,
T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2501, punkt 180 och där angiven rättspraxis).
Det är dessutom vanligt att sådan verksamhet som följer av konkurrensbegränsande avtal bedrivs i det fördolda, att mötena
äger rum i hemlighet och att den vidhängande dokumentationen hålls till ett minimum. Även om kommissionen upptäcker handlingar
som uttryckligen bekräftar att aktörer har haft otillåten kontakt med varandra, såsom mötesprotokoll, är dessa vanligtvis
fragmentariska och spridda, varför det ofta visar sig vara nödvändigt att rekonstruera vissa detaljer med hjälp av slutledning.
I de flesta fall måste därför förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal härledas ur ett antal sammanträffanden
och indicier som när de beaktas tillsammans och när annan hållbar förklaring saknas kan utgöra bevis för att en överträdelse
av konkurrensreglerna har skett (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkterna 55–57, och av
den 25 januari 2007 i de förenade målen C‑403/04 P och C‑405/04 P, Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen,
REG 2007, s. I‑729, punkt 51).
Uttalanden som görs inom ramen för förfarandet för förmånlig behandling är viktiga. Dessa uttalanden som någon gör i egenskap
av företrädare för ett bolag har ett icke försumbart bevisvärde, eftersom de medför stora rättsliga och ekonomiska risker
(se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 205
och 211, och domen i det ovan i punkt 58 nämnda målet Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen, punkt 103).
Ett uttalande från ett företag som misstänks ha deltagit i en kartell vars riktighet bestritts av flera andra misstänkta företag
kan emellertid inte anses utgöra tillräcklig bevisning för att de sistnämnda har gjort sig skyldiga till överträdelsen, om
detta inte stöds av annan bevisning (se domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 219
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller överträdelsens varaktighet är detta ett rekvisit för begreppet överträdelse enligt artikel 81.1 EG, varför bevisbördan
för att styrka denna åvilar kommissionen. De ovannämnda principerna är tillämpliga även i detta avseende (se, för ett liknande
resonemang, domstolens dom av den 21 september 2006 i mål C‑105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, REG 2006, s. I‑8725, punkterna 94–96). Enligt rättspraxis fordras dessutom att
kommissionen, när bevisning saknas som gör det möjligt att direkt fastställa överträdelsens varaktighet, åtminstone ska stödja
sig på bevisning som hänför sig till omständigheter som ligger tillräckligt nära i tiden för att det rimligen ska kunna antas
att överträdelsen fortsatt oavbrutet mellan två exakta dagar (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål T‑120/04,
Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4441, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
–       Tiden efter mars 2001
Det kan konstateras att sökanden inte har bestritt att bolaget deltog i kartellen före kommissionens inspektioner i mars 2001.
Det bör även påpekas att de händelser som kommissionen har klandrat sökanden för, närmare bestämt deltagandet i mötena i FNAS,
kontakterna mellan sökanden och FRA.BO och de kontakter som togs i samband med mässan i Essen, inte i sig själva bestritts
av sökanden. Däremot har sökanden bestritt att dessa händelser har varit av konkurrensbegränsande natur och att de ingår i
en enda, komplex och fortlöpande överträdelse för tiden före mars 2001.
Det ska även noteras att sökanden har ifrågasatt trovärdigheten i FRA.BO:s uttalanden.
Tribunalen ska därför pröva huruvida beteendena efter kommissionens inspektioner i mars 2001 ska anses utgöra konkurrensbegränsande
kontakter och om dessa gör det möjligt att dra slutsatsen att en och samma överträdelse förlängts.
Vad för det första gäller de bilaterala kontakterna framgår det av FRA.BO:s uttalanden i dess ansökan om förmånlig behandling
och av viss skriftlig bevisning som FRA.BO inkom med under det administrativa förfarandet att konkurrenterna fortsatte att
utbyta känsliga uppgifter efter kommissionens inspektioner.
Den bevisning som åberopats mot sökanden består av förteckningar över telefonsamtal från FRA.BO och några handskrivna anteckningar
i en kalender tillhörande P. (FRA.BO).
Sökanden har hävdat att det rörde sig om legitima kontakter, vilka bland annat gällde korsvisa leveranser, ett projekt avseende
industriellt samarbete och en av FRA.BO önskad gemensam strategi gentemot CEN vad gällde godkännandet av en typ av rörkoppling.
Detta ändrar dock inte det faktum att utbyte av känsliga uppgifter, samordning av priser och prishöjningar har skett. Dessutom
saknas bevisning avseende den aktuella perioden till stöd för sökandens argument, såsom fakturor eller ordersedlar. I samband
med repliken bifogade sökanden för första gången ett antal fakturor avseende korsvisa leveranser. Bortsett från att detta
processuellt sett var för sent kan det konstateras att dessa handlingar endast gäller tiden efter år 2004.
Det kan vidare konstateras att kommissionen inte enbart har utgått från FRA.BO:s uttalanden. Det framgår nämligen av handskrivna
anteckningar som P. (FRA.BO) gjort, att sökanden vid mötet den 5 juni 2003 med FRA.BO diskuterade de priser som IBP tillämpade
i Frankrike, vilket saknade samband med frågan om godkännandet av den nya rörkopplingstypen. Det framgår även av handskrivna
anteckningar i P:s kalender angående ett telefonsamtal den 5 februari 2004 att de beräknade prishöjningarna i Frankrike och
Grekland behandlades. I motsats till vad sökanden har påstått ändrar den omständigheten att de verkliga höjningarna kan ha
skilt sig från dem som nämns i P:s kalender inte det faktum att dessa två företag utbytte uppgifter om sina priser.
Vad gäller mötet mellan H. (IBP) och sökandens företrädare i samband med mässan i Essen den 18 mars 2004 framgår det av H:s
uttalanden att H. svarade på en prisrelaterad fråga och att IBP hade planerat en prishöjning i slutet av mars 2004. Sökanden
har inte visat att dessa uppgifter redan var allmänt tillgängliga eller att IBP:s officiella skrivelse angående denna prishöjning
skickades ut först den 30 mars 2004. Oavsett om denna kontakt var en engångsföreteelse eller ej kan det således konstateras
att kontakten rörde prispolitiken på den tyska marknaden.
Argumentet att detta informationsutbyte inte var av konkurrensbegränsande karaktär på grund av att det rörde sig om envägskommunikation
eller på grund av att sökanden redan själv hade beslutat att höja priserna är inte relevant. Enligt rättspraxis krävs det
inte att informationsutbytet är ömsesidigt för att principen om självständigt agerande på marknaden ska ha åsidosatts. Det
framgår i detta hänseende av rättspraxis att spridningen av känsliga uppgifter undanröjer osäkerheten angående en konkurrents
framtida handlande och därmed, direkt eller indirekt, påverkar informationsmottagarens strategier (se, för ett liknande resonemang,
domstolens dom av den 23 november 2006 i mål C‑238/05, Asnef-Equifax och Administración del Estado, REG 2006, s. I‑11125,
punkt 51 och där angiven rättspraxis).
Vad vidare gäller sökandens deltagande i FNAS möten framgår det bland annat av protokollen från dessa möten att prisrelaterade
frågor, såsom försäljningsmarginalerna och prishöjningarna på rörkopplingar, diskuterades på mötena i FNAS logistikkommitté.
Det bör i detta sammanhang påpekas att det i protokollet från mötet den 25 juni 2003 hänvisas till konkurrenternas överenskommelse
enligt vilken ”det eftersträvade målet minst bör vara att säkerställa att priserna stabiliseras”. Det framgår av protokollet
från den 15 oktober 2003 att Aquatis France SAS, IBP och sökanden tillhandahöll andra tillverkare upplysningar om hur deras
försäljning fördelade sig mellan olika varukategorier och angående deras marginaler. Vid mötet den 3 november 2003 utbyttes
upplysningar angående framtida prishöjningar. Det framgår också av protokollet från den 20 januari 2004 att La. efter viss
diskussion föreslog att ”tillverkarna underrättar sina kunder om en möjlig prishöjning på 6 procent på grund av ökade råvarukostnader
för att testa marknadens reaktion och samtidigt sänka förpackningskostnaderna”. I protokollet anges att ”[d]enna ökning av
råvarukostnaderna måste få genomslag på hela varusortimentet” och att ”styckepriset för nya förpackningar [således bör] höjas
med 5,3 eller 5,4 procent”. Efter detta möte ägde en telefonkonferens rum den 16 februari 2004 under vilken varje tillverkare
gav sin syn på den föreslagna prishöjningen.
Även om diskussionerna med leverantörerna angående deras begäran om en förändring av förpackningarna inte hade några konsekvenser
ur konkurrensrättslig synpunkt, och en sådan begäran medförde ökade tillverkningskostnader, kvarstår dock faktum att en samordning
angående hur stor andel som leverantörerna skulle bära eller hur stor del av kostnaderna som tillverkarna skulle bära inte
i sig är utan effekt på marknaden. Detta är en fråga som ett företag bör lösa på ett självständigt sätt. Samma sak gäller
försäljningsmarginalerna och prishöjningarna avseende rörkopplingar.
Vad gäller frågan om vilken geografisk räckvidd diskussionerna vid FNAS möten hade bör följande påpekas. Tvärtemot vad kommissionen
fann i skälen 575 och 584 i det angripna beslutet rörde nämnda diskussioner bara den franska marknaden. Det framgår inte någonstans
i protokollen från dessa möten att de även gällde ”Spanien, Italien, Förenade kungariket, Tyskland och den europeiska marknaden
i allmänhet”. Det kan därför konstateras att deltagandet i FNAS möten inte hade några alleuropeiska effekter. Det faktum att
FNAS möten hölls mellan företrädare för företag verksamma i hela Europa, såsom kommissionen påpekat, föranleder ingen annan
bedömning.
Vad gäller skrivelsen av den 16 mars 2004 från sökandens verkställande direktör till FNAS ordförande, vilken enligt sökanden
utgör ett öppet avståndstagande från de överträdelser som begicks vid mötet den 20 januari 2004 och vid telefonkonferensen
den 16 februari 2004 med FNAS logistikkommitté, vid vilka bland annat La. medverkat, erinrar tribunalen om att det framgår
av rättspraxis att begreppet öppet avståndstagande såsom ansvarsbefriande faktor ska tolkas restriktivt (se förstainstansrättens
dom av den 5 december 2006 i mål T‑303/02, Westfalen Gassen Nederland mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4567, punkt 103 och
där angiven rättspraxis).
Det framgår av rättspraxis att det meddelande som syftar till att öppet ta avstånd från ett konkurrensbegränsande beteende
ska vara klart och otvetydigt, så att de andra deltagarna i kartellen klart förstår det berörda företagets avsikter (domstolens
dom av den 19 mars 2009 i mål C‑510/06 P, Archer Daniels Midland mot kommissionen, REG 2009, s. I‑1843, punkt 120).
I detta fall kan det konstateras att sökandens verkställande direktör formulerat sig alltför allmänt i sin skrivelse till
FNAS ordförande för att skrivelsen ska anses utgöra ett öppet avståndstagande. Skrivelsen ger således endast uttryck för farhågor
angående de prisrelaterade diskussioner som kan ha ägt rum mellan deltagarna och innehåller därutöver bara en erinran om sökandens
interna policy vad gäller konkurrensrättsliga frågor, samt, i samband med detta, en begäran riktad till FNAS ordförande att
vidta åtgärder för att undvika sådana konkurrensbegränsande förfaranden, utan att ens nämna att sådana förfaranden faktiskt
hade ägt rum och att denna skrivelse hängde samman med att sökandens representant hade tagit initiativ till samordning av
priserna.
Det kan dessutom konstateras att denna skrivelse för det första endast var adresserad till FNAS ordförande och att sökanden
inte skickat några ”vidimerade kopior” till de andra deltagarna.
För det andra innehåller denna skrivelse inte någon begäran riktad till FNAS. Det faktum att skrivelsen skickades den 7 april 2004
till medlemmarna i FNAS logistikkommitté, på FNAS initiativ, tillsammans med ett svar på denna skrivelse från FNAS ordförande
av den 31 mars 2004, i vilket erinrades om målet för den arbetsgrupp som inrättats inom ramen för FNAS logistikkommitté, saknar
betydelse för frågan huruvida sökanden har tagit avstånd från kartellen.
Även om det antogs att skrivelsen från sökandens verkställande direktör till FNAS ordförande kan anses vara ett öppet avståndstagande
kan det noteras att denna skrivelse, i likhet med vad kommissionen har påpekat, kom fram först i slutet av den tidsperiod
under vilken överträdelsen konstaterades och därför inte ger anledning att ifrågasätta vad kommissionen fastslagit angående
sökandens deltagande i kartellen före den 16 februari 2004 (datumet för det sista mötet).
Mot bakgrund av ovanstående finner tribunalen att de klandrade beteenden som ägde rum efter kommissionens inspektioner i mars 2001
hade en konkurrensbegränsande karaktär. Tribunalen finner det även styrkt att de ägde rum.
Vad gäller frågan huruvida detta var en fortsättning på den överträdelse som ägde rum före mars 2001 bör det påpekas att den
sistnämnda överträdelsen bestod i under flera år regelbundet anordnade multilaterala och bilaterala kontakter mellan konkurrerande
tillverkare i syfte att genomföra rättsstridiga förfaranden för att på ett konstlat sätt reglera marknaden för rörkopplingar,
särskilt vad gällde prisnivåerna.
Nämnda kontakter skedde i samband med möten som organiserades av branschorganisationer, närmare bestämt EFMA (vid de så kallade
”Super‑EFMA-mötena”), vid handelsmässor,
ad hoc
-möten och bilaterala åsiktsutbyten. Initiativ till diskussioner om prishöjningar togs generellt på europeisk nivå, och resultatet
av diskussionerna genomfördes på nationell nivå. Tillverkarna hade ett förfarande för samordning av priserna för varje land
och lokala arrangemang som kompletterade de uppgörelser som nåtts på europeisk nivå.
Även de beteenden som sökanden klandrats för efter mars 2001 bestod i kontakter i samband med möten i branschorganisationer
(FNAS möten), bilaterala kontakter avseende konkurrensparametrarna och kontakter i samband med handelsmässor (mässan i Essen).
Eftersom syftet med de konkurrensbegränsande beteendena (det vill säga samordning av priserna) inte hade ändrats saknar den
omständigheten att vissa av beteendenas särdrag eller intensitet ändrades betydelse för frågan huruvida den aktuella kartellen
ska anses ha fortsatt. Det är troligt att kartellen efter kommissionens inspektioner fick en mindre strukturerad form och
att intensiteten i dess verksamhet blev mer varierande. Det faktum att en kartell kan ha perioder då intensiteten i dess verksamhet
varierar betyder inte att kartellen därmed kan sägas ha upphört.
Det kan i detta sammanhang konstateras att även om antalet deltagare minskade från nio till fyra efter inspektionerna i mars 2001
framgår det av det angripna beslutet att de fyra viktigaste deltagarna i kartellen före dessa inspektioner (det vill säga
sökanden, IBP och IMI:s tidigare dotterbolag) medverkade även efter inspektionerna. På samma sätt var vissa av de personer
som redan hade varit inblandade i kartellen före mars 2001 inblandade även i de beteenden efter detta datum som har kritiserats
av kommissionen.
Vad gäller den geografiska räckvidden av denna enda och fortlöpande överträdelse är följande att säga. Trots att FNAS möten
endast gällde den franska marknaden (se punkt 74 ovan) förefaller det som om de konkurrensbegränsande kontakterna efter mars 2001
också avsåg andra nationella marknader, såsom de tyska, grekiska, spanska och italienska marknaderna, såvitt framgår av telefonkontakterna
mellan sökanden och FRA.BO och av kontakten mellan sökanden och IBP i samband med mässan i Essen.
Med tanke på att alla deltagarna, inklusive sökanden, agerade i samma konkurrensbegränsande syfte, närmare bestämt för att
kontrollera och begränsa konkurrensen på marknaden för rörkopplingar genom samordning av priser och prishöjningar samt genom
utbyte av känsliga uppgifter, gjorde kommissionen en riktig bedömning när den fann att det rörde sig om en fortsättning på
en tidigare överträdelse.
De övriga argument som sökanden har anfört till stöd för denna grund, närmare bestämt att FNAS var den som organiserade mötena
och upprättade protokollen, att det angripna beslutet inte är riktat till FNAS självt och att mötena hållits helt öppet, påverkar
inte denna slutsats.
Vad för det första gäller argumentet att det var FNAS som upprättade mötesprotokollen är detta utan betydelse då det är ostridigt
att sökanden var representerad vid dessa möten. Eftersom sökanden fick ta del av dessa protokoll hade sökanden möjlighet att,
antingen skriftligen eller vid påföljande möte, korrigera protokollen eller påpeka de punkter där sökanden var skiljaktig.
Vad för det andra gäller argumentet att beslutet inte riktas mot FNAS självt är även detta utan betydelse. Det framgår av
skäl 606 i det angripna beslutet att kommissionen ansåg att ”även om det finns bevisning för att tillverkarna slutit ett avtal
som de, enligt Advanced Fluid Connections, genomförde, finns det inget bevis för att FNAS aktivt accepterade det uppdrag som
tillverkarna gett organisationen eller att FNAS underlättade genomförandet av avtalet”. Kommissionen gjorde således en riktig
bedömning när den i skäl 607 i det angripna beslutet fann att FNAS inte hade deltagit i det aktuella avtalet och således inte
hör till dem till vilka det angripna beslutet riktar sig.
Av ovanstående följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser grunden att sökanden inte deltog i kartellen efter mars 2001.
–       Tiden mellan 1992 och 1994
Sökanden har inte bestritt de faktiska omständigheterna vad gäller bolagets deltagande i kartellen under tiden mellan den
31 december 1991 och den 10 september 1992 och ej heller vad gäller perioden mellan december 1997 och mars 2001. Vidare angav
sökanden vid förhandlingen att den inte bestred deltagandet i kartellen under perioden 1995–1997. Följaktligen återstår endast
att pröva det angripna beslutet i den del kommissionen slagit fast att sökanden deltog i överträdelsen under perioden mellan
den 10 september 1992 och den 13 december 1994.
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 25.1 i förordning nr 1/2003 gäller i fråga om kommissionens befogenhet att ålägga
böter vid överträdelser av konkurrensreglerna, i princip, en preskriptionstid på fem år. I artikel 25.2 i förordning nr 1/2003
föreskrivs att ”[v]id fortsatta eller upprepade överträdelser skall … tiden räknas från och med den dag då överträdelsen upphörde”.
Av artikel 25.3 och 25.5 i förordning nr 1/2003 framgår att preskriptionstiden avbryts av åtgärder som vidtas av kommissionen
i syfte att undersöka eller ingripa mot överträdelsen, och börjar löpa på nytt efter varje avbrott.
I detta fall inledde kommissionen sina undersökningar med inspektionerna den 22 mars 2001. Av detta följer att böter inte
kan påföras för konkurrensbegränsande beteenden som upphörde före den 22 mars 1996. Det ska således prövas huruvida de faktiska
omständigheter som åberopas i det angripna beslutet visar att sökandens deltagande i kartellen fortsatte eller hade upphört
under perioden mellan den 10 september 1992 och den 13 december 1994.
Det kan noteras att de sammantagna bevis som åberopats till stöd för de faktiska omständigheter som nämns i skälen 214, 217,
218, 221, 224, 225, 229 och 232 i det angripna beslutet är tillräckliga för att finna att sökanden inte hade upphört att delta
i kartellen under den aktuella perioden.
Tribunalen noterar särskilt att kommissionen i skäl 214 i det angripna beslutet har hänvisat till handskrivna anteckningar
från mitten eller slutet av år 1992 i vilka sökandens namn nämns och en prislista åberopas som skulle träda i kraft i januari 1993
(för alla länder utom Frankrike) och i april 1993 (för Frankrike). På samma sätt hänvisas det i skäl 217 till ett telefaxmeddelande
av den 12 maj 1993, som Mueller Industries översände till Viega, i vilket sökanden kritiserades för att inte regelmässigt
respektera villkoren i det avtal sökanden var part i. Slutsatsen kan således dras att sökanden då inte hade upphört med sitt
deltagande i överträdelsen. Detsamma gäller telefaxmeddelandet av den 6 september 1994, sänt från en importör/distributör
till W. (IMI) (skäl 229 i det angripna beslutet), i vilket det anges att sökanden inte iakttog ”avtalen” på det sätt som förväntades.
Vad gäller sistnämnda punkt räcker det med att påpeka att det faktum att någon inte iakttar en konkurrensbegränsande överenskommelse
inte ändrar det faktum att överenskommelsen existerar. Det kan således inte anses att sökandens deltagande i överträdelsen
hade upphört under den undersökta perioden bara för att sökanden använde kartellen till sin fördel genom att inte fullt ut
respektera de priser som överenskommits.
Medlemmarna i en kartell är fortfarande konkurrenter som var och en vid varje tidpunkt kan frestas att dra nytta av andras
disciplin vad gäller att hålla de priser som bestämts i kartellen genom att sänka sina egna priser i syfte att öka sin marknadsandel,
samtidigt som en relativt hög allmän prisnivå behålls. Under alla omständigheter innebär det faktum att sökanden inte fullt
ut tillämpade de överenskomna priserna inte att bolaget därigenom tillämpade sådana priser som hade kunnat tas ut om det inte
förelegat någon kartell (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i de förenade målen T‑71/03,
T‑74/03, T‑87/03 och T‑91/03, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, ej publicerat i rättsfallssamlingen, punkterna 74 och 75).
Det framgår slutligen av meddelandet från P. av den 15 mars 1994, till vilket det hänvisats i punkt 221 i det angripna beslutet,
att sökanden var närvarande vid de diskussioner som ägde rum den 11 respektive den 13 mars 1994 angående den italienska marknaden.
Även om sökanden varit frånvarande från några av de möten som påstås ha hållits mellan den 10 september 1992 och den 13 december 1994
inom ramen för kartellen, eller till och med från alla dessa möten, betyder detta inte, mot bakgrund av den aktuella kartellens
särdrag, att sökanden hade dragit sig ur kartellen under denna tid. Kartellen kännetecknades av multilaterala och bilaterala
kontakter, vilka skedde minst en eller två gånger per år, av
ad hoc
-kontakter samt av det faktum att det inte var ovanligt att en kartelldeltagare inte regelmässigt var med på alla möten.
Det kan också konstateras att sökanden inte öppet tog avstånd från kartellen. Det framgår av fast rättspraxis att om ett öppet
avståndstagande inte gjorts uttryckligen får kommissionen anse att överträdelsen inte har upphört (se, för ett liknande resonemang,
domen i de ovan i punkt 76 nämnda förenade målen Archer Daniels Midland mot kommissionen, punkt 119 och följande punkter och
där angiven rättspraxis).
Argumentet att sökanden avbröt sitt deltagande i överträdelsen under perioden mellan den 10 september 1992 och den 13 december 1994
kan således inte godtas.
Av vad som anförts ovan följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund.

Beräkningen av bötesbeloppet
Parternas argument
Sökanden har i andra hand hävdat att kommissionen inte följt bestämmelserna avseende beräkning av böter. Varken 1998 års riktlinjer
eller 1996 års meddelande om samarbete har iakttagits. För det första var utgångsbeloppet för de böter sökanden ålagts oproportionerligt
jämfört med utgångsbeloppet för de böter som ålagts andra företag. För det andra hade sökanden inte en ledande roll. För det
tredje borde kommissionen ha anpassat böternas storlek utifrån samordningens geografiska räckvidd och intensitet. Slutligen
gjorde kommissionen fel som inte satte ned böterna trots att sökanden avstod från att bestrida en ansenlig del av kommissionens
invändningar.
Kommissionen anser att talan inte kan bifallas såvitt avser denna grund.
Tribunalens bedömning
Vad gäller den första invändningen, att utgångsbeloppet var oproportionerligt, erinrar tribunalen om att kommissionen har
rätt att dela upp kartellföretagen i grupper utifrån bland annat de berörda företagens marknadsandelar. Det kan noteras att
kommissionen i sitt svaromål har angett att koncernen Legris Industries år 2000 hade en omsättning och en marknadsandel vad
gällde rörkopplingar som var cirka tre gånger så stor som den omsättning och de marknadsandelar FRA.BO och Mueller Industries
hade, två och en halv gång så stor som Flowlex Holding Ltd och mer än dubbelt så stor som Sanha Kaimer GmbH & Co. KG. Mot
denna bakgrund gjorde kommissionen en riktig bedömning när den kom fram till ett utgångsbelopp för sökandens böter (14,25 miljoner
euro) som var mellan två och tre gånger högre än utgångsbeloppet för ovannämnda företag (5,5 miljoner euro). Även om det i
den tabell som bifogats till det angripna beslutet av sekretesskäl endast anges breda intervall för att ge en upplysning om
företagens storlek och relativa betydelse, framgår det av den konfidentiella versionen av denna tabell och de uppgifter som
ligger till grund för den att kommissionen har delat upp kartellens medlemmar på ett konsekvent och sakligt motiverat sätt.
Sökandens argument att utgångsbeloppet för dess böter under alla förhållanden är oproportionerligt, eftersom det motsvarade
77 procent av de maximala böter som sökanden kunde åläggas enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, kan inte godtas.
För det första erinrar tribunalen om att sökanden och dess moderbolag vid tidpunkten för de aktuella omständigheterna utgjorde
ett enda företag som gjort sig skyldigt till den överträdelse som sökanden klandras för i det angripna beslutet. Kommissionen
gjorde således en riktig bedömning när den utgick från fakta för detta företag vid beräkningen av utgångsbeloppet för böterna.
För det andra är det framför allt viktigt att utgångsbeloppet för böterna är proportionellt mot överträdelsen bedömd i dess
helhet med beaktande av bland annat hur allvarlig den varit. Det ska i detta sammanhang påpekas att vid beräkningen av utgångsbeloppet
för böterna är företagets omsättning inte av avgörande betydelse för att bedöma hur allvarlig överträdelsen varit. Vidare
hör den aktuella överträdelsen, på grund av sin art, till de allvarligaste överträdelser som avses i artikel 81 EG, vilket
enligt 1998 års riktlinjer kan medföra ett utgångsbelopp som överstiger 20 miljoner euro.
För det tredje kan det noteras att det tak på 10 procent av omsättningen som stadgas i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003
ska tillämpas i ett av de sista stadierna av beräkningen av böterna, det vill säga efter beräkningen av böterna med hänsyn
till överträdelsens allvar och varaktighet och efter det att eventuella förmildrande eller försvårande omständigheter beaktats.
Tribunalen erinrar i detta sammanhang om att om flera adressater utgör ”företaget” när beslutet antas, får taket beräknas
på grundval av den sammanlagda omsättningen i detta företag. Om, såsom i förevarande fall, den ekonomiska enheten har brutits
upp i två olika enheter vid tidpunkten för beslutet har varje adressat däremot rätt att få taket i fråga tillämpat individuellt
på sig. Denna rätt är oberoende av tillämpningen av proportionalitetskriteriet vid beräkningen av utgångsbeloppet för böterna.
Slutligen ska det erinras om att det enligt rättspraxis endast är det slutliga bötesbeloppet som inte får överstiga 10 procent
av den sammanlagda omsättningen. Däremot finns det inget hinder mot att under beräkningen av böterna använda sig av ett mellanliggande
belopp som överstiger denna gräns (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P
och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkterna 277 och 278).
Vad gäller den andra invändningen, att sökanden inte varit ledande i kartellen utan i stället spelade en passiv eller efterföljande
roll som skulle motivera en sänkning av bötesbeloppet, räcker det med att konstatera att under de 160 möten som ingick i den
konkurrensbegränsande samverkan och ägde rum under perioden 1991–2001 var sökanden närvarande en gång av två, vilket sökanden
själv har medgett. Förvisso följer det av rättspraxis att en av de omständigheter som kan visa att ett företag har haft en
passiv roll i en kartell är det faktum att företaget har deltagit i mötena betydligt mer sporadiskt än konkurrenterna. Sökanden
kan emellertid inte med framgång hävda att det antal gånger som Comap var närvarande vid mötena, åtta gånger per år, ska anses
som ett ”betydligt mer sporadiskt” mötesdeltagande än övriga kartellmedlemmars och att detta således skulle vara ett uttryck
för en roll som var uteslutande passiv eller efterföljande.
Vad gäller den tredje invändningen, att kommissionen borde ha anpassat böternas storlek utifrån samordningens geografiska
räckvidd och intensitet, räcker det att konstatera att det faktum att intensiteten i kartellens aktivitet var lägre efter
kommissionens inspektioner inte har någon betydelse för slutsatsen att denna kartell var mycket allvarlig och pågick under
lång tid, vilket motiverar en höjning med 10 procent för varje år som överträdelsen pågick, i enlighet med 1998 års riktlinjer.
Även om denna kartell till att börja med hade en begränsad geografisk räckvidd kom den dessutom senare att omfatta hela Europa.
Det saknas således anledning att vad gäller höjningarna av bötesbeloppen på grundval av överträdelsens varaktighet göra skillnad
beroende på kartellens geografiska räckvidd.
Inte heller den fjärde invändningen kan godtas. Enligt rättspraxis är det nämligen endast befogat att sätta ned ett företags
böter till följd av dess samarbete under det administrativa förfarandet när det berörda företaget har uppträtt på ett sådant
sätt att kommissionen lättare har kunnat fastställa att det föreligger en överträdelse och i förekommande fall fått den att
upphöra (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑297/98 P, SCA Holding mot kommissionen, REG 2000, s. I‑10101, punkt 36).
Det framgår också av rättspraxis att en nedsättning av bötesbeloppet på grundval av 1996 års meddelande om samarbete endast
är motiverad när de uppgifter som lämnats och mer allmänt det berörda företagets beteende visar att företaget verkligen samarbetat
(se domen i det ovan i punkt 111 nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 388–403, och särskilt punkt 395).
Det framgår av utredningen att det i själva verket bara är sakomständigheterna under perioden december 1997–mars 2001 som
sökanden inte har bestritt, det vill säga tre av de totalt mer än tretton år under vilka sökanden deltog i överträdelsen.
Tribunalen erinrar i detta sammanhang om att argumenten till stöd för att sökanden inte deltog i överträdelsen efter inspektionerna
eller under perioden 1992–1994 inte har godtagits. Kommissionen gjorde sig följaktligen inte skyldig till en uppenbart oriktig
bedömning när den beslutade att inte ta hänsyn till att sökanden inte hade bestritt vissa av omständigheterna, i enlighet
med avsnitt D i 1996 års meddelande om samarbete.
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund.
Av det anförda följer att talan ska ogillas i sin helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet,
ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Comap SA ska ersätta rättegångskostnaderna.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 24 mars 2011.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.