CELEX: 62008TJ0068
Teleringhääling
Direktiivi 89/552/EMÜ artikkel 3a
Ühendkuningriigi meetmed seoses selle liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmustega
Maailmameistrivõistlused jalgpallis
Otsus, millega need meetmed tunnistatakse ühenduse õigusega kooskõlas olevaks
Põhjendamine
EÜ artiklid 43, 49 ja 86
Omandiõigus

Õiguslik raamistik
EÜ artikkel 43 on sõnastatud järgmiselt:
„Allpool esitatud sätete kohaselt keelatakse piirangud, mis kitsendavad liikmesriigi kodaniku asutamisvabadust teise liikmesriigi
territooriumil. Niiviisi keelatakse ka piirangud, mis takistavad mis tahes liikmesriigi territooriumile asunud liikmesriigi
kodanikel rajada esindusi, filiaale ja tütarettevõtjaid.
Kui kapitali käsitleva peatüki sätetest ei tulene teisiti, hõlmab asutamisvabadus õigust alustada ja jätkata tegutsemist füüsilisest
isikust ettevõtjana ning asutada ja juhtida ettevõtjaid, eriti äriühinguid artikli 48 teises lõigus määratletud tähenduses,
neil tingimustel, mida oma kodanike jaoks sätestab selle riigi õigus, kus niisugune asutamine toimub.”
EÜ artikli 49 esimene lõik sätestab:
„Järgnevate sätete kohaselt keelatakse ühenduse piires teenuste osutamise vabaduse piirangud liikmesriikide kodanike suhtes,
kes asuvad mõnes teises ühenduse riigis kui see isik, kellele teenuseid pakutakse.”
EÜ artikli 86 lõikes 1 on ette nähtud, et „[r]iigi osalusega äriühingute ja nende ettevõtjate puhul, kellele liikmesriigid
annavad eri- või ainuõigused, ei jõusta ega säilita liikmesriigid mingeid meetmeid, mis on vastuolus käesoleva lepingu eeskirjadega,
eelkõige nendega, mis on sätestatud [EÜ] artiklis 12 ja [EÜ] artiklites 81–89.”
Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiivi 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus-
ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224) artikkel 3a, mis lisati Euroopa
Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiviga 97/36/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 89/552/EMÜ (EÜT L 202,
lk 60; ELT eriväljaanne 06/02, lk 321), sätestab:
„1.      Iga liikmesriik võib võtta meetmeid tagamaks, et tema jurisdiktsiooni all olevad ringhäälinguorganisatsioonid ei edasta sündmusi,
mida kõnealune liikmesriik käsitleb ühiskonnale väga tähtsatena, ainuõiguslikult ega nii, et sellega võetakse ära kõnealuse
liikmesriigi elanikkonna oluliselt osalt võimalus jälgida selliseid sündmusi otseülekande või hilisema edastusena tasuta televisioonis.
Kui liikmesriik võtab selliseid meetmeid, koostab ta loendi määratletud riiklikest või mitteriiklikest sündmustest, mida ta
käsitleb ühiskonnale väga tähtsatena. Liikmesriik teeb seda selgel ja läbipaistval viisil ning aegsasti. Samuti määrab asjaomane
liikmesriik, kas need sündmused peaksid olema kättesaadavad täieliku või osalise otseülekandena või siis täieliku või osalise
hilisema edastusena, kui viimane on objektiivsetel põhjustel avalikkuse huvides vajalik või asjakohane.
2.      Liikmesriigid teatavad lõike 1 kohaselt võetud või võetavatest meetmetest viivitamata komisjonile. Kolme kuu jooksul alates
teatamisest kontrollib komisjon selliste meetmete vastavust ühenduse õigusele ja edastab need teistele liikmesriikidele. Komisjon
palub artikli 23a kohaselt asutatud komiteel esitada arvamus. Komisjon avaldab võetud meetmed viivitamata Euroopa Ühenduste
Teatajas ja vähemalt kord aastas liikmesriikide võetud meetmete koondloendi.
3.      Liikmesriigid tagavad asjakohaste vahenditega oma õigusaktide raames, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvad ringhäälinguorganisatsioonid
ei kasuta pärast käesoleva direktiivi avaldamiskuupäeva nende ostetud ainuõigusi nii, et sellega võetakse ära teise liikmesriigi
elanikkonna oluliselt osalt võimalus jälgida selle teise liikmesriigi poolt kooskõlas eelnevate lõigetega määratletud sündmusi
täieliku või osalise otseülekandena või siis täieliku või osalise hilisema edastusena, kui viimane on objektiivsetel põhjustel
avalikkuse huvides vajalik või asjakohane, nagu see teine liikmesriik on lõike 1 kohaselt määranud.”
Direktiivi 97/36 põhjendused 18–22 on sõnastatud järgmiselt:
„(18) on oluline, et liikmesriikidel oleks võimalik võtta meetmeid, et kaitsta teabe saamise õigust ja tagada avalikkusele laialdane
juurdepääs ühiskonnas väga tähtsate riiklike või mitteriiklike sündmuste teleülekannetele nagu olümpiamängud, maailma- ja
Euroopa meistrivõistlused jalgpallis; selleks on liikmesriikidel õigus võtta ühenduse õigusega kooskõlas olevaid meetmeid,
mille eesmärk on reguleerida nende jurisdiktsiooni all olevate ringhäälinguorganisatsioonide ainuõiguste kasutamist selliste
sündmuste edastamiseks;
(19)      ühenduse raamistikus on vaja kehtestada kord, et vältida võimalikku õiguskindlusetust ja turumoonutusi ning viia televisiooniteenuste
vaba ringlus vastavusse vajadusega vältida õigustatud üldiseid huve kaitsvatest siseriiklikest meetmetest kõrvalehoidmist;
(20)      eelkõige on vaja käesoleva direktiiviga ette näha sätted, mis käsitlevad ringhäälinguorganisatsioonide selliste ainuõiguste
kasutamist, mille nad on võinud osta sündmustele, mida käsitletakse väga tähtsatena muu kui selle liikmesriigi ühiskonnas,
kelle jurisdiktsiooni alla ringhäälinguorganisatsioonid kuuluvad; […]
(21)      ühiskonnale väga tähtsad sündmused peaksid käesoleva direktiivi kohaldamisel vastama teatavatele tingimustele, s.o olema ainulaadsed
sündmused, mis huvitavad Euroopa Liidu või teatava liikmesriigi või teatava liikmesriigi tähtsa osa üldsust ja mille on ette
valmistanud ürituse korraldaja, kellel on seaduslik õigus müüa selle sündmusega seotud õigusi;
(22)      käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „tasuta televisioon” saadete edastamist avaliku või erakanali kaudu, mis on avalikkusele
juurdepääsetavad ilma igas liikmesriigis üldkasutatavatele ringhäälingu rahastamisviisidele lisanduva tasuta (nagu loatasu
ja/või kaabellevivõrgu põhipaketi tellimistasu).”

Vaidluse taust ja vaidlustatud otsus
Hageja, Fédération internationale de football association (Rahvusvaheline Jalgpalliliit) (FIFA), on ühendus, kuhu kuulub 208 rahvuslikku
jalgpalliliitu ning mis kujutab endast ülemaailmset jalgpalli täitevorganit. Tema eesmärgid on eelkõige toetada ülemaailmselt
jalgpalli ja korraldada rahvusvahelisi võistlusi. FIFA peamine sissetulekuallikas on tema enda poolt korraldatavate FIFA maailmameistrivõistluste
(edaspidi „maailmameistrivõistlused”) finaalturniiri teleülekannete õiguste müük.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kultuuri, meedia ja spordi riigisekretär (edaspidi „riigisekretär”) kinnitas
25. juuni 1998. aasta otsusega Broadcasting Act 1996 (1996. aasta ringhäälinguseadus) IV osa alusel Ühendkuningriigi ühiskonna
jaoks tähtsate sündmuste loendi, kuhu kuuluvad ka maailmameistrivõistlused.
Selle loendi vastuvõtmisele eelnes riigisekretäri poolt 1997. aasta juulikuus algatatud konsulteerimine 42 erineva organiga
teemal, milliste kriteeriumide alusel peab hindama erinevate sündmuste tähtsust Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks. Selle nõuandemenetluse
tulemusel võeti vastu kriteeriumide loetelu, mis sisaldub riigisekretäri 1997. aasta novembris avaldatud dokumendis, ning
riigisekretär kohaldas seda dokumenti Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks tähtsate sündmuste loendi koostamisel. Selle dokumendi
kohaselt võib sündmuse loendisse kanda eelkõige juhul, kui see leiab laia vastukaja üldsuse seas, mitte üksnes nende seas,
kes asjaomast spordiala tavaliselt jälgivad. Sama dokumendi kohaselt võib kvalifitseeruda ka rahvuslik või rahvusvaheline
spordiüritus, kui see on eriti oluline või kui sellel osaleb rahvusmeeskond või kui Ühendkuningriiki esindavad seal asjaomase
spordiala sportlased. Neile kriteeriumidele vastava sündmuse loendisse kandmine on tõenäolisem, kui sündmusel on suur vaatajaskond
või kui sündmust on tavapäraselt edastatud tasuta televisioonis otseülekandena. Oma hinnangu andmisel võtab riigisekretär
arvesse muid vastava spordialaga seotud asjaolusid, näiteks seda, kas on otstarbekas pakkuda täiemahulisi otseülekandeid,
loendisse kandmise mõju spordiala tuludele, loendisse kandmise mõju ringhäälinguturule ja seda, kas on võetud meetmeid, et
tagada sündmuse kättesaadavus kõikidele vaatajatele salvestiste edastamise teel televisioonis või raadios.
Seejärel algatas riigisekretär vastavalt Broadcasting Act 1996 artiklile 97 nõuandemenetluse seoses loendisse kantavate konkreetsete
sündmustega. Nõuandemenetluse käigus küsis riigisekretär paljude asjaomaste organite ja operaatorite ning teleülekandeõigusi
omavate isikute nagu näiteks FIFA arvamust. Riigisekretäri loodud konsultatiivkomitee „Advisory Group on listed events” (nõuanderühm
loendisse kantud sündmuste osas) andis oma arvamuse loendisse kantavate sündmuste osas, tehes seoses maailmameistrivõistlustega
ettepaneku kanda loendisse finaal, poolfinaalid ja Ühendkuningriigi võistkonna osalusel peetavad mängud.
Vastavalt Television Broadcasting Regulations 2000‑ga (2000. aasta määrused teleringhäälingu kohta) muudetud Broadcasting
Act 1996 artiklile 98 jagunevad teleringhäälinguorganisatsioonid kahte kategooriasse. Esimesse kategooriasse kuuluvad tasuta
teenust pakkuvad organisatsioonid, kelle teenus on kättesaadav vähemalt 95%‑le Ühendkuningriigi elanikkonnast. Teise kategooriasse
kuuluvad organisatsioonid, kes ei vasta neile tingimustele.
Lisaks võib vastavalt Television Broadcasting Regulations 2000‑ga muudetud Broadcasting Act 1996 artiklile 101 teleprogrammi
tootja, kes osutab ühte nimetatud kategooriatest kuuluvat teenust, edastada loendisse kantud terviksündmuse või selle osa
otseülekandeid ainult juhul, kui teine isik, kes osutab teise kategooriasse kuuluvat teenust, on omandanud õiguse edastada
sama terviksündmuse või selle osa otseülekannet samas või praktiliselt samas levipiirkonnas. Kui see tingimus ei ole täidetud,
siis peab kõnealust sündmust tervikuna või osaliselt otseülekandena edastada sooviv isik selleks omandama Office of Communications’i
(kommunikatsioonibüroo) eelneva loa.
Code on sports and other listed events (loendisse kantud spordi- ja muude üldist huvi pakkuvate sündmuste koodeks), 2000‑st
aastast kehtival kujul, artikli 3 kohaselt on ühiskonna jaoks väga tähtsad sündmused jagatud kahte rühma. „A‑rühma” sündmused
on sündmused, mida saab ainuõiguse alusel otseülekandena taasedastada ainult teatavate tingimuste täidetuse korral. „B‑rühma”
sündmused on sündmused, mida saab ainuõiguse alusel otseülekandena taasedastada ainult siis, kui tagatud on sündmuste hilisem
taasedastamine.
Code on sports and other listed events artikli 13 kohaselt annab Office of Communications „A‑rühma” kuuluvatele sündmustele,
mille hulka kuuluvad ka maailmameistrivõistlused, loa juhul, kui selle sündmuse taasedastamisega seotud õigusi on pakutud
avalikult, õiglastel ja mõistlikel tingimustel, ning kui ükski teise kategooria teenust pakkuv ringhäälinguorganisatsioon
ei ole väljendanud oma huvi õiguste omandamise vastu.
Ühendkuningriik edastas 25. septembri 1998. aasta kirjaga Euroopa Ühenduste Komisjonile direktiivi 89/552 artikli 3a lõike 2
alusel riigisekretäri poolt koostatud sündmuste loendi. Pärast Ühendkuningriigi ja komisjoni vahelist kirjavahetust ja uut
meetmetest teatamist 5. mail 2000 teavitas komisjoni hariduse peadirektoraat Ühendkuningriiki 28. juuli 2000. aasta kirjaga
sellest, et komisjon ei esita selle liikmesriigi meetmete vastu vastuväiteid ning seega avaldatakse need meetmed järgnevalt
Euroopa Ühenduste Teatajas
.
Üldkohus tühistas oma 15. detsembri 2005. aasta otsusega kohtuasjas T‑33/01: Infront WM
vs.
komisjon (EKL 2005, lk II‑5897) 28. juuli 2000. aasta kirjas sisaldunud otsuse põhjusel, et kuna selle puhul oli tegemist
otsusega EÜ artikli 249 tähenduses, siis oleks komisjoni volinike kolleegium pidanud selle ise vastu võtma (eespool viidatud
kohtuotsus Infront WM
vs.
komisjon, punkt 178).
Eespool punktis 15 viidatud kohtuotsuse Infront WM
vs.
komisjon järel võttis komisjon 16. oktoobril 2007 vastu otsuse 2007/730/EÜ, milles käsitletakse Ühendkuningriigi poolt nõukogu
direktiivi [89/552] artikli 3a lõike 1 kohaselt võetud meetmete kooskõla ühenduse õigusega (EÜT L 295, lk 12, edaspidi „vaidlustatud
otsus”).
Vaidlustatud otsuse resolutsioon on sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
Direktiivi [89/552] artikli 3a lõike 1 kohaselt võetud meetmed, millest Ühendkuningriik teatas komisjonile 5. mail 2000, nagu
need on avaldatud 18. novembri 2000. aasta
Euroopa Ühenduste Teatajas
C 328, on kooskõlas ühenduse õigusega.
Artikkel 2
Käesoleva otsuse lisas sätestatud meetmed avaldatakse direktiivi [89/552] artikli 3a lõike 2 kohaselt
Euroopa Liidu Teatajas
.”
Vaidlustatud otsuse põhistamiseks on esitatud järgmised põhjendused:
„(4)      Ühendkuningriigi meetmetes esitatud suure ühiskondliku tähtsusega sündmuste loend oli koostatud selgelt ja läbipaistvalt ning
[selles liikmesriigis] oli algatatud laiaulatuslik konsulteerimine.
(5)      Komisjon tegi kindlaks, et Ühendkuningriigi meetmetes esitatud loendisse kantud sündmused vastasid vähemalt kahele järgmisele
kriteeriumile, mida peetakse usaldusväärseteks sündmuste ühiskondliku tähtsuse näitajateks: i) suur vastukaja liikmesriigi
üldsuse seas, mitte üksnes olulisus asjaomase spordisündmuse või tegevuse tavapärase vaatajaskonna jaoks; ii) üldtunnustatud,
selgesti tajutav kultuuriline tähtsus liikmesriigi elanikkonna jaoks, eelkõige kultuuriidentiteedi kandjana; iii) rahvusvõistkonna
osalemine asjaomasel sündmusel rahvusvaheliselt olulise võistluse või turniiri raames, ning iv) sündmust on tavaliselt üle
kantud tasuta televisioonis ja sellel on olnud palju vaatajaid.
(6)      Väga paljud Ühendkuningriigi meetmetes esitatud loendisse kantud sündmused, sealhulgas suve- ja taliolümpiamängud, maailma-
ja Euroopa [meistri]võistluste finaalmängud, kuuluvad nende sündmuste hulka, mida tavaliselt peetakse suure ühiskondliku tähtsusega
sündmusteks, nagu on osutatud direktiivi [97/36] põhjenduses 18. Kõnesolevad sündmused leiavad Ühendkuningriigis tervikuna
suurt vastukaja, sest need on väga populaarsed mitte üksnes spordisündmuste tavapäraste vaatajate, vaid ka muu elanikkonna
hulgas (sõltumata osalejate kodakondsusest).
[…]
(18)      Loendisse kantud sündmusi, sealhulgas neid, mida käsitletakse tervikuna, mitte üksikute sündmuste sarjana, on tavapäraselt
edastatud tasuta televisioonis ja neil on olnud palju vaatajaid […]
(19)      Ühendkuningriigi meetmed tunduvad olevat proportsionaalsed, et õigustada erandi tegemist EÜ asutamislepingus sätestatud teenuste
osutamise vabadusest olulise avaliku huviga seotud põhjustel, milleks on suure ühiskondliku tähtsusega sündmuste ülekannete
üldise kättesaadavuse tagamine.
(20)      Ühendkuningriigi meetmed on kooskõlas [EÜ asutamislepingu] konkurentsieeskirjadega, sest loendisse kantud sündmuste edastamiseks
kvalifitseeritud ringhäälinguorganisatsioonide määratlus põhineb objektiivsetel kriteeriumitel, mis võimaldavad tegelikku
ja potentsiaalset konkurentsi kõnealuste sündmuste ülekandeõiguste saamiseks. Pealegi ei ole loetletud sündmuste arv nii ebaproportsionaalselt
suur, et moonutada konkurentsi järgnevatel tasuta ja tasulise televisiooni turgudel.
(21)      Ühendkuningriigi meetmete proportsionaalsust kinnitab veelgi asjaolu, et paljud loendisse kantud sündmused vajavad üksnes
mõõdukat [taas]edastamist.
[…]
(24) [Kohtuotsusest Infront WM
vs.
komisjon] tuleneb, et direktiivi 89/552/EMÜ artikli 3a lõike 1 kohaselt võetud meetmete tunnistamine ühenduse õigusega kooskõlas
olevateks kujutab endast otsust ja seoses sellega peab need vastu võtma komisjon. Seepärast tuleb käesoleva otsusega tunnistada,
et Ühendkuningriigi poolt teatatud meetmed on kooskõlas ühenduse õigusega. Käesoleva otsuse lisas sätestatud meetmed tuleb
direktiivi [89/552] artikli 3a lõike 2 kohaselt avaldada
Euroopa Liidu Teatajas
.”

Menetlus ja poolte nõuded
FIFA esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 6. veebruaril 2008.
Üldkohtu kantseleisse 28. veebruaril 2008 saabunud eraldi dokumendiga palus FIFA Üldkohtul kohustada komisjoni menetlust korraldavate
meetmete raames esitama mitmeid dokumente, mis FIFA arvates olid vajalikud nii selleks, et FIFA saaks kaitsta oma õigusi,
kui ka selleks, et Üldkohus saaks täita oma ülesandeid kohtuliku kontrolli teostamisel.
Üldkohtu seitsmenda koja 26. mai 2008. aasta otsusega otsustati FIFA taotlus menetlust korraldavate meetmete võtmiseks jätta
selles menetlusetapis rahuldamata.
Ühendkuningriik ja Belgia Kuningriik avaldasid 11. ja 16. juunil 2008 Üldkohtu kantseleisse saabunud avaldustega soovi astuda
menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
Üldkohtu seitsmenda koja esimehe 14. augusti 2008. aasta määrusega anti neile luba astuda menetlusse. Menetlusse astujad esitasid
menetlusse astuja seisukohad ning FIFA esitas oma märkused nende seisukohtade kohta selleks antud tähtaja jooksul.
15. detsembri 2009. aasta määrusega liideti käesolev kohtuasi suulise menetluse huvides kohtuasjaga T‑385/07: FIFA
vs.
komisjon.
Üldkohus otsustas ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal avada suulise menetluse ning esitas menetlust korraldavate meetmete
raames ühe küsimuse FIFA‑le ja kaks küsimust komisjonile. Üldkohtu küsimustele vastati selleks antud tähtaja jooksul.
FIFA palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see puudutab maailmameistrivõistlusi;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt, Belgia Kuningriigilt ja Ühendkuningriigilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–         mõista kohtukulud välja FIFA‑lt.
Ühendkuningriik ja Belgia Kuningriik paluvad Üldkohtul jätta hagi rahuldamata.

Õiguslik käsitlus
1.
Vastuvõetavus

Poolte argumendid
Belgia Kuningriik väidab, et hagi on vastuvõetamatu põhjusel, et vaidlustatud otsus ei puuduta FIFA‑t isiklikult ja otseselt
ning et Üldkohus ei ole pädev otsustama liikmesriigi meetmete seaduslikkuse üle. Lisaks väidab Belgia Kuningriik, et kuna
FIFA ei ole algatanud kõnealuste siseriiklike meetmete vastu kohtumenetlust Ühendkuningriigis, siis pole tema Üldkohtusse
esitatud hagi puhul kinni peetud tähtaegadest, nii et vaidlustatud otsuse võimalik tühistamine ei saa mõjutada vaidlusaluse
siseriikliku õigusakti kehtivust.
FIFA leiab, et vaidlustatud otsuse puhul on tegemist aktiga, mille võib edasi kaevata, ning pealegi puudutab see teda otseselt
ja isiklikult.

Üldkohtu hinnang
Belgia Kuningriigi esitatud vastuvõetamatuse väited puudutavad avalikku korda, sest nende raames seatakse kahtluse alla FIFA
õigus hagi esitada, hagi esitamise tähtaja järgimine ning Üldkohtu pädevus. Üldkohus peab neid vastuvõetamatuse väiteid seega
kontrollima omal algatusel, olgugi et tulenevalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljandast lõigust ja Üldkohtu kodukorra
artikli 116 lõikest 3 ei ole Belgia Kuningriik kui menetlusse astuja õigustatud niisuguseid väiteid esitama, sest komisjon
ei ole hagi vastuvõetavust vaidlustanud (vt selle kohta analoogia alusel Euroopa Kohtu 24. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas
C‑313/90: CIRFS jt
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑1125, punktid 21–23).
Seoses FIFA otsese puutumusega tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale eeldab tingimus, mille järgi hagi
esemeks olev otsus peab EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, et vaidlustatud
ühenduse meede avaldab otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ega jäta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust
– akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (vt Euroopa
Kohtu 13. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑125/06 P: komisjon
vs.
Infront WM, EKL 2008, lk I‑1451, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleneb Broadcasting Act 1996 artiklist 101 (vt eespool punkt 11), et ringhäälinguorganisatsioon, kes kuulub ühte
kahest eespool punktis 10 kirjeldatud kategooriast, ei või taasedastada Ühendkuningriigi loendisse kantud sündmusi otseülekandena
ja ainuõigusi kasutades. Ainult juhul, kui ükski teine isik, kes kuulub teise kategooriasse, ei ole üles näidanud huvi asjaomase
sündmuse ülekandmise õiguste omandamise vastu ja kui täidetud on eespool punktis 13 nimetatud tingimused, võib Office of Communications
lubada vastavad õigused omandanud ringhäälinguorganisatsioonil taasedastada asjaomast sündmust otseülekandena ja ainuõiguste
alusel.
Sellest regulatsioonist tuleneb, et FIFA poolt direktiivi 97/36 põhjenduse 21 tähenduses korraldatavate maailmameistrivõistluste
ülekandmise ainuõiguste loovutamine Ühendkuningriigi jurisdiktsiooni all olevatele teleringhäälinguorganisatsioonidele viisil,
mis jätab sama jurisdiktsiooni alla kuuluvad teised ringhäälinguorganisatsioonid, kes on üles näidanud huvi asjaomase sündmuse
tervikuna või osaliselt ülekandmise õiguste omandamise vastu selles riigis, ei too kaasa niisuguseid õiguslikke tagajärgi,
mis tavaliselt selliste ainuõigustega kaasnevad.
Kuigi on tõsi, et need õiguslikud tagajärjed tulenevad Ühendkuningriigi õigusaktidest, mitte vaidlustatud otsusest, tähendab
see siiski, et vaidlustatud otsusega vastavalt direktiivi 89/552 artikli 3a lõikele 3 käivitatud vastastikuse tunnustamise
mehhanism toob liikmesriikidele kaasa kohustuse need tagajärjed säilitada. Täpsemalt peavad liikmesriigid hoolitsema selle
eest, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvad ringhäälinguorganisatsioonid järgiksid Ühendkuningriigi loendis nimetatud sündmuste
Ühendkuningriigis ülekandmisel tingimusi, mida Ühendkuningriik on määratlenud oma meetmetes, mis on heaks kiidetud ja mis
on
Euroopa Liidu Teatajas
avaldatud. Selle tulemuse saavutamise kohustus puudutab otseselt teiste liikmesriikide kui Ühendkuningriigi jurisdiktsiooni
alla kuuluvate niisuguste teleringhäälinguorganisatsioonide õiguslikku olukorda, kes soovivad osta algselt FIFA‑le kuuluvaid
ülekandeõigusi Ühendkuningriigis (vt selle kohta eespool punktis 32 viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Infront WM, punktid 62 ja 63).
Seetõttu kohustab vaidlustatud otsusega käivitatud vastastikuse tunnustamise mehhanism liikmesriike välistama võimaluse, et
nende jurisdiktsiooni all olevad teleringhäälinguorganisatsioonid panevad maksma oma niisugused õigused, nagu on kirjeldatud
eespool punktis 34, nii et seeläbi on puudutatud ka algselt FIFA‑le kuuluvad õigused, juhul kui neid pakutakse avalikult ringhäälinguorganisatsioonidele,
mis kuuluvad mitte Ühendkuningriigi, vaid mõne teise liikmeriigi jurisdiktsiooni alla.
Ilmneb, et vaidlustatud otsusel on otsene mõju FIFA õiguslikule olukorrale seoses algselt talle kuuluvate õigustega ning see
ei jäta liikmesriikidele mingit kaalutlusruumi taotletava tulemuse osas, on automaatselt siduv ning tuleneb üksnes ühenduse
regulatsioonist, sõltumata muude konkreetsete meetmete sisust, mida liikmesriigi ametiasutused võtavad selle tulemuse saavutamiseks
(vt selle kohta eespool punktis 32 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Infront WM, punktid 60 ja 61).
Vaidlustatud otsus puudutab FIFA‑t seega otseselt.
Seoses küsimusega, kas vaidlustatud otsus puudutab FIFA‑t isiklikult, tuleb meenutada, et isikud, kes ei ole otsuse adressaadid,
saavad väita, et otsus puudutab neid isiklikult, ainult siis, kui see otsus mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid
iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab ning seega individualiseerib neid sarnaselt
otsuse adressaadiga (vt eespool punktis 32 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Infront WM, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
Praeguses asjas ei ole vaidlust selle üle, et sõltumata maailmameistrivõistluste taasedastusõiguste õiguslikust olemusest
ja allikast on nende võistluste puhul tegemist sündmusega direktiivi 97/36 põhjenduse 21 tähenduses, kuna need on ette valmistanud
korraldaja, kellel on seaduslik õigus müüa selle sündmusega seotud õigusi, ning selle üle, et FIFA puhul on tegemist kõnealuse
korraldajaga. Kuna see olukord kehtis ka vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal, siis oli FIFA sel ajal täielikult identifitseeritav.
Lisaks nimetab vaidlustatud otsus FIFA‑t nimeliselt, kuna selle lisas on ära mainitud „FIFA maailma[meistri]võistluste finaalturniir”.
Seetõttu puudutab vaidlustatud otsus FIFA‑t isiklikult.
Seoses Belgia Kuningriigi argumentidega, et Üldkohus ei ole pädev hindama liikmesriigi meetmete seaduslikkust EÜ artikli 230
raames ning et FIFA ei ole vaidlustanud Ühendkuningriigi meetmeid siseriiklikus kohtus, piisab kui märkida, et FIFA vaidlustab
oma hagis eelkõige vaidlustatud otsuse artikli 1 õiguspärasuse; selles artiklis leitakse, et kõnealused meetmed on kooskõlas
ühenduse õigusega.
Sellest tuleneb, et kontroll, mille teostamist Üldkohtult taotletakse, puudutab komisjoni järelduse seaduslikkust, ning asjaolu,
et Ühendkuningriigi meetmeid ei ole siseriiklikus kohtus vaidlustatud, ei mõjuta kuidagi seda, kas hagi, mis on esitatud EÜ
artiklis 230 ette nähtud tähtaega järgides, on vastuvõetav (vt selle kohta eespool punktis 15 viidatud kohtuotsus Infront
WM
vs.
komisjon, punkt 109).
Seetõttu tuleb Belgia Kuningriigi argumendid hagi vastuvõetamatuse kohta tagasi lükata.
2.
Põhiküsimus
FIFA esitab sisuliselt kuus väidet, millest esimeses heidetakse ette põhjenduste puudumist, teise kohaselt on rikutud direktiivi 89/552
artikli 3a lõiget 1, kolmanda kohaselt on rikutud hageja omandiõigust, neljanda kohaselt on rikutud asutamislepingu sätteid
teenuste osutamise vabaduse kohta, viienda kohaselt on rikutud asutamislepingu konkurentsieeskirju ja kuuenda kohaselt asutamislepingu
sätteid asutamisvabaduse kohta.
Enne FIFA väidete analüüsimisele asumist tuleb esitada mõned üldised kaalutlused, mida tuleb hageja väidete põhjendatuse hindamisel
arvesse võtta.
Esiteks tuleb välja tuua, et direktiivi 89/552 artikli 3a lõige 1 täpsustab liikmesriikide võimalust piirata ülekaalukast
üldisest huvist tulenevatel põhjustel ühenduse esmases õiguses ette nähtud põhiõiguste kasutamist audiovisuaalmeedia teenuste
valdkonnas.
Olgugi et liikmesriikide poolt direktiivi 89/552 artikli 3a lõike 1 raames võetud meetmed kehtivad ühtviisi nii asjaomases
liikmesriigis asutatud ettevõtjatele kui ka teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjatele, piisab selleks, et neid meetmeid
tuleks pidada teenuste osutamise vabadust piiravaks, asjaolust, et need soodustavad teatavaid liikmesriigis asutatud ettevõtjaid
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 5. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑398/95: SETTG, EKL 1997, lk I‑3091, punkt 16, ja 13. detsembri
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑250/06: United Pan-Europe Communications Belgium jt, EKL 2007, lk I‑11135, punktid 37 ja 38).
Samuti võivad need meetmed piirata asutamisvabadust juhul, kui need asetavad teiste liikmesriikide äriühingud halvemasse faktilisse
või õiguslikku olukorda, kui on selle liikmesriigi äriühingud, kes need meetmed võttis (vt selle kohta Euroopa Kohtu 11. mai
1999. aasta otsus kohtuasjas C‑255/97: Pfeiffer, EKL 1999, lk I‑2835, punkt 19).
Samas võib asutamislepinguga tagatud põhivabaduse piirang olla õigustatud ülekaaluka üldise huvi tõttu, niivõrd kui see piirang
on sobiv taotletava eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust (vt selle kohta eespool
punktis 49 viidatud kohtuotsus Pfeiffer, punkt 19, ning eespool punktis 49 viidatud kohtuotsus United Pan-Europe Communications
Belgium jt, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb meenutada, et sõnavabadus, mida kaitseb 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja
põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikkel 10, kuulub ka ühenduse õiguskorraga tagatud põhiõiguste hulka
ja selle puhul on tegemist niisuguseid piiranguid õigustava ülekaaluka üldise huviga (vt selle kohta eespool punktis 49 viidatud
kohtuotsus United Pan-Europe Communications Belgium jt, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks hõlmab EIÕK artikli 10
lõike 1 kohaselt sõnavabadus ka teabe saamise vabadust.
Praegusel juhul piiravad Ühendkuningriigi võetud meetmed teenuste osutamise vabadust, nagu on meenutatud ka vaidlustatud otsuse
põhjenduses 19. Teisalt on nähtuvalt direktiivi 97/36 põhjendusest 18 direktiivi 89/552 artiklis 3a nimetatud meetmete eesmärk
kaitsta teabe saamise õigust ja tagada avalikkusele laialdane juurdepääs ühiskonnas väga tähtsate riiklike või mitteriiklike
sündmuste teleülekannetele. Direktiivi 97/36 põhjenduse 21 kohaselt on ühiskonnale väga tähtsa sündmuse puhul tegu sündmusega,
mis huvitab Euroopa Liidu või teatava liikmesriigi või teatava liikmesriigi tähtsa osa üldsust ja mille on ette valmistanud
ürituse korraldaja, kellel on seaduslik õigus müüa selle sündmusega seotud õigusi.
Eelnevast järeldub, et juhul kui direktiivi 89/552 artikli 3a lõikes 1 nimetatud meetmed puudutavad ühiskonnale väga tähtsaid
sündmusi, õigustab nende võtmist ülekaalukas üldine huvi, ning seda asjaolu ei ole vaidlustanud ka FIFA.
Järgmiseks, nagu on välja toodud eespool punktis 50, peavad kõnealused meetmed veel ka olema sobivad taotletava eesmärgi saavutamiseks
ega tohi minna kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust.
Lõpuks tuleb seoses direktiivi 97/36 põhjenduse 18 ulatusega välja tuua, esiteks, et direktiivi 89/552 artikkel 3a, millele
see põhjendus viitab, ei ühtlusta konkreetseid sündmusi, mida liikmesriigi võivad käsitada ühiskonnale väga tähtsana. Vastupidi
selle artikli versioonile, mis sisaldus Euroopa Parlamendi otsuses nõukogu ühise seisukoha kohta direktiivi 97/36 vastuvõtmise
kohta (EÜT 1996, C 362, lk 56), mis nimetas sõnaselgelt suvi- ja taliolümpiamänge ja maailma- ning Euroopa meistrivõistlusi
jalgpallis, ei viita see säte konkreetsetele sündmustele, mis võidakse liikmesriikide loenditesse kanda.
Sellest järeldub, nagu muu hulgas on välja toonud ka komisjon, et direktiivi 97/36 põhjendust 18 ei saa mõista nii, et see
tähendab, et maailmameistrivõistluste kandmine mõne liikmesriigi loendisse on automaatselt kooskõlas ühenduse õigusega. Veelgi
enam, seda põhjendust ei saa mõista ka nii, et maailmameistrivõistlused võib igal juhul tervikuna sellisesse loendisse kanda,
sõltumata huvist, mida selle võistluse mängud asjaomases liikmesriigis äratavad.
Arvestades eespool punktides 48–53 toodud kaalutlusi, tähendab see põhjendus seevastu seda, et kui liikmesriik kannab maailmameistrivõistluse
mängud enda äranägemise järgi koostatud loendisse, siis ei pea ta komisjonile esitatavas teates ära tooma konkreetset põhjendust
selle kohta, mille poolest see sündmus on ühiskonna jaoks väga oluline.
FIFA esitatud väidete põhjendatust tuleb hinnata neist kaalutlustest lähtudes.

Esimene väide, mis tuleneb põhjenduse puudumisest
Poolte argumendid
FIFA väidab, et komisjon ei esita vaidlustatud otsuses ühetegi põhjendust, õigustamaks maailmameistrivõistluste kõigi 64 mängu
kandmist Ühendkuningriigi loendisse. Tõsi, direktiivi 97/36 põhjendus 18 mainib maailmameistrivõistlusi näitena ühiskonna
jaoks tähtsast sündmusest, kuid see ei tähenda, et kõiki maailmameistrivõistluste mänge tuleks automaatselt pidada nii tähtsaks
või et üldsusel peab olema neile piiramatu juurdepääs. Lisaks ei võimalda ükski asjaolu järeldada, et see põhjendus viitab
maailmameistrivõistlustele tervikuna. Selles osas rõhutab FIFA, et selle võistluse mängud tuleks hoopis jaotada ühelt poolt
tippmängudeks, kuhu kuuluvad poolfinaalid, finaal ja vastava rahvusvõistkonna, antud juhul Ühendkuningriigi mõne võistkonna
mängud, mida võiks tõesti pidada selle ühiskonna jaoks väga tähtsateks sündmusteks, ja teiselt poolt tavamängudeks, kuhu kuuluvad
kõik ülejäänud mängud, mida ei tule tingimata pidada selle ühiskonna jaoks väga tähtsateks sündmusteks; selline jaotus oleks
paikapidav ja vastaks nende teiste liikmesriikide kasutatud meetodile, kes on teatanud oma meetmetest vastavalt direktiivi 89/552
artikli 3a lõikele 2. Komisjon ise tunnustas sellist mängude jaotust direktiivi 89/552 artikli 3a rakendamist käsitlevas töödokumendis CC TVSF(97).
Leides, et kontroll, mida ta peab teostama liikmesriikide otsuste üle ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste väljavalimisel,
on lihtsalt vähetähtis ja sisuliselt üleliigne, rikkus komisjon oma kohustust kontrollida üksikasjalikult Ühendkuningriigi
meetmete kooskõla ühenduse õigusega, ning see asjaolu tingis selle, et komisjon ei põhjendanud vaidlustatud otsust nõuetekohaselt
osas, mis puudutab maailmameistrivõistluste kõikide mängude kvalifitseerimist ühiskonna jaoks väga tähtsateks sündmusteks.
FIFA rõhutab ka, et Ühendkuningriigi ametiasutused ei võtnud oma 25. juuni 1998. aasta otsuse tegemisel arvesse 1998. aasta
maailmameistrivõistluste vaatajaarve (vt eespool punkt 7), kuna need võistlused lõppesid 12. juulil 1998, samas kui komisjon
võttis oma 28. juuli 2000. aasta otsuse tegemisel neid andmeid arvesse. Veelgi enam, nimetatud ametiasutused ei arvestanud
nende vaatajaarvudega ka enne oma loendist komisjonile uuesti teatamist 5. mail 2000 (vt eespool punkt 14).
Arvestades, et kõik maailmameistrivõistluste mängud sisaldusid 25. juuni 1998. aasta otsuse loendis (vt eespool punkt 7) hoolimata
Advisory Group on listed eventsi (vt eespool punkt 9), kultuuri-, meedia- ja spordiministeeriumi pädevate ametnike ja Office
of Fair Trading (OFT, Ühendkuningriigi konkurentsiamet) peadirektori ettepanekutest ning samuti ministeeriumi algsest seisukohast
kanda loendisse ainult tippmängud, oleks komisjon pidanud põhjendama oma seisukohta, miks ta nõustus kõikide mängude kandmisega
Ühendkuningriigi loendisse. Lisaks oleks komisjon pidanud välja selgitama 1998., 2002. ja 2006. aasta maailmameistrivõistluste
vaatajaarvud, selle asemel et algsel kujul korrata seitse aastat varem, 2000. aasta juulis vastu võetud otsust. FIFA märgib
selles osas, et komisjoni enda väitel võttis viimane oma 28. juuli 2000. aasta otsuse tegemisel arvesse 1998. aasta maailmameistrivõistluste
vaatajaarve, olenemata asjaolust, et need ei olnud kättesaadavad Ühendkuningriigi loendi vastuvõtmise hetkel, 25. juunil 1998,
mis kinnitab, et komisjon oleks pidanud vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel võtma arvesse värskemaid andmeid. Lisaks rõhutab
FIFA, et eespool punktis 15 viidatud kohtuotsuses Infront WM
vs.
komisjon ei võtnud Üldkohus seisukohta muude tühistamisväidete suhtes kui see, mis tulenes vormiveast, mille tõttu ta 28. juuli
2000. aasta otsuse tühistas.
FIFA juhib tähelepanu sellele, et komisjoni ja Ühendkuningriigi ametiasutuste vahel toimus 2006. aasta augusti ja 2007. aasta
veebruari vahelisel ajal kirjavahetus. Ta rõhutab, et nii ühenduse kui liikmesriigi tasemel olid algatatud haldusmenetlused
dokumentidele juurdepääsu saamiseks, mis ei päädinud temale soodsa tulemusega. FIFA arvates oleks komisjon pidanud vaidlustatud
otsuses esitama kõik asjaolud, mis on seotud tema hinnanguga Ühendkuningriigi meetmete kooskõlale ühenduse õigusega, iseäranis
1998., 2002. ja 2006. aasta maailmameistrivõistluste vaatajaarvud ning nimetatud kirjavahetuse sisu, kuna ta pidi vaidlustatud
otsuse tegemisel arvesse võtma kogu selles sisalduva teabe.
Lõpuks märgib FIFA, et vaidlustatud otsuse põhjendusi ei saa esimese kohtuastme menetluses täiendada, nii et põhjendusi, mis
on esimest korda esitatud Üldkohtus, näiteks nagu need, mis komisjon esitas kostja vastuses, ei saa sel otstarbel arvesse
võtta, olenemata nende sisulisest tõendusjõust.
FIFA väitel tuleneb eelnevast, et komisjon on seoses hinnanguga, mille kohaselt maailmameistrivõistluste kõigi mängude, mitte
ainult tippmängude, puhul on tegemist Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmustega, eiranud oma põhjendamiskohustust,
rikkudes seeläbi EÜ artiklit 253.
Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidlustab selle väite põhjendatuse.
Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab EÜ artikliga 253 nõutav põhjendus vastama asjaomase akti olemusele ning sellest
peab selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema akti andnud institutsiooni arutluskäik, nii et huvitatud isikutel oleks võimalik teada
saada võetud meetme põhjused ja pädeval kohtul teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata juhtumi asjaolusid arvestades,
eelkõige akti sisu, esitatud põhjenduste olemust ja selgituste saamise huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel
isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja
õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust,
vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (Euroopa Kohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑265/97 P: VBA
vs.
Florimex jt, EKL 2000, lk I‑2061, punkt 93).
FIFA heidab komisjonile ette, et viimane ei põhjendanud eraldi oma järeldust, mille kohaselt maailmameistrivõistluste kõigi
mängude, mitte ainult tippmängude, puhul on tegemist Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmustega. Lisaks tuleb
rõhutada, et oma kirjalikus vastuses menetlust korraldavate meetmete raames Üldkohtu esitatud küsimusele (vt eespool punkt 25)
kinnitas FIFA sõnaselgelt seda, mis vaikimisi ilmnes tema kirjade mitmes punktis; nimelt peab ta maailmameistrivõistluste
tippmängude kandmist liikmesriigi loendisse ühenduse õigusega kokkusobivaks tingimusel, et seejuures järgitaks selge ja läbipaistva
menetluse nõudeid.
Samas, kuigi on tõsi, et direktiivi 97/36 põhjendus 18 ei võta seisukohta keskse küsimuse suhtes, kas ühiskonna jaoks väga
tähtsate sündmuste loendis peaks olema maailmameistrivõistluste kõik mängud või ainult osa neist, ei ole esitatud ühtegi paikapidavat
kaalutlust, mis võimaldaks järeldada, et põhimõtteliselt kvalifitseeruvad ja võivad seetõttu sellisesse loendisse kuuluda
ainult tippmängud.
Õigupoolest on maailmameistrivõistluste puhul tegemist võistlustega, mida on mõistlik pidada üheksainsaks sündmuseks, mitte
erinevate, tipp- ja tavamängudeks jagunevate sündmuste kogumiks. Selles osas on teada, et maailmameistrivõistluste raames
määravad tavamängud võistkondade saatuse, nii et nende osavõtt tippmängudest, mille hulka kuuluvad ka asjaomase rahvusvõistkonna
osavõtul toimuvad mängud, võib sõltuda tavamängude tulemustest. Nii määravad tavamängud ära vastava rahvusvõistkonna vastased
võistluse järgmistes etappides. Lisaks võivad tavamängude tulemused kindlaks määrata ka selle, kas rahvusvõistkond osaleb
või ei osale võistluse järgmises etapis.
Arvestades seda spetsiifilist konteksti, mis võimaldab pidada maailmameistrivõistlusi üheksainsaks sündmuseks, nagu rõhutab
komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 18, ei pidanud komisjon enam üksikasjalikumalt põhjendama oma seisukohta tavamängude
osas, eriti kuna asjaomased statistilised andmed ei näita, et nendel mängudel on süstemaatiliselt väike televaatajaskond (vt
tagapool punktid 122–129). Need asjaolud võimaldasid komisjonil põhjendada oma otsust ka viitega konkreetsele vastukajale,
mis maailmameistrivõistlustele Ühendkuningriigis osaks saab, kuna tegemist on sündmusega, mis on iseäranis menukas mitte ainult
jalgapalliasjatundjate, vaid ka laiema üldsuse hulgas, nagu on öeldud vaidlustatud otsuse põhjenduses 6.
Sellest tuleneb, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 6 ja 18 sisalduvad põhjendused (vt eespool punkt 18) võimaldavad FIFA‑l
teada saada põhjused, miks komisjon leidis, et maailmameistrivõistluste kandmine Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate
sündmuste loendisse on õigustatud, ja Üldkohtul teostada oma kontrolli selle hinnangu üle, nii et vaidlustatud otsus vastab
selles osas EÜ artikli 253 tingimustele.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks tähtsate sündmuste loendi koostamise menetluses
tegid teatavad organid ettepaneku kanda sellesse loendisse ainult tippmängud. Kui võtta arvesse, et tavamängude tähtsus õigustab
maailmameistrivõistluste kui terviku kvalifitseerimist ühiskonna jaoks väga tähtsaks sündmuseks, ei too asjaolu, et teatavad
nõuandvad ametnikud või organid on oma ülesannete täitmise raames soovitanud ministril kanda loendisse ainult tippmängud,
komisjonile kaasa kohustust selgitada, miks ei ole minister teinud viga, asudes erinevale, kuid samuti kehtivale seisukohale.
Sama kehtib ka argumentide kohta, mis puudutavad komisjoni ja Ühendkuningriigi ametiasutuste vahelist kirjavahetust, millele
vaidlustatud otsus ei viita. Kuna vaidlustatud otsuse põhjendused on piisavad, siis ei saa komisjonile ette heita, et ta ei
lisanud sinna rohkem asjaolusid. Küsimus, kas muudest asjaoludest ilmneb, et tavamängud ei ole Ühendkuningriigi ühiskonna
jaoks tegelikult väga tähtsad, puudutab vaidlustatud otsuse sisulist seaduslikkust ja seda käsitletakse teise väite raames
(vt tagapool punktid 118–129).
Seoses argumendiga, mis tuleneb sellest, et 1998. aasta maailmameistrivõistluste vaatajaarvud ei olnud Ühendkuningriigi loendi
vastuvõtmise kuupäeval, 25. juunil 1998 veel kättesaadavad (vt eespool punkt 7), samas kui komisjon lähtus neist arvudest,
tuleb nentida, et miski ei takista liikmesriiki esitamast komisjonile asjaolusid, mis puudutavad selle riigi ühiskonna jaoks
väga tähtsate sündmuste loendi vastuvõtmise hetkest hilisemat asjavahemikku, ning komisjoni neid andmeid arvesse võtmast.
Lisaks võib komisjon niisuguste asjaolude alusel nõuda asjaomaselt liikmesriigilt, et viimane muudaks oma meetmeid, viimaks
need ühenduse õigusega kooskõlla, lähtudes võimalikult ajakohastest andmetest. Seda tõlgendust toetab asjaolu, et direktiivi 89/552
artikli 3a lõige 2 soovitab liikmesriikidel esitada komisjonile oma meetmed juba enne nende vastuvõtmist.
Seetõttu ei pidanud komisjon vaidlustatud otsuses esitama eraldi põhjendust selle kohta, miks ta otsustas võtta arvesse asjaolusid,
mida ei olnud olemas ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendi koostamise hetkel.
Esimene väide tuleb järelikult tagasi lükata.

Teine väide, mille kohaselt on rikutud direktiivi 89/552 artikli 3a lõiget 1
See väide jaguneb kaheks osaks, millest esimeses väidetakse, et Ühendkuningriigi meetmeid ei võtud vastu selge ja läbipaistva
menetluse kohaselt, ning teises, et tavamängud ei ole selle liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsad.
Ühendkuningriigi ametiasutuste poolt järgitud menetlus
–       Poolte argumendid
FIFA väidab, et maailmameistrivõistluste kõigi mängude kandmist Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse
iseloomustab teatav ähmasus ja see on juba iseenesest mõistetamatu. FIFA märgib selles osas, et minister ei järginud üksmeelseid
soovitusi, mis ta sai ministeeriumi pädevatelt ametnikelt, Advisory Group on listed eventsilt ja OFT peadirektorilt, ning
ministeeriumi algset seisukohta, ja et selle valiku põhjusi pole kunagi avaldatud. See, et põhjusi, mis minister lahknes sõltumatutest
arvamustest, ei ole avaldatud, ei ole kooskõlas selguse ja läbipaistvuse nõuetega, millele kõnealune menetlus peaks alluma.
Lisaks väljendasid Ühendkuningriigi ametiasutused 23. septembri 1999. aasta dokumendis valesti, et 1998. aasta maailmameistrivõistluste
vaatajaarve oli 25. juuni 1998. aasta otsuse vastuvõtmisel arvesse võetud (vt eespool punkt 61) ja komisjonil oleks pidanud
sellest asjaolust olema lihtne aru saada.
Lisaks sisaldub 1994. aasta maailmameistrivõistluste vaatajaarvudes oluline arvutusviga. Igal juhul ei õigusta 1998. ega 1994. aasta
maailmameistrivõistluste vaatajaarvud nende võistluste kõigi mängude loendisse kandmist. Teistkordne sellest loendist 5. mail 2000
teatamine (vt eespool punkt 14) ei mõjutanud kuidagi eespool kirjeldatud olukorda, sest tegelikult ei vaadatud enne uut teatamist
1998. aastat puudutavaid arve uuesti üle.
Kuna esiteks ei olnud põhjused, mille tõttu kõik mängud kanti Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse,
ilmselgelt samad, mis selle liikmesriigi ametiasutused komisjonile teada andsid, ja teiseks ei ole esimesena nimetatud põhjuseid
avaldatud, siis oleks komisjon pidanud tegema järelduse, et liikmesriigi menetlus ei olnud kooskõlas direktiivi 89/552 artikli 3a
lõikes 1 sisalduvate selguse ja läbipaistvuse nõuetega. Neil asjaoludel tegi komisjon vea, leides, et nimetatud menetlus oli
selge ja läbipaistev. See asjaolu ei puuduta mitte liikmesriigi menetluse kui sellise kehtivust, vaid komisjoni sellekohaste
hinnangute õiguspärasust.
Lõpuks rõhutab FIFA, et asjaolu, et minister kehtestas nõuandmenetluse ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste väljavalimisel
kasutatavate kriteeriumide jaoks, ei muuda neid hinnanguid, sest FIFA ei vaidlusta nende kriteeriumide asjakohasust.
Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidlustab FIFA väidete põhjendatuse.
–       Üldkohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et direktiivi 89/552 artikli 3a lõige 1 ei sätesta konkreetseid asjaolusid, mis peavad iseloomustama
liikmesriigi tasandil kehtestatud menetlusi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendi koostamiseks. See säte jätab liikmesriikidele
kaalutlusruumi kõnealuse menetluse korraldamisel osas, mis puudutab menetluse etappe, võimalikku konsulteerimist asjassepuutuvate
isikutega ja halduspädevuse jaotamist, täpsustades samas, et see menetlus peab tervikuna olema selge ja läbipaistev.
Kui asutamislepinguga tagatud põhivabadusi piiratakse siseriiklike meetmetega, mida õigustab ülekaalukas üldine huvi, siis
peavad need piirangud olema sobivad taotletava eesmärgi saavutamiseks ega tohi minna kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks
vajalikust (vt eespool punkt 50).
Niisiis, isegi kui direktiivi 89/552 artikli 3a lõikes 1 nimetatud siseriiklike meetmete eesmärk on säilitada sõnavabadus
(vt eespool punktid 51–53), peavad niisuguse poliitika rakendamisel võetavad meetmed olema igal juhul proportsionaalsed nimetatud
eesmärgiga ning ei või diskrimineerida ega seada halvemasse olukorda teiste liikmesriikide kodanikke (vt selle kohta 28. novembri
1989. aasta otsus kohtuasjas C‑379/87: Groener, EKL 1989, lk 3967, punkt 19, ja 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑112/00:
Schmidberger, EKL 2003, lk I‑5659, punkt 82).
See on kontekst, milles liikmesriikide poolt kehtestatavad menetlused ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendi koostamiseks
peavad olema selged ja läbipaistvad selles mõttes, et need peavad põhinema asjaomastele isikutele eelnevalt teada olevatel
objektiivsetel kriteeriumidel, et vältida liikmesriikide meelevaldsust oma kaalutlusõiguse teostamisel, kui nad otsustavad
selle üle, milliseid konkreetseid sündmusi oma loendisse kanda (vt selle kohta eespool punktis 49 viidatud kohtuotsus United
Pan-Europe Communications Belgium jt, punkt 46). Kuigi on tõsi, et selleks, et sündmuse saaks loendisse kanda, nõuab direktiivi 89/552
artikkel 3a, et tegu oleks ühiskonna jaoks väga tähtsa sündmusega, ei muuda see tõsiasja, et nende konkreetsete kriteeriumide
eelnev kehtestamine, mille suhtes sündmuse tähtsust hinnatakse, on oluline element selleks, et liikmesriigi otsuseid võetaks
vastu läbipaistvalt ja liikmesriigi ametiasutustele selleks antud kaalutlusruumi raames (vt tagapool punkt 112).
Menetluse selguse ja läbipaistvuse nõue tähendab ühtlasi, et sellega seotud sätted peavad määratlema sündmuste loendi koostamiseks
pädeva organi ning tingimused, millel huvitatud isikud saavad oma märkusi esitada.
Lihtsalt niisuguste asjaolude olemasolu, mis võivad liikmesriigi pädeva ametiasutuse poolt konkreetse sündmuse tähtsusele
ühiskonna jaoks antud hinnangu ümber lükata, ei puuduta seevastu järgitud menetluse selgust ega läbipaistvust, vaid selle
hinnangu põhjendatust. Sama kehtib ka juhul, kui need asjaolud seisnevad nõuandvate organite, pädeva ametiasutuse talituste
või menetluses osalenud huvitatud isikute esitatud arvamustes või märkustes.
Praegusel juhul tuleb esmalt märkida, et FIFA vaidlustab Ühendkuningriigi kehtestatud menetluse selguse ja läbipaistvuse osas,
milles see võimaldab kanda loendisse kõik maailmameistrivõistluste mängud, selle asemel, et sinna kanda ainult tippmängud.
Järgmiseks tuleb märkida, et FIFA esitatud etteheited ei väära komisjoni hinnangut ministri poolt Ühendkuningriigi ühiskonna
jaoks väga tähtsate sündmuste loendi koostamisel järgitud menetluse (vt eespool punktid 7–9) selgusele või läbipaistvusele.
Vastupidi sellele, mida väidab FIFA, ei ole direktiivi 89/552 artikliga 3a kehtestatud selguse ja läbipaistvuse nõude eesmärk
ega tulemus sundida liikmesriigi pädevat ametiasutust esitama põhjusi, mille tõttu ta ei järginud talle nõuandemenetluse käigus
esitatud arvamusi või märkusi.
See hinnang kehtib veelgi enam maailmameistrivõistluste suhtes, mida on mainitud direktiivi 97/36 põhjenduses 18 ning mida
on mõistlikum käsitada üheainsa sündmusena, mitte erinevate, tipp- ja tavamängudeks ning asjaomase rahvusvõistkonna osavõtul
toimuvateks mängudeks jagunevate erinevate sündmuste kogumina (vt eespool punkt 70).
Kui huvitatud isik leiab, et nõuandemenetluses esitatud arvamused või märkused sisaldavad asjaolusid, mis lükkavad ümber pädeva
ametiasutuse hinnangu vaidlusaluse sündmuse tähtsuse kohta ühiskonna jaoks, siis on tal neil asjaoludel võimalus esiteks vaidlustada
see hinnang liikmesriigi kohtus, ja teiseks vaidlustada Üldkohtus komisjoni poolt selle hinnangu heakskiitmiseks vastu võetud
otsuse võimalik põhjendatus, mida FIFA muu hulgas käesoleva väite teise osa raames teebki.
Seoses väidetega, mis puudutavad Ühendkuningriigi ametiasutuste poolt arvesse võetud vaatajaarve, piisab kui märkida, et ka
need vaidlustavad komisjoni otsuse sisulise põhjendatuse osas, mis puudutab ministri seisukohta tavamängude tähtsuse kohta
selle liikmesriigi ühiskonna jaoks. Need ei puuduta seega samuti küsimust, kas Ühendkuningriigi ametiasutuste kehtestatud
menetlus oli selge ja läbipaistev.
Mis puudutab argumenti, et 1998. aasta maailmameistrivõistluste mänge käsitlevad vaatajaarvud ei olnud 25. juunil 1998 veel
kättesaadavad (vt eespool punkt 7), samas kui komisjon lähtus neist arvudest, siis see tuleb tagasi lükata eespool punktis 75
väljendatud põhjustel.
FIFA argumendid ei tõenda seega, et komisjon oleks teinud vea, leides, et menetlus, mida Ühendkuningriik järgis maailmameistrivõistluste
kandmisel selle liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse, oli selge ja läbipaistev.
Eelnevast tuleneb, et teise väite esimene osa tuleb tagasi lükata.
Tavamängude tähtsus Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks
–       Poolte argumendid
Käsitletava väite selles osas märgib FIFA esiteks, et tavamängud ei leia erilist vastukaja, välja arvatud jalgpalli asjatundjate
seas, ning teiseks, et neid mänge ei ole tavapäraselt üle kantud tasuta televisioonis ning et neil ei ole palju televaatajaid.
Sellest järeldub, et tavamängud ei vasta kahele kriteeriumile, mida komisjon on maininud vaidlustatud otsuse põhjendustes 6
ja 18, nii et see institutsioon on teinud selles osas vea.
FIFA kinnitusel ei pea paika väide, et kõik maailmameistrivõistluste mängud on Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsad
sündmused, s.o ainulaadsed sündmused, mis huvitavad laia üldsust, nagu on öeldud direktiivi 97/36 põhjenduses 21.
FIFA märgib, et kuigi liikmesriigid võivad vabalt valida sündmusi, mida nad peavad ühiskonna jaoks väga tähtsaks, peab komisjon
põhjalikult kontrollima selle valiku seaduslikkust ühenduse õiguse seisukohast. Seega ei luba kaalutlusruum, mis liikmesriikidel
selles valdkonnas on, neil vastu võtta meelevaldseid otsuseid ja see kaalutlusruum ei ole ise piiramatu, ning liikmesriikide
otsused ei ole prioriteetsed ega ülekaalukad, ja veelgi enam pole need vaidlustamatud.
Käesoleval juhul kinnitavad uuringud, et inimesi, kes ei vaata tavaliselt jalgpalli, huvitavad tavamängud üksnes vähesel määral.
FIFA rõhutab ka, et ta ei vaidlusta mitte seadusandja otsust kehtestada ühiskonna jaoks tähtsate sündmustega seoses niisugused
eeskirjad, nagu on mainitud direktiivi 89/552 artiklis 3a, vaid ulatust, mis komisjon sellele mõistele vaidlustatud otsuses
on andnud. FIFA kordab sellega seoses, et tippmänge võib õigustatult pidada ühiskonna jaoks väga tähtsateks sündmusteks selle
sätte tähenduses, ning see vastab ka tema enda poliitikale. Selle poliitika kohaselt peaks otseülekandena tasuta kanalis edastama
poolfinaalid, finaali, asjaomase rahvusvõistkonna osavõtul peetavad mängud ja maailmameistrivõistluste avamängu, s.o kokku
22 mängu.
Broadcast Audience Research Boardi andmebaasi andmete põhjal tehtud uuringust ilmneb, et andmetel rajanevast uuringust, et
niisuguste tavavaatajate keskmine arv, kes vaatasid vähemalt 30 järjestikust minutit kõiki 2006. aasta maailmameistrivõistluste
tavamänge, oli üksnes 2,8% kogukonna koguvaatajaskonnast; seevastu kõiki tippmänge vaatas vähemalt 30 järjestikust minutit
14,7% tavavaatajatest, finaali vaatas neist sama pika aja 18,5%, poolfinaalmänge 7,1% ja Inglismaa rahvusvõistkonna mänge
17%.
Ühendkuningriigi poolt komisjonile saadetud andmete osas kordab FIFA, et 1998. aasta maailmameistrivõistlusi puudutavad andmed
ei olnud selle liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendi koostamise hetkel, 25. juunil 1998 (vt eespool
punkt 7), veel kättesaadavad, samas kui 23. septembri 1999. aasta dokument (vt eespool punkt 79) viitab nende võistluste mänge
jälginud televaatajate arvuna 8,59 miljonile vaatajale. Jättes kõrvale selle arvu ülehindamise – õige arv oleks 6,518 miljonit
televaatajat –, ei anna see mingit aimu tavamängude tähtsuse kohta Ühendkuningriigi üldsuse jaoks. Esiteks on selle tulemusega
hõlmatud ka tippmängud, ja teiseks ei tee see vahet jalgpalliasjatundjate ja tavavaatajate vahel: viimased jälgivad maailmameistrivõistluste
mängu juhul, kui nad tajuvad seda ühiskonna jaoks väga tähtsa sündmusena. Samas näitavad eespool punktis 102 mainitud uuringu
tulemused, et kui jalgpalliasjatundjad välja arvata, siis ei tunne laiem üldsus erilist huvi tavamängude vastu, nii et need
mängud ei leia selle publiku hulgas vastukaja. Komisjon tegi seega vea, leides et tavamängud on tavavaatajate jaoks tähtsad.
Lisaks tegi komisjon vea, leides, et kõiki maailmameistrivõistluste mänge on tavapäraselt edastatud otseülekandena tasuta
televisioonis, kuna 1994., 1998. ja 2002. aasta maailmameistrivõitluste mängudest ei kantud niiviisi üle vastavalt 16, 8 ja
8 mängu, kuigi mõnedel juhtudel ei toimunud need mõne teise mänguga samal ajal. Lisaks kanti 2006. aasta maailmameistrivõistluste
raames toimunud mängudest 8 tavamängu üle teise kategooria ringhäälinguorganisatsioonide poolt Broadcasting Act 1996 artikli 98
tähenduses (vt eespool punkt 10). 1994., 1998.ja 2002. aasta maailmameistrivõitluste ajal järgiti seevastu lähenemist, mille
puhul ei kantud mängu üle, kui see toimus mõne teise mänguga samal ajal.
Lisaks ilmneb 1994., 1998., 2002. ja 2006. aasta maailmameistrivõitluste vaatajaarvudega seotud andmetest, mis olid vaidlustatud
otsuse vastuvõtmise ajal kättesaadavad, et tavamänge vaatab ainult murdosa neist televaatajatest, kes vaatavad tippmänge.
Vastupidi komisjoni väidetele ei saa Ühendkuningriigi rahvaarvu ju tippmängude vaatajaarvude juures pidada 1994. ja 1998. aasta
maailmameistrivõistluste tavamängude vaatajaarve erakordselt suureks.
Tegelikult oli 1994. aasta maailmameistrivõistluste 9 mängul ja 2002. aasta maailmameistrivõistluste 23 mängul, mida kanti
otse üle, vähem kui 3 miljonit televaatajat; 1998. aasta maailmameistrivõistluste 12 otseülekandena edastatud mängul oli vähem
kui 5 miljonit televaatajat ning 2006. aasta maailmameistrivõistluste 5 tavamängu vaatajaarvud jäid 65 000 ja 96 000 televaataja
vahele.
Kaks kriteeriumi, millele komisjon viitas, tehes järelduse, et maailmameistrivõistluste tavamängud on Ühendkuningriigi ühiskonna
jaoks väga tähtsad, nimelt et need leiavad selles liikmesriigis erilist vastukaja ja et neid on alati üle kantud tasuta telekanalites
ja neil on olnud palju televaatajaid, ei ole tegelikult täidetud.
Lisaks ei leia FIFA väitel kinnitust see, et tavamängud on Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsad, samas kui selle
liikmesriigi õigusaktid ei pane teleringhäälinguorganisatsioonidele kohustust neid üle kanda, kuigi muude sündmuste puhul
on sellised kohustused kehtestatud. Vastuseks komisjoni argumendile, et ühes ja samas telekanalis on võimatu üle kanda üheaegselt
toimuvaid mänge, et kui need mängud oleks ühiskonna jaoks tõesti tähtsad, siis võiks ringhäälinguorganisatsioon neid üheaegselt
üle kanda kahes erinevas talle kuuluvas telekanalis (nagu näiteks BBC 1 ja BBC 2) või anda all-litsentsi mõnele teisele ringhäälinguorganisatsioonile.
Seoses komisjoni argumendiga, mille kohaselt FIFA esitatud vaatajaarvud ei võta arvesse mängu toimumise kuupäeva ega kellaaega,
väidab viimane, et need tegurid ei mõjuta oluliselt vaatajaarve ning toob oma väite kinnituseks näiteid paljudest 1994. ja
2006. aasta vahel toimunud maailmameistrivõistluste mängudest.
FIFA märgib lisaks, et arvestades seda, et ühe ühiskonna jaoks väga tähtsaks peetav sündmus ei pruugi seda tingimata olla
mõne teise ühiskonna jaoks, ei leia kinnitust komisjoni väide, et direktiivi 97/36 põhjenduses 18 sisalduv viide maailmameistrivõistlustele
peab silmas selle võistluse kõiki mänge. Lisaks oleks ebaloogiline pidada maailmameistrivõistlusi üheks jagamatuks sündmuseks,
kuna see jaguneb erinevateks etappideks ning Ühendkuningriigi loendis on erinevatest mängudest koosnevaid teisi sündmusi –
nagu näiteks maailmameistrivõistlusi kriketis – käsitletud jagatavate sündmustena. Lisaks on kõik liikmesriigid peale Ühendkuningriigi
ja Belgia Kuningriigi oma loenditesse kandnud ainult teatavad, maailmameistrivõistluste tippmängudele vastavad mängud ning
komisjon on need loendid heaks kiitnud. See asjaolu näitab, et maailmameistrivõistlusi ei pea tingimata käsitama jagamatu
sündmusena.
FIFA märgib, et kui vastupidi tema argumentidele tuleb direktiivi artikli 3a lõiget 1 tõlgendada nii, et maailmameistrivõistlusi
tuleb direktiivi 97/36 põhjenduse 18 sõnastusest nähtuvalt tervikuna käsitada ühiskonnale väga tähtsa sündmusena, siis tuleb
asuda seisukohale, et tema hagis, ja igal juhul tema repliigis, on vaikimisi esitatud vastuväide EÜ artikli 241 alusel. Selle
vastuväite raames esitab FIFA kõik argumendid, mille eesmärk on tema sõnul tõendada, et miski ei võimalda pidada maailmameistrivõistlusi
tervikuna ühiskonna jaoks väga tähtsaks sündmuseks.
Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidlustab selle väite põhjendatuse ja rõhutab, et FIFA ei saa kehtivalt esitada
vastuväidet direktiivi 97/36 vastu EÜ artikli 241 alusel.
–       Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et nähes ette, et ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste määratlemine direktiivi 97/36 põhjenduse 21
tähenduses on liikmesriikide ülesanne, annab direktiivi 89/552 artikkel 3a liikmesriikidele selles osas väga suure kaalutlusruumi.
Teiseks, sõltumata asjaolust, et direktiivi 89/552 artikkel 3a ei ühtlusta konkreetseid sündmusi, mida liikmesriik võib pidada
oma ühiskonna jaoks väga tähtsaks (vt eespool punktid 55 ja 56), viitab maailmameistrivõistluste mainimine direktiivi 97/36
põhjenduses 18 sellele, et komisjon ei saa lugeda nende võistluste mängude kandmist kõnealusesse sündmuste loendisse ühenduse
õigusega vastuolus olevaks põhjusel, et asjaomane liikmesriik ei ole talle teatanud konkreetseid põhjusi, mis õigustavad nende
sündmuste käsitamist ühiskonna jaoks väga tähtsana (vt eespool punkt 57). Samas võib komisjoni võimaliku järelduse, et maailmameistrivõistluste
tervikuna kandmine liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse on kokkusobiv ühenduse õigusega põhjusel,
et neid võistlusi võib selle omaduste tõttu õiguspäraselt käsitada üheainsa sündmusena, seada kahtluse alla konkreetsete asjaolude
põhjal, mis tõendavad, et tavamängudel ei ole selle riigi ühiskonna jaoks sellist tähtsust.
Nagu on välja toodud eespool punktides 55 ja 56, ei puuduta direktiivi 97/36 põhjendus 18 ega direktiivi 89/552 artikkel 3a
küsimust, kas maailmameistrivõistlused võivad õiguspäraselt olla tervikuna hõlmatud ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste
loendiga, olenemata huvist, mida nende võistluste mängud, eeskätt tavamängud asjaomases liikmesriigis äratavad.
Seetõttu on arutelu seoses direktiivi 97/36 seaduslikkusega osas, mis puudutab maailmameistrivõistlusi tervikuna, mitte ainult
selle tippmängude kvalifitseerimist ühiskonna jaoks väga tähtsaks sündmuseks (vt eespool punkt 110), ainetu, sest nimetatud
direktiivi põhjendus 18 ei käsitle seda küsimust. Niisiis ei ole tarvis lahendada küsimust, kas FIFA võis oma repliigis kehtivalt
esitada vastuväite EÜ artikli 241 alusel, või tuleb seda vastuväidet pidada vaikimisi esitatuks hagi esitamisel.
Kolmandaks, nagu on selgitatud eespool punktides 69 ja 70, on maailmameistrivõistlusi mõistlik pidada üheksainsaks sündmuseks,
mitte tipp- ja tavamängudeks jagunevaks üksikute sündmuste kogumiks, nii et ministri lähenemine jääb tema kaalutlusruumi piiresse.
Tavamängude tähtsus ilmneb ka lihtsast asjaolust, et need on osa kõnealustest võistlustest, mille vastu samamoodi nagu muude
spordialade puhulgi tõuseb huvi, mis muidu on tagasihoidlik, kui need leiavad aset olümpiamängude raames
Eelnevast tuleneb, et komisjon ei teinud viga, kui ta ei seadnud kahtluse alla seisukohta, mille kohaselt maailmameistrivõistluste
tähtsuse hindamisel Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks ei ole vaja eristada tipp- ja tavamänge, vaid neid võistlusi tuleb käsitada
tervikuna, mitte rea üksikvõistlustena (vaidlustatud otsuse põhjendused 6 ja 18; vt eespool punkt 18).
FIFA poolt sellel teemal käesoleva väite raames esitatud argumendid ei lükka ümber vaidlustatud otsuse põhjendustes 6 ja 18
esitatud hinnanguid.
Asjaolu, mille kohaselt ainult 2,8% tavavaatajaist jälgis vähemalt 30 järjestikust minutit kõiki 2006. aasta maailmameistrivõistluste
tavamänge (vt eespool punkt 102), ei ole otsustav, kuna mitte kõik tavamängud ei pea olema Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks
väga tähtsad sündmused, selleks et maailmameistrivõistluste tervikuna kandmine Ühendkuningriigi asjaomasesse loendisse oleks
õiguspärane. Vastupidi, selleks et õigustada tipp- ja tavamängude eristamata jätmist, piisab sellest, kui eespool punktis 70
kirjeldatud tunnus käib teatavate tavamängude kohta, mille arvu ega osalejaid ei ole loendi koostamise või taasedastamisõiguste
omandamise ajal võimalik täpsustada. Sellest tuleneb, et viidatud uuringu raames toimunud küsitluste läbiviimiseks kasutatud
kriteerium oli liiga kitsas ja seetõttu kohandamata nii maailmameistrivõistluste struktuuriga kui ka tunnustega, millele need
võistlused peavad vastama, et need võiks tervikuna kvalifitseerida ühiskonna jaoks väga tähtsaks sündmuseks.
See järeldus lükkab ümber ka FIFA argumendi, mis on tuletatud asjaolust, et teatavaid 1994., 1998. ja 2002. aasta maailmameistrivõistluste
tavamänge ei edastatud otseülekandena, või neid kandsid üle teise kategooria ringhäälinguorganisatsioonid Broadcasting Act
1996 artikli 98 tähenduses (vt eespool punkt 10). Lisaks ei viita vaidlustatud otsuse põhjendus 18 (vt eespool punkt 18) vastupidi
FIFA väidetele mängudele, mida on alati otse üle kantud, vaid mängudele, mida on alati üle kantud tasuta telekanalites, mis
vastab sama otsuse põhjenduses 5 väljendatud kriteeriumile.
Nõustuda ei saa ka 1994., 1998., 2002. ja 2006. aasta maailmameistrivõistluste tavamängude vaatajaarvudest tulenevate argumentidega
(vt eespool punkt 105).
Selles osas tuleb rõhutada, et vastupidi FIFA väidetule ei näita tavamängude vaatajaarvude võrdlemine tippmängude omadega
seda, et esimesena nimetatud mängudel poleks olnud arvukas vaatajaskond. FIFA poolt esitatud statistikast ilmneb, et 1994. aasta
maailmameistrivõistluste tavamänge vaatas keskmiselt 60% neist televaatajaist, kes vaatasid tippmänge, 1998., 2002. ja 2006. aasta
maailmameistrivõistluste puhul on sama näitaja vastavalt 43, 30 ja 33%. Kuigi on tõsi, et need arvud on väiksemad kui tippmängude
omad, ei muuda see tõsiasja, et tavamängude kandmine teatud liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse
ei eelda, et neil mängudel on sama suur vaatajaskond kui tippmängudel. Praegusel juhul ei saa neid arve mõista kui nende televaatajate
arvu, mis oleks Ühendkuningriigis tavajuhul olnud mängudel, mis ei toimu rahvusvahelise mastaapse jalgpallivõistluse raames
rahvusvõistkondade tasandil ja kus lisaks ei osaleks Ühendkuningriigi rahvusvõistkond.
Neid hinnanguid kinnitavad mitmed asjaolud, mis leiduvad Ühendkuningriigi poolt 24. märtsil 1999 komisjonile saadetud kirjast,
mille sisu on kostja vastusele lisatud dokumendis „Vastuse projekt komisjoni 23. detsembri 1998. aasta kirjale”. Nii sisaldab
selle dokumendi lisa E 1998. aasta maailmameistrivõistluste vaatajaarvude analüüsi. Sellest analüüsist ilmneb, et Hollandi
ja Jugoslaavia vahelisel tavamängul, millest sõltus, kellest saab Inglismaa vastane juhul, kui viimane võidab Argentiina,
oli 10,55 miljonit televaatajat, ning ühes teises hagile lisatud dokumendis „Otseülekannete vaatajaarvud Ühendkuningriigis”
(edaspidi „analüütilised vaatajaarvud”) on sama arv 10,605 miljonit. Samal ajal oli Brasiilia ja Tšiili vahelisel tavamängul
ja Nigeeria ja Taani vahelisel tavamängul olenemata sellest, et kumbki neist mängudest ei olnud seotud Ühendkuningriigi võistkonna
edasiliikumisega, vastavalt 10,63 ja 10,32 miljonit televaatajat, ning see arv on vastavuses analüütiliste vaatajaarvudega.
Lisaks oli Kameruni rahvusmeeskonna poolt 1998. aasta maailmameistrivõistluste raames vastavalt Austria ja Itaalia võistkonnaga
peetud kahel otse üle kantud mängul vastavalt keskmiselt 9,18 miljonit televaatajat, ning Ameerika Ühendriikide ja Iraani
vahelisel mängul ning Hispaania ja Bulgaaria vahelisel mängul oli vastavalt 7,94 ja 7,91 miljonit televaatajat. Viimaseks,
mõlema kahe dokumendi kohaselt oli Jamaica rahvusvõistkonna poolt peetud kahel mängul vastavalt Horvaatia ja Argentiinaga
keskmiselt 7,89 miljonit televaatajat, kusjuures esimesena nimetatut jälgis 10,234 miljonit televaatajat.
Tuleb lisada, et Ühendkuningriigi ametiasutuste sama kirja kohaselt oli 1998. aasta Football Association Cup’i (Ühendkuningriigi
meistrivõistlused jalgpallis) finaalmängul 7,81 miljonit televaatajat, mis eelmises punktis toodud vaatajaarve arvestades
näitas seda, milline tähtsus on maailmameistrivõistluste raames toimuvatel tavamängudel.
Selles osas tuleb rõhutada, et analüütiliste vaatajaarvude kohaselt jäid 1994. aasta maailmameistrivõistluste tavamängudest
16 vaatajaarvud 7,196 ja 11,625 miljoni televaataja vahele, samas kui 8 mängu vaatajaarvud jäid 5,669 ja 6,926 miljoni televaataja
vahele. 1998. aasta maailmameistrivõistluste puhul ilmneb samast dokumendist, et tavamängudest oli 21 televaatajate arv 7,161
ja 10,632 miljoni vahel ja 13 mängu vaatajaarvud jäid 5,254 ja 6,761 miljoni televaataja vahele. Mis puudutab 2002. aasta
maailmameistrivõistlusi, siis näitavad vaatajaarvud, et 24‑l tavamängul oli televaatajaid 3,073 ja 5,317 miljoni vahel. 2006. aasta
maailmameistrivõistluste puhul näitavad analüütilised vaatajaarvud, et 11‑l tavamängul oli televaatajaid 7,058 ja 9,645 miljoni
vahel, samas kui 15‑l sama kategooria mängul jäid vaatajaarvud 5 ja 6,692 miljoni televaataja vahele.
Käsitletuna nii absoluutarvudena kui ka võrdluses 1998. aasta Football Association Cup’i finaalmängu vaatajajaarvudega kinnitavad
need arvud, et tavamängudel on Ühendkuningriigis erakordselt suur vaatajaskond, mille põhjuseks ei saa olla muu kui see, et
need kuuluvad maailmameistrivõistluste ajakavasse. Need statistilised andmed toetavad seega eespool punktides 69, 70 ja 117
olevaid hinnanguid ja kinnitavad vaidlustatud otsuse põhjenduses 18 esitatud seisukohta, mille kohaselt maailmameistrivõistluste
mängudel, sealhulgas tavamängudel, on tavapäraselt olnud palju televaatajaid.
Selle analüüsi paikapidavust ei sea kahtluse alla FIFA poolt teatavate tavamängude kohta esitatud väidetavalt iseäranis madalad
vaatajaarvud (vt eespool punkt 106). Selles osas tuleb välja tuua, et kõik 9 mängu, mis 1994. aasta maailmameistrivõistluste
raames peetud mängudest otse üle kanti ja millel oli vähem kui 3 miljonit televaatajat, algas Ühendkuningriigis pool tundi
pärast südaööd Greenwichi aja järgi, kuna võistlused toimusid Ameerika Ühendriikides. Ajavahe selgitab ka 2002. aastal Jaapanis
toimunud maailmameistrivõitluste vaatajaarve. FIFA poolt viidatud ja vähem kui 3 miljonit televaatajat kogunud 23‑st tavamängust
14 mängu algasid kella 6.15 ja 7.15 vahel Greenwichi aja järgi, ning 9 mängu algas kella 8.25 ja 12.15 vahel. Asjaolu, et
1994. ja 2002. aasta maailmameistrivõistluste puhul täheldatud fenomeni põhjuseks on ajavahe ja kõnealuste mängude toimumise
kellaaegade koostoime, kinnitasid niisuguste tavamängude oluliselt suuremad vaatajaarvud, mida ei kantud üle liiga vara hommikul
ega tööajal, nagu need, millele on viidatud eespool punktis 126. Lisaks kinnitab ka FIFA ise kohtuasjas T‑385/07 (millega
käesolev kohtuasi oli liidetud suulise menetluse huvides) esitatud vasturepliigi lisaks olevas pressiteates ajavahe tähtsust,
kuna ajavahe määrab ära mängu toimumise kellaaja igas riigis; seda asjaolu on tunnustatud kui tegurit, mis mõjutas vaatajate
arvu Aasias ja Euroopas 2002. ja 2006. aasta maailmameistrivõistluste ajal.
2002. aasta maailmameistrivõistluste mängudest kanti kõik 12 FIFA poolt nimetatud tavamängu üle kella 13.30 ja 16.30 vahel
Greenwichi aja järgi, s.o tööajal. Seoses 2006. aasta maailmameistrivõistluste 5 tavamänguga, millel tõepoolest olid väga
madalad vaatajaarvud, piisab kui märkida, et Paraguai ning Trinidadi ja Tobago vahel peetud mäng toimus samal ajal kui Inglismaa
ja Rootsi vaheline, 18,464 miljonit televaatajat kogunud mäng. Costa Rica ja Poola vaheline mäng algas kell 14.30 ja toimus
üheaegselt Portugali ja Mehhiko vahelise mänguga, mida jälgis 2,301 miljonit televaatajat. Côte d’Ivoire’i ning Serbia ja
Montenegro vaheline mäng toimus samal ajal Hollandi ja Argentiina vahelise mänguga, mida järgis 8,740 miljonit televaatajat,
samas kui Ukraina ja Tuneesia vaheline mäng algas kell 15.00 ning toimus üheaegselt Saudi-Araabia ja Hispaania vahelise, 1,872 miljonit
televaatajat kogunud mänguga. Need asjaolud on objektiivsed põhjused, mis selgitavad, miks nende tavamängude vaatajaarvud
erinevad tavaliselt täheldatavatest vaatajaarvudest (vt eespool punkt 126).
Seetõttu kinnitavad tavamängude vaatajaarvud eespool punktis 118 toodud hinnangut, mitte ei lükka seda ümber.
Lisaks ei ole eespool punktis 127 toodud järeldus vastuolus komisjoni 10. mai 2000. aasta otsuse 2000/400/EÜ [EÜ] artikli 81
kohaldamise menetluse kohta (Juhtum nr IV/32.150 – Eurovision, EÜT L 151, lk 18) põhjenduses 40 kirjeldatuga, millele vihjab
FIFA (vt eespool punkt 103). Selle põhjenduse kohaselt äratavad rahvusvahelised üritused teatava maa üldsuses suuremat huvi
kui riigisisesed üritused, eeldusel et neil osaleb rahvusvõistkond või ‑tšempion, samas kui rahvusvahelised üritused, kust
ei võta osa ükski rahvusvõistkond ega ‑tšempion, äratavad tihtipeale vähe huvi. Samas toimuvad jalgpalli maailmameistrivõistlused
üldjuhul Ühendkuningriigi rahvusvõistkonna osavõtul. Lisaks, isegi kui see erandlikult ei ole nii, selgub Ühendkuningriigi
rahvusvõistkonna osavõtt maailmameistrivõitlustest tavaliselt pärast selle liikmesriigi jaoks väga tähtsate sündmuste loendi
koostamist ning samuti pärast teleülekandeõiguste loovutamist asjaomasel aastal.
Seoses argumendiga, mis puudutab tavamängude ülekandekohustuse puudumist (vt eespool punkt 108), piisab, kui märkida, et otsus
mitte panna teleringhäälinguorganisatsioonile kohustust teatavat sündmust üle kanda, ei too kaasa järeldust, et vastav sündmus
ei ole ühiskonna jaoks väga tähtis direktiivi 89/552 artikli 3a tähenduses, isegi kui niisuguste kohustuste kehtestamine on
liikmesriigi seadusandja tavaline praktika. Eespool nimetatud artikli eesmärk on proportsionaalsuse põhimõtet arvestades vältida
olukorda, mille korral liikmesriigi üldsusel ei ole ainuõiguste alusel toimuvate teleülekannete tõttu võimalik jälgida teatud
sündmusi tasuta televisioonis. Kõnealuse artikli eesmärk ei ole seega nende liikmesriikide kaudne sundimine, kes soovivad
pakkuda sellist kaitset ja teha niisuguste sündmuste ülekandmine ülesandeks tasuta telekanalile. Samas, kui liikmesriigid
peaksid selleks, et nad saaksid ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse kantud sündmuse õiguspäraselt kvalifitseerida,
tegema tasuta televisiooni teenuse pakkujale ülesandeks see sündmus üle kanda, siis oleks kõnealusel sättel mõju, mis läheks
kaugemale direktiivi 89/552 artikliga 3a taotletavast eesmärgist.
Asjaolu, et Ühendkuningriik on teiste sündmuste, näiteks kriketi maailmameistrivõitluste puhul järginud teistsugust lähenemisviisi,
või et kui teised liikmesriigid on oma loenditesse kandnud peamiselt jalgpalli maailmameistrivõistluste tippmängud või oma
rahvusvõistkonna osavõtul toimuvad mängud, ei mõjuta eelnevaid hinnanguid, mis võimaldavad pidada seda üritust tervikuna Ühendkuningriigi
ühiskonna jaoks väga tähtsaks sündmuseks. Direktiivi 89/552 artikkel 3a ei ühtlusta tegelikult konkreetseid sündmusi, mida
liikmesriigid võivad pidada ühiskonna jaoks väga tähtsaks (vt eespool punkt 55), nii et kõnealuse sättega võib olla kooskõlas
mitu lähenemist maailmameistrivõistluste mängude kandmisele liikmesriigi loendisse.
Arvestades, et FIFA argumendid, mille kohaselt komisjon tegi vigu, kinnitades ministri hinnangut, et maailmameistrivõistlused
tervikuna kujutavad endast Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsat sündmust, tuleb tagasi lükata, siis tuleb tagasi
lükata ka käsitletava väite teine osa nagu ka see väide tervikuna.

Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud FIFA omandiõigust
Poolte argumendid
FIFA märgib, et omandiõigus on ühenduse õiguskorras tagatud vastava üldpõhimõttena. Selle õiguse kasutamist võib piirata üldiste
huvide eesmärkide teenimiseks, tingimusel et piirangud ei ole ülemäärased ning et need ei kahjusta selle õiguse sisu. Intellektuaalse
omandi õiguste põhisisu on nende omaniku eksklusiivne õigustus neid ise kasutada või anda litsentse.
Samas, kuna vaidlustatud otsus kiidab heaks maailmameistrivõistluste tavamängude kandmise Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks
väga tähtsate sündmuste loendisse, kuigi need mängud selleks ei kvalifitseeru, kiidab see heaks mitte ainult piirangud FIFA
õigusele enda omandit kasutada, vaid ka moonutab selle õiguse sisu, sõltumata selle otsuse mõjust ringhäälinguorganisatsioonidele.
Keeld anda ainulitsents ükskõik millise maailmameistrivõistluste mängu edastamiseks Ühendkuningriigis otseülekandena jätab
FIFA meelevaldselt ilma tema omandiõiguse põhisisust.
Mitte ükski üldisest huvist tulenev eesmärk ei õigusta selle omandiõiguse nii drastilist ja ebaproportsionaalset riivet, kuna
kõnealustele sündmustele üldsuse juurdepääsu tagamiseks piisaks üksnes tippmängude kandmiseks ühiskonna jaoks väga tähtsate
sündmuste loendisse. FIFA lisab selles osas, et ainuõiguste andmine ja omandamine spordisündmuste edastamiseks on keskse tähtsusega
ning selle puhul on tegemist väljakujunenud kaubandustavaga, mida sellisena tunnustab ka komisjon. Ainuõiguslikkus suurendab
tunduvalt õiguste väärtust, võimaldades FIFA‑l täita oma põhikirjalisi eesmärke, nii et keeld loovutada neid ainuõiguse alusel
mõjutab nende õiguste sisu.
Komisjon tegi seega ilmse hindamisvea, leides vaidlustatud otsuses, et Ühendkuningriigi meetmed on proportsionaalsed eesmärgiga
tagada ühiskonnale väga tähtsate sündmuste üldine kättesaadavus.
Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidlustab selle väite põhjendatuse.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada ja ka pooled on ühel meelel selles, et FIFA on maailmameistrivõistluste korraldaja direktiivi 97/36
põhjenduse 21 tähenduses, ning isikud, kes soovivad kasutada selle sündmuse televisioonis ülekandmise õigusi, peavad need
õigused omandama FIFA‑lt või isikult, kes on need omandanud FIFA‑lt.
Kuna vaidlustatud otsuse õiguslikud tagajärjed võivad mõjutada nende õiguste väärtust (vt eespool punktid 33–37), siis on
omakorda mõjutatud ka FIFA omandiõigus.
Lisaks ilmneb kohtupraktikast, et juhul kui liikmesriik viitab niisugustele sätetele nagu EÜ artiklid 46 ja 55, selleks et
õigustada oma regulatsiooni, mis võib piirata teenuste osutamise vabadust või asutamisvabadust, tuleb seda ühenduse õigusega
ette nähtud õigustust tõlgendada õiguse üldpõhimõtete ning eelkõige põhiõiguste alusel. Niisiis võib nende sätetega ette nähtud
erandeid liikmesriigi regulatsioonile kohaldada ainult juhul, kui see regulatsioon on kooskõlas põhiõigustega, mille järgmist
kontrollivad ühenduste kohtud (vt selle kohta Euroopa Kohtu 18. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑260/89: ERT, EKL 1991,
lk I‑2925, punkt 43). Samuti ei oleks vastuvõetav see, kui põhiõigustega – nagu omandiõigusega – vastuolus olevale liikmesriigi
meetmele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 10. juuli 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑20/00 ja C‑64/00: Booker Aquaculture
ja Hydro Seafood, EKL 2003, lk I‑7411, punkt 67) võidaks kohaldada erandeid, mida lubatakse põhjusel, et meede vastab ülekaalukale
üldisele huvile, nagu seda on laia üldsuse juurdepääs ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste teleülekannetele.
Sellele vaatamata ei ole omandiõiguse kaitse ühenduse õiguse raames absoluutne põhimõte, vaid sellega tuleb arvestada vastavalt
selle ülesandele ühiskonnas. Seetõttu saab omandiõiguse kasutamist piirata, tingimusel et need piirangud vastavad ka tegelikult
üldise huvi eesmärkidele ega kujuta seda eesmärki silmas pidades ülemäärast ja lubamatut sekkumist, mis rikuks sel viisil
tagatud õiguse olemust (vt selle kohta Euroopa Kohtu 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑347/03: Regione autonoma Friuli-Venezia
Giulia ja ERSA, EKL 2005, lk I‑3785, punkt 119, ning 12. juuli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑154/04 ja C‑155/04:
Alliance for Natural Health jt, EKL 2005, lk I‑6451, punkt 68).
Selles osas tuleb meenutada, et eespool punktides 116–134 esitatud põhjustel ja vastupidi sellele, mida väidab FIFA, võib
maailmameistrivõistlusi õiguspäraselt käsitada üheainsa sündmusena, mis on Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtis, kuna
tavamängude vaatajaarvud kinnitavad vaidlustatud otsuse põhjendustes 6 ja 18 sisalduvat hinnangut, mitte ei lükka seda ümber.
Selles kontekstis tuleneb asjaolust, et maailmameistrivõistluste puhul on tegemist üheainsa sündmusega, et komisjon ei teinud
viga, leides, et nende võistluste kõikide mängude kandmine Ühendkuningriigi loendisse on proportsionaalne meede.
Seega tuleb asuda seisukohale, et etteheide, mille kohaselt tavamängude kandmine Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate
sündmuste loendisse on ülemäärane ja lubamatu sekkumine FIFA omandiõigusesse, kuna nende mängude puhul ei ole tegemist kõnealuste
sündmustega, rajaneb ekslikul eeldusel.
Kuigi vaidlusalune regulatsioon võib lisaks mõjutada hinda, mida FIFA saab maailmameistrivõistluste Ühendkuningriigis ülekandmise
õiguste loovutamise eest, ei mõjuta see nende õiguste kaubanduslikku väärtust, sest esiteks ei kohusta see FIFA‑t neid õigusi
loovutama mis tahes tingimustel, ja teiseks kaitseb FIFA‑t nende õiguste potentsiaalsete omandajate salajaste või ebaõiglaste
kokkulepete eest nii ühenduse kui ka liikmesriigi konkurentsiõigus. Sellest tuleneb, et komisjon ei teinud viga, leides, et
Ühendkuningriigi meetmed on proportsionaalsed.
Kolmas väide tuleb seega tagasi lükata.

Neljas ja kuues väide, mille kohaselt on rikutud asutamislepingu sätteid teenuste osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse kohta
Poolte argumendid
Nende väidete raames, mida tuleb analüüsida koos, rõhutab FIFA, et vaidlustatud otsus piirab teenuste osutamise vabadust,
sest esiteks on selle tulemusel takistatud maailmameistrivõistluste kõikide mängude ülekandmise ainuõiguste müük ringhäälinguorganisatsioonidele,
kes kuuluvad Ühendkuningriigi kehtestatud kategooriatest teise (vt eespool punkt 10), ning teiseks ei või teise kategooriasse
kuuluvad, teistes liikmesriikides asuvad ringhäälinguorganisatsioonid maailmameistrivõistluste mänge selles liikmesriigis
ainuõiguste alusel üle kanda. Niisuguste Ühendkuningriigis taasedastamise ainuõiguste omandamise võimaluse kadumine võtab
teiste liikmesriikide jurisdiktsiooni alla kuuluvatelt ringhäälinguorganisatsioonidelt igasuguse huvi nende õiguste vastu
ja takistab neil seega maailmameistrivõistluste mängude edastamist selles liikmesriigis. Ainuõigused on esmatähtsad niisuguste
ringhäälinguorganisatsioonide jaoks, kes soovivad viia oma teenustesse sisse uuendusi või oma teenuseid edasi arendada ning
seda eelkõige teistes liikmesriikides kui nende asukoha liikmesriik.
Selles osas kehtib nõue, et isegi kui teenuste osutamise vabaduse piirangud on õigustatud ülekaalukast üldisest huvist tulenevatel
põhjustel, peavad asjaomased siseriiklikud meetmed olema vajalikud, sobivad ja proportsionaalsed. Komisjon, kellel praegusel
juhul lasub tõendamiskoormis seoses nende tingimuste täitmise tõendamisega, peab läbi viima põhjaliku uurimise ning näitama,
et tema käsutuses on sellekohased asjaolud.
Samas on need piirangud, mille olemasolu möönab muu hulgas ka vaidlustatud otsuse põhjendus 19, suures osas ebaproportsionaalsed
ja ebasobivad ning neid oleks saanud vältida või vähendada, kandes Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste
loendisse ainult need maailmameistrivõistluste mängud, millel tõesti on selline tähtsus, s.o tippmängud. See seisukoht on
kooskõlas FIFA poliitikaga, mille kohaselt peab maailmameistrivõistluste avamängu, poolfinaale, finaali ja vastava riigi rahvusvõistkondade
mänge kantama üle tasuta kanalis; ülejäänud mänge võib edastada tasulistes kanalites. FIFA lisab, et seda, kas teatava sündmuse
kandmine Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse on proportsionaalne või mitte, tuleb hinnata eraldi,
nii et selle otsuse puhul on tegemist otsuste kogumiga, millest iga otsus on seotud eraldiseisva sündmusega.
Vastuseks Ühendkuningriigi argumentidele, mis puudutavad Office of Communicationsi õigust lubada ainuõiguse alusel otseülekande
teel edastamist rõhutab FIFA, et ringhäälinguorganisatsioonidel, kes selleks ei kvalifitseeru, ei ole mingit huvi niisuguste
ülekandeõiguste omandamise vastu, kui neile ei ole tagatud ainuõiguste saamine.
Seoses väitega, mille kohaselt on rikutud asutamisõigust, märgib FIFA, et kuna EÜ artikkel 66 on üks direktiivi 97/36 õiguslikest
alustest ning et direktiivi 89/552 artikli 3a alusel võetud meetmed peavad olema kooskõlas kõikide ühenduse õiguse sätetega;
eeskätt peavad liikmesriigi meetmed olema kooskõlas EÜ asutamislepingu sätetega asutamisõiguse kohta. FIFA väitel takistab
Ühendkuningriigi loend, mis vaidlustatud otsusega heaks kiideti, neil ringhäälinguorganisatsioonidel, kes tahavad asuda Ühendkuningriiki
ja soovivad sellega seoses pakkuda tasulisi televisiooniteenuseid, omandada ainuõigusi maailmameistrivõistluste mängude ülekandmiseks.
Kuigi on tõsi, et liikmesriikide õigusnormid, mida kohaldatakse vahet tegemata kõigi vastuvõtvas liikmesriigis tegutsevate
füüsiliste isikute või äriühingute suhtes, võivad olla õigustatud, kui need vastavad ülekaalukale üldisele huvile, on siiski
nõutav, et need normid oleks taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale selle saavutamiseks vajalikust.
Arvestades, et spordisündmuste ülekandmise ainuõiguste puhul on tegemist olulise vahendiga, mille abil uued Ühendkuningriigi
turule tulijad saavad teostada oma asutamisvabadust, siis uue potentsiaalse turuletulija jaoks kujutab võimatus edastada teatavat
maailmameistrivõistluse mängu ainuõiguse alusel endast asutamisvabaduse piirangut. Komisjon tegi vaidlustatud otsuses seega
vea, jättes selle asjaolu kinnitamata.
Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidlustab FIFA poolt käesolevate väidete raames arendatud argumentide põhjendatuse.
Üldkohtu hinnang
Vaidlust ei ole selle üle, nagu muu hulgas möönab ka vaidlustatud otsuse põhjendus 19, et direktiivi 89/552 artikli 3a alusel
vaidlustatud otsusega käivitatud vastastikuse tunnustamise mehhanismi mõju on EÜ artiklis 49 sätestatud teenuste osutamise
vabaduse piiramine ühisturul.
Lisaks, nagu väidab FIFA, võivad Ühendkuningriigi meetmed panna teistes liikmesriikides asutatud ringhäälinguorganisatsioonid
faktilisse või õiguslikku olukorda, mis on ebasoodsam kui Ühendkuningriigis asutatud ringhäälinguorganisatsioonide oma. Selles
osas on sõltumata asjaolust, et eespool punktides 10–13 kirjeldatud regulatsioon kehtib ühtviisi kõigi ringhäälinguorganisatsioonide
suhtes, olenemata sellest, kumba kategooriasse Ühendkuningriigis kehtestatud kahest kategooriast nad kuuluvad, faktiliselt
märksa vähem tõenäoline see, et ükski ringhäälinguorganisatsioon, kes kuulub Ühendkuningriigis kehtestatud kategooriatest
esimesse – seejuures on suure tõenäosusega tegemist Ühendkuningriigis asutatud ringhäälinguorganisatsiooniga –, ei ole huvitatud
maailmameistrivõistluste Ühendkuningriigis ülekandmisest, andes niiviisi end Ühendkuningriigis asutada soovivale ringhäälinguorganisatsioonile
võimaluse omandada Office of Communicationsilt luba edastada seda sündmust sisuliselt ainuõiguse alusel (vt eespool punkt 13),
kui vastupidine olukord. Sellest tuleneb, et Ühendkuningriigi meetmete puhul on tõesti tegemist EÜ artiklis 43 sätestatud
asutamisvabaduse piirangutega.
Sellele vaatamata võivad teenuste osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse piirangud olla õigustatud juhul, kui nende eesmärk
on kaitsta teabe saamise õigust ja tagada üldsusele laialdane juurdepääs ühiskonna jaoks väga tähtsate riiklike või mitteriiklike
sündmuste teleülekannetele; lisatingimuseks on, et kõnealused piirangud peavad olema sobivad taotletava eesmärgi saavutamiseks
ega tohi minna kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust (vt eespool punktid 48–54).
Sellega seoses tuleb meenutada, et FIFA vaidlustab vaidlustatud otsuse seaduslikkuse teenuste osutamise vabadust käsitlevate
asutamislepingu sätete suhtes osas, milles komisjon kiidab heaks tavamängude kandmise Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga
tähtsate sündmuste loendisse. FIFA väitel ei vasta need mängud sellele kvalifikatsioonile, nii et teenuste osutamise vabaduse
piiramine on ebaproportsionaalne
Tuleb välja tuua, et FIFA argument ajab omavahel segi ühelt poolt sündmuse suure tähtsuse teatava ühiskonna jaoks, mis on
esimene tingimus, mis tuleb täita ja mis kujutab endast ülekaalukast üldisest huvist tulenevat põhjust, mis õigustab asutamislepinguga
tagatud põhivabaduse piirangut (vt eespool punktid 48–53), ja teiselt poolt kõnealuse piirangu proportsionaalsuse, mis kujutab
endast teist tingimust, mille niisugust vabadust piirav liikmesriigi regulatsioon peab täitma selleks, et olla kooskõlas ühenduse
õigusega (vt eespool punkt 54).
Selles osas tuleb rõhutada, et nagu ilmneb eespool punktidest 116–134, võib maailmameistrivõistlusi vastupidi FIFA poolt oma
neljanda väite raames öeldule õiguspäraselt käsitada üheainsa sündmusena, mis on Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtis,
ning selle liikmesriigi rahvusvõistkonna osavõtuta toimuvate mängude vaatajaarvud kinnitavad vaidlustatud otsuse põhjendustes 6
ja 18 sisalduvaid hinnanguid, selle asemel et neid ümber lükata. Seetõttu tuleb sedastada, et etteheide, milles leitakse,
et kõnealused mängud ei ole ühiskonna jaoks väga tähtsad, nii et Ühendkuningriigi meetmed on ebaproportsionaalsed, rajaneb
igal juhul ekslikul eeldusel. Järelikult ei lükka see väide ümber komisjoni järeldust, et maailmameistrivõistluste kõigi mängude
kandmine Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse on kohane ja proportsionaalne.
Samad kaalutlused kehtivad asutamisvabaduse puhul. Olgugi et FIFA ei täpsusta oma kuuenda väitega esitatud argumentatsiooni
raames, kas ta vaidlustab seisukoha, millele komisjon vaidlustatud otsuses Ühendkuningriigi loendi kooskõla kohta ühenduse
õigusega asus, üksnes niivõrd, kui komisjon kiidab heaks tavamängude kandmise sellesse loendisse, ilmneb tema hagist tervikuna
ning samuti tema vastusest Üldkohtu kirjalikule küsimusele (vt eespool punkt 68), et see on nii.
Eespool punktis 161 toodud argumentidega asutamisvabadust käsitlevate asutamislepingu sätete rikkumise kohta ei saa aga nõustuda.
Seega tuleb neljas ja kuues väide tagasi lükata.

Viies väide, mille kohaselt on rikutud asutamislepingu konkurentsieeskirju
Poolte argumendid
FIFA rõhutab, et vaidlustatud otsuses puudub igasugune analüüs konkurentsimoonutuse kohta, mis kaasneb maailmameistrivõistluste
kõigi mängude kandmisega Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse. Konkurentsi moonutamine seisneb
maailmameistrivõistluste teleülekannete õiguste saamise üle Ühendkuningriigis konkureerivate ringhäälinguorganisatsioonide
arvu vähendamises, mis mõjutab FIFA kui selle sündmuse korraldaja tulu. Lisaks ei määratle vaidlustatud otsus selle põhjenduste 20
ja 21 (vt eespool punkt 18) aluseks oleva analüüsi esemeks olnud tooteid ega turge. Samas on asjaomaste turgude määratlemine
konkurentsiolukorra analüüsimiseks möödapääsmatu, seda enam, et Ühendkuningriigi loend sisaldab nelja erinevat jalgpallivõistlust.
FIFA väidab, et Ühendkuningriigi õigusaktiga kehtestatud esimesse kategooriasse kuuluvate ringhäälinguorganisatsioonide määratlus
kehtestati nimelt selleks, et võimaldada üksnes selle liikmesriigi ajaloolistel ringhäälinguorganisatsioonidel täita ettenähtud
tingimusi ning omandada niiviisi ainuõigus maailmameistrivõistluste mängude otseülekande teel edastamiseks. Praktikas on need
õigused alates 1966. aastast omandanud kaks ringhäälinguorganisatsiooni, BBC ja ITV, ühiselt, nii et esiteks ei ole maailmameistrivõistluste
mängude Ühendkuningriigis edastamise õiguste saamiseks mingit konkurentsi ning teiseks on BBC ja ITV kollektiivses valitsevas
seisundis. Komisjon tegi järelikult vea, leides vaidlustatud otsuse põhjenduses 20, et Ühendkuningriigi meetmed võimaldavad
tegelikku ja potentsiaalset konkurentsi kõnealuste sündmuste ülekandeõiguste saamiseks. Lisaks on nende meetmete tulemuseks
konkurentsi moonutamine reklaamiturul ning spordisündmuste tasulistes kanalites taasedastamise turul.
Nii annavad Ühendkuningriigi õigusnormid BBC‑le ja ITV‑le eriõigused, ilma et niisuguste õiguste andmise kriteeriumide objektiivsus
seda hinnangut mõjutaks. Omandades maailmameistrivõistlustega seotud õigusi alati ühiselt, käituvad need ringhäälinguorganisatsioonid
kollektiivse üksusena. FIFA väitel on nad seega kollektiivses valitsevas seisundis ning arvestades seda, kuidas kõne all olevaid
õigusi antakse, võivad nad seda seisundit kuritarvitada. FIFA märgib selles osas, et selleks et tuvastada, et liikmesriik
on rikkunud EÜ artikli 86 lõiget 1 ja EÜ artiklit 82 nende artiklite koostoimes, ei ole vaja tuvastada, et niisugune valitseva
seisundi rikkumine on tõepoolest aset leidnud; selleks piisab kuritarvitamise võimaluse olemasolust. Ühendkuningriigi meetmed
on loonud kuritarvitavat käitumist lubava ja soodustava turustruktuuri.
Pealegi ei ole BBC ja ITV enda omandatud õigusi täielikult kasutanud, kuna viimase nelja maailmameistrivõistluse 244‑st mängust
40 on jäetud otse üle kandmata. Seda tehes piirasid nad EÜ artikli 82 vastaselt tootmist. Kõnealuste õiguste omandamine nende
kahe ringhäälinguorganisatsiooni poolt piirab ka niisuguste turgude arengut nagu tasulised spordikanalid ja maailmameistrivõistluste
telereklaamide turg, kuna sarnase tähtsusega spordisündmuste ülekandeõiguste – mis olulistel perioodidel kuuluvad tasulistele
telekanalitele – omandamisele on seatud märkimisväärsed takistused.
FIFA märgib ka, et kõnealuste eriõiguste andmine BBC‑le ja ITV‑le koostoimes neid kahte ringhäälinguorganisatsiooni siduva
loaga omandada ühiselt maailmameistrivõistluste ülekandeõigused, on meede, mis on vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1 ja mis
rikub EÜ artikli 86 lõiget 1.
Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidlustab FIFA etteheidete põhjendatuse.
Üldkohtu hinnang
Tuleb välja tuua, et argumendid, mis FIFA käsitletava väite raames esitab, saab jagada kaheks etteheiteks.
Esimene etteheide puudutab tagajärgi, mis on asjaolul, et arvestades maailmameistrivõistluste mängude ainuõiguste alusel televisioonis
ülekandmise tähtsust Ühendkuningriigis kehtestatud teise kategooriasse kuuluvate ringhäälinguorganisatsioonide jaoks, ei ole
viimased huvitatud lihtsate ülekandeõiguste ostmisest. FIFA arvates piirab see asjaolu konkurentsi paljudel turgudel, nagu
näiteks nende õiguste omandamise turul, reklaamiturul ja spordisündmuste tasulises televisioonis taasedastamise turul, kuna
neil turgudel väheneb aktiivsete ringhäälinguorganisatsioonide arv. Samas kontekstis heidab FIFA komisjonile ka ette, et viimane
ei määratlenud neid turge ning ei andnud neile piirangutele oma hinnangut.
Selles osas tuleb märkida, et kõnealused tagajärjed tulenevad kaudselt Ühendkuningriigi meetmetega kehtestatud piirangutest
teenuste osutamise vabadusele. Samas on kohus teise ja neljanda väite raames juba leidnud, et komisjon ei teinud viga, leides,
et maailmameistrivõistluste kõikide mängude kandmisega Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse
kaasnevaid piiranguid teenuste osutamise vabadusele õigustab ülekaalukas üldine huvi, ning need ei ole ebasobivad ega ebaproportsionaalsed.
Seetõttu ei saa potentsiaalsete konkurentide arvu vähenemises avalduvat mõju, mida need teenuste osutamise vabaduse piirangud
vältimatult avaldavad, pidada asutamislepingu konkurentsieeskirjadega vastuolus olevaks. Neil asjaoludel ei viinud komisjon
läbi põhjalikumat analüüsi kui see, mis ta nende tagajärgede osas tegi.
Teine etteheide puudutab BBC‑le ja ITV‑le väidetavalt antud eriõigusi, mille tulemuseks on lubada või võimaldada neil ringhäälinguorganisatsioonidel
kuritarvitada valitsevat seisundit, mis neil asjaomasel turul on, see on – FIFA väitel – maailmameistrivõitluste mängude ülekandeõiguste
turg.
Riiklike meetmete suhtes kehtiva konkurentsisätte, EÜ artikli 86 lõike 1 (Euroopa Kohtu 16. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C‑22/98: Becu jt, EKL 1999, lk I‑5665, punkt 31) kohaselt ei või liikmesriigid oma õigus- või haldusnormide abil panna riigi
osalusega ettevõtjaid ja ettevõtjaid, kellele nad annavad eri- või ainuõigused, olukorda, kuhu need ettevõtjad end oma autonoomse
tegevusega ei saaks ise panna, rikkumata seejuures EÜ artikleid 12 ja 81–89 (vt selle kohta Euroopa Kohtu 13. detsembri 1991. aasta
otsus kohtuasjas C‑18/88: GB‑Inno‑BM, EKL 1991, lk I‑5941, punkt 20).
Kuigi selles osas on tõsi, et eri- või ainuõiguste andmisega selle sätte tähenduses on tegemist juhul, kui liikmesriik annab
kaitse piiratud arvule ettevõtjatele ning kui see oluliselt kahjustab ülejäänute võimalust osutada sama teenust samal territooriumil
sisuliselt võrdsetel tingimustel (Euroopa Kohtu 25. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑475/99: Ambulanz Glöckner, EKL 2001,
lk I‑8089, punkt 24), ei muuda see siiski tõsiasja, et Ühendkuningriigi õigusnormid ei paku kõnealustele ringhäälinguorganisatsioonidele
sellist kaitset.
177   Selliste õigustega on tegu, kui riigiasutused annavad monopoolse seisundi (Euroopa Kohtu 12. veebruari 1998. aasta otsus kohtuasjas
C‑163/96: Raso jt, EKL 1998, lk I‑533, punkt 23), kui nad takistavad konkurenti sisenemast turule, kus tegutseb nende õiguste
omaja, või naaberturule, ja seda põhjustel, mis on seotud konkurendi turule sisenemisega kaasneva negatiivse mõjuga nende
õiguste omaja tegevuse toimimisele ja kasumlikkusele (eespool punktis 176 viidatud kohtuotsus Ambulanz Glöckner, punktid 7,
23 ja 25) või tööjõuvajadusega (eespool punktis 175 viidatud kohtuotsus Becu jt, punkt 23), või kui õiguste omajal on tänu
sellekohastele õigusnormidele võimalik mõjutada tingimusi, millel tema konkurendid võivad kõnealust tegevust viljeleda, tehes
seda lähtuvalt enda huvidest või tagajärgedest, mis nende tegevusel sellele turule või naaberturule võib olla (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 19. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑202/88: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1991, lk I‑1223, punkt 51; eespool punktis 142 viidatud kohtuotsus ERT, punkt 37; eespool punktis 175 viidatud
kohtuotsus GB‑Inno‑BM, punkt 25, ja 1. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑49/07: MOTOE, EKL 2008, lk I‑4863, punkt 43)..
178   Siiski, Ühendkuningriigi õigusnormid piirduvad üksnes selle liikmesriigi territooriumil maailmameistrivõistluste mängude ainuõiguste
alusel ülekandmise võimaluse välistamisega, tegemata selles osas vahet kahel ringhäälinguorganisatsioonide kategoorial, jäädes
kaugele sellest, et keelata ise või anda BBC‑le või ITV‑le õigus keelata ükskõik millisel ringhäälinguorganisatsioonil omandada
nende mängude ülekandeõigusi või mõjutada ülekandmise tingimusi (vt eespool punktid 10 ja 11). Selles osas tuleb täpsustada,
et FIFA väidab ekslikult, et BBC ja ITV on ainsad ringhäälinguorganisatsioonid, kellel on lubatud omandada maailmameistrivõistluste
ülekandeõigusi Ühendkuningriigis. Otse vastupidi: esiteks, nagu juba öeldud, puudutab Broadcasting Act 1996 artikliga 101
kehtestatud ainuõiguse alusel taasedastamise keeld ühtviisi kõiki ringhäälinguorganisatsioone, kes kuuluvad ühte kahest Ühendkuningriigi
õigusaktiga kehtestatud kategooriast. Teiseks kehtib kõnealune keeld koos Broadcasting Act 1996 artikliga 99, mis tunnistab
kehtetuks kõik taasedastamislepingud, mis puudutavad mõnd loendisse kantud sündmust, osas, milles nende esemeks on ainuõiguse
andmine, sõltumata sellest, millise ringhäälinguorganisatsiooniga on tegu.
179   Eelnevast tuleneb, et Ühendkuningriigi õigusnormid keelavad kõigi ringhäälinguorganisatsioonide jaoks ainuõigused mitte ainult
taasedastamise etapis, vaid ka ringhäälingulepingute sõlmimise etapis, nii et ükski selle liikmesriigi jurisdiktsiooni alla
kuuluv ringhäälinguorganisatsioon ei saa õiguspäraselt sõlmida selle liikmesriigi loendisse kantud sündmuse ainuõiguse alusel
ülekandmise lepingut. Seevastu võimaldavad samad õigusnormid ühtviisi kõikidel ükskõik kummasse nende normidega kehtestatud
kahest kategooriast kuuluvatel ringhäälinguorganisatsioonidel teha pakkumusi maailmameistrivõistluste mängude televisioonis
edastamise lihtsate ülekandeõiguste saamiseks.
Neil tingimustel ei võrdu asjaolu, et lõpuks, pärast Office of Communicationsilt loa saamist, kannavad maailmameistrivõistlusi
Ühendkuningriigis üle üksnes teatavad esimesse kategooriasse kuuluvad ringhäälinguorganisatsioonid nagu näiteks BBC ja ITV,
kuna nende konkurente huvitab ainult ainuõiguste alusel ülekandmine ning seetõttu ei tee nad pakkumust selleks vajalike õiguste
omandamiseks (vt eespool punkt 13), neile ringhäälinguorganisatsioonidele eri- või ainuõiguste andmisega EÜ artikli 86 lõike 1
tähenduses. Isegi kui oletada, et see asjaolu peab paika, siis on see tasulisi telekanaleid käitavate ettevõtjate poolt rakendatava
ärimudeli raames ainuõigustele antava tähtsuse tagajärg, mitte Ühendkuningriigi õigusnormidest tulenev keeld, kuna nende normide
sätteid kohaldatakse ühtviisi mõlemasse kahest kategooriast kuuluvatele ettevõtjatele. Eelnevast tuleneb, et maailmameistrivõistluste
teleülekannete õiguste omandamise seisukohalt ei mõjuta Ühendkuningriigi meetmed iseenesest tasuliste telekanalite käitajate
võimalusi tegutseda sisuliselt võrdsetel tingimustel nendega, mis kehtivas BBC või ITV jaoks.
Järelikult tuleb viies väide tagasi lükata.

FIFA taotlus menetlust korraldavate meetmete võtmiseks
FIFA esitatud väidete analüüsi raames väljakujundatud hinnangute tagajärg on, et FIFA taotletud menetlust korraldavaid meetmeid
(vt eespool punktid 20 ja 21) ei ole vaja võtta.
Sellega seoses tuleb välja tuua, et FIFA väitel on tema taotluse eesmärk võimaldada tal endal ja samuti Üldkohtul kontrollida
esiteks seda, kas kättesaadavad andmed võimaldasid komisjonil kehtivalt järeldada, et maailmameistrivõistluste kõiki mänge
on traditsiooniliselt peetud Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks väga tähtsaks ning kas nad äratavad üldsuses suurt vastukaja;
teiseks seda, kas komisjon sai õigustatult teha otsuse kõikide nende mängude Ühendkuningriigi loendisse kandmise heakskiitmise
kohta, ja kolmandaks kas komisjon on piisavalt tõendanud, et piirangud põhivabadustele, omandiõigusele ja konkurentsile on
põhjendatud. Lisaks võimaldaksid need asjaolud FIFA‑l tõendada, et komisjon on vaidlustatud otsust ebapiisavalt põhjendanud,
jättes selgitamata, miks ta ei ole arvestanud Ühendkuningriigi poolt pärast 28. juulit 2000 esitatud teavet. Kõnealused asjaolud
on ühtlasi asjakohased ka hindamaks, kas Ühendkuningriigi ametiasutuste poolt rakendatud menetlus oli selge ja läbipaistev
eelkõige osas, mis puudutab komisjonile esitatud tõendeid, mis ei olnud kättesaadavad Ühendkuningriigi loendi koostamise ajal
ja ajal, mis selle liikmesriigi pädevad ametiasutused andsid oma negatiivsed arvamused.
Neil asjaoludel on FIFA palunud Üldkohtul nõuda komisjonilt kogu komisjoni ja Ühendkuningriigi ametiasutustevahelise, Ühendkuningriigi
ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendit puudutava kirjavahetuse esitamist, mille hulgas peaks olema ka kirjad, mis
saadeti pärast 15. detsembrit 2005, s.o eespool punktis 15 viidatud kohtuotsuse Infront WM
vs.
komisjon kuulutamise kuupäeva.
Selles osas tuleb märkida, nagu on juba leitud FIFA väidete analüüsi raames, et kõik argumendid, mille toetuseks FIFA soovib
esitada tõendeid, mis potentsiaalselt sisalduvad dokumentides, mille esitamist ta taotleb, ei saa kõigutada vaidlustatud otsuse
seaduslikkust.
Täpsemalt on FIFA seoses tavamängude tähtsusega Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks, ja sellega seoses maailmameistrivõistluste
tervikuna kvalifitseerimisega selle liikmesriigi ühiskonna jaoks tähtsaks sündmuseks, esitanud rea statistilisi ja oma olemuselt
igati asjakohaseid andmeid, mis FIFA väitel tõendavad tema sellekohaste väidete õigsust, kuid mille kohta Üldkohus on leidnud,
et need ei väära komisjoni järeldusi. Sama kehtib ka argumentide kohta, mis puudutavad 2000. aastast hilisemate andmete väidetavat
arvestamata jätmist, kuna FIFA esitas vastavad andmed Üldkohtule ja Üldkohus on leidnud, et need ei kõiguta komisjoni järelduste
paikapidavust. Seoses niisuguste asjaolude arvesse võtmisega komisjoni poolt, mis ei olnud Ühendkuningriigi loendi kehtestamise
hetkel kättesaadavad, piisab kui meenutada, et sellise arvesse võtmise puhul ei ole rikutud mingeid menetlus- ega materiaalõigusnorme
(vaata eespool punktid 75, 76 ja 95), nii et selles osas ei ole vajalik võtta menetlust korraldavaid meetmeid.
Neil asjaoludel tuleb nii menetlust korraldavate meetmete võtmise taotlus kui ka hagi tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud FIFA kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista FIFA‑lt.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 alusel kannavad Belgia Kuningriik ja Ühendkuningriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (seitsmes koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista Fédération internationale de football associationilt (FIFA) välja Euroopa Komisjoni kohtukulud ja jätta tema kohtukulud
tema enda kanda.
3.
Belgia Kuningriik ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad ise oma kohtukulud.
Forwood
Truchot
Schwarcz
Allkirjad
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse taust ja vaidlustatud otsus
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
1.  Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
2.  Põhiküsimus
Esimene väide, mis tuleneb põhjenduse puudumisest
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Teine väide, mille kohaselt on rikutud direktiivi 89/552 artikli 3a lõiget 1
Ühendkuningriigi ametiasutuste poolt järgitud menetlus
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Tavamängude tähtsus Ühendkuningriigi ühiskonna jaoks
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud FIFA omandiõigust
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljas ja kuues väide, mille kohaselt on rikutud asutamislepingu sätteid teenuste osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse kohta
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Viies väide, mille kohaselt on rikutud asutamislepingu konkurentsieeskirju
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
FIFA taotlus menetlust korraldavate meetmete võtmiseks
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.