CELEX: 62014CJ0309
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem
Harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállása
2003/109/EK irányelv
Nemzeti szabályozás
Tartózkodási engedély kiállítása és megújítása
Feltétel
Kötelező pénzügyi hozzájárulás
A nemzeti személyazonosító igazolvány kiállítási költségét nyolcszorosan meghaladó összeg
A 2003/109/EK irányelv elveinek megsértése

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2011. május 11‑i 2011/51/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL L 132., 1. o.
) módosított, a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25‑i 2003/109/EK tanácsi irányelv (
HL 2004. L 16., 44. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 272. o., a továbbiakban: 2003/109 irányelv) értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a Confederazione Generale Italiana del Lavoro (a továbbiakban: CGIL) és az Istituto Nazionale Confederale Assistenza (a továbbiakban: INCA), valamint a Presidenza del Consiglio dei Ministri (a Minisztertanács elnöksége), a Ministero dell’Interno (Belügyminisztérium) és a Ministero dell’Economia e delle Finanze (Gazdasági és Pénzügyminisztérium) között e két minisztérium által elfogadott, a tartózkodási engedély kiállításáért és megújításáért fizetendő illetékről szóló, 2011. október 6‑i rendelet (a GURI 2011. december 31‑i 304. száma, a továbbiakban: 2011. évi rendelet), továbbá valamennyi azt előkészítő, kísérő vagy kapcsolódó jogi aktus megsemmisítésének tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2003/109 irányelv (9), (11) és (18) preambulumbekezdése értelmében:
„(9)
Gazdasági megfontolásokból nem tagadható meg a »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállás megadása, és e megfontolások nem tekinthetők úgy, mint amelyek érintenék a vonatkozó feltételeket.
(10)
Meg kell állapítani a »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállás iránti kérelem elbírálására irányadó eljárási szabályok rendszerét. Ezen eljárásoknak eredményeseknek és kivitelezhetőknek kell lenniük, figyelembe kell venniük a tagállamok közigazgatásának általános leterheltségét, valamint kellően átláthatónak és méltányosnak kell lenniük annak érdekében, hogy megfelelő jogbiztonságot kínáljanak az érintetteknek. Ezenkívül nem szolgálhatnak a tartózkodáshoz való jog gyakorlása akadályozásának eszközéül.
[...]
(18)
Azon feltételek meghatározásának, amelyek mellett egy harmadik ország huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgára megszerezheti a jogot egy másik tagállamban való tartózkodásra, hozzá kell járulnia a belső piac mint olyan terület hatékony megvalósításához, amelyben a személyek szabad mozgása biztosított. Továbbá jelentős mobilitási tényezőként is szolgálhat, főként az Unió munkaerőpiacán.”
Az említett irányelvnek „A huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy [EU] tartózkodási engedélye” című 8. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállam a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek számára kibocsátja a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy [EU] tartózkodási engedélyét. Az engedély legalább öt évig érvényes; lejártakor – szükség esetén – kérelem benyújtásával automatikusan meghosszabbítható.”
A 2003/109 irányelvnek „A kérelmek elbírálása és a tartózkodási engedély kibocsátása” című 19. cikke a következőket írja elő:
„[...]
(2)   Amennyiben a 14., a 15. és a 16. cikkben megállapított feltételek teljesülnek, úgy a 17. és a 18. cikk közrendre, közbiztonságra és közegészségügyre vonatkozó rendelkezéseire is figyelemmel a második tagállam kiállítja huzamos [helyesen: a huzamos] tartózkodási engedéllyel rendelkező számára a megújítható tartózkodási engedélyt. E tartózkodási engedély lejártakor – ha szükséges – kérelemre megújítható. A második tagállam értesíti döntéséről az első tagállamot.
(3)   A második tagállam a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy családtagjai részére kiállítja a megújítható tartózkodási engedélyeket, amelyek érvényességi időtartama megegyezik a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy számára kiállított engedélyével.”
Az olasz jog
A bevándorlás szabályozására és a külföldiek jogállásával kapcsolatos szabályokra vonatkozó rendelkezések egységes szövegéről szóló, 1998. július 25‑i 286/1998. sz. törvényerejű rendelet (a GURI 1998. augusztus 18‑i 191. számának rendes melléklete) 5. cikkének a közbiztonság területére vonatkozó rendelkezésekről szóló, 2009. július 15‑i 94. sz. törvény (a GURI 2009. július 24‑i 170. számának rendes melléklete) 1. cikke (22) bekezdésének b) pontjával e törvényerejű rendeletbe beillesztett (2 ter) bekezdése előírja:
„A tartózkodási engedély kiállítása és megújítása iránti kérelem illetékköteles, amely illeték összegét a gazdasági és pénzügy‑minisztériumi, valamint belügy‑minisztériumi együttes rendelet legalább 80 euróban és legfeljebb 200 euróban rögzíti, és amely rendelet megállapítja emellett az illeték megfizetésének módját, valamint a [286/1998. sz. törvényerejű rendelet] 14 bis cikke (2) bekezdése végrehajtásának részletes szabályait. Nem illetékköteles a menedékjogi célú, menedékjog kérése céljából, kiegészítő védelmi jogállás céljából, valamint humanitárius okok miatt kért tartózkodási engedély kiállítása és megújítása.”
A 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 14 bis cikke a következőképpen hozza létre és szabályozza a Visszatérési Alapot („Fondo rimpatri”):
„(1)   A Belügyminisztérium felügyelete alatt Visszatérési Alap jön létre a külföldieknek a származási vagy kiindulási országukba való visszatéréséhez kapcsolódó kiadások fedezése céljából.
(2)   Az említett Alapot illeti meg az 5. cikk (2 ter) bekezdésében említett illeték beszedéséből származó bevétel fele, valamint az Alap által követett célkitűzésekhez nyújtott esetleges európai uniós hozzájárulás. Az 5. cikk (2 ter) bekezdésében említett illetékből származó bevétel fennmaradó része a Belügyminisztérium költségvetési tervezési osztályát illeti a tartózkodási engedélyek kiállítása és megújítása iránti kérelmek megvizsgálásával kapcsolatos költségek fedezésére.”
A 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 5. cikkének (2 ter) bekezdése és 14 bis cikke alapján elfogadott 2011. évi rendelet az alábbi módon határozza meg a tartózkodási engedély kiállításáért és megújításáért fizetendő illetékek összegét:
„a)
80 euró a három hónapnál hosszabb, de egy évet meg nem haladó érvényességi idejű tartózkodási engedélyek esetén;
b)
100 euró az egy évnél hosszabb, de két évet meg nem haladó érvényességi idejű tartózkodási engedélyek esetén;
c)
200 euró az EK tartózkodási engedély huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező, valamint ilyen tartózkodási engedélyt kérelmező személyek számára történő kiállítása esetén a [286/1998] sz. törvényerejű rendelet 27. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében.”
Bár az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem hivatkozik más olyan nemzeti rendelkezésre, amely a tartózkodási engedélyek kiállításáért vagy megújításáért további összegek megfizetését írná elő, az Európai Bizottság, valamint a CGIL és az INCA által tett észrevételekből kiderül, hogy a továbbra is hatályos, már meglévő olasz szabályozás a tartózkodási engedély érvényességi idejétől függetlenül összesen 73,50 euró összeg megfizetését írja elő a tartózkodási engedélyek kiállítása és megújítása esetén, a 2011. évi rendeletben megállapított illetékeken felül.
Így különösen a Bizottság által tett észrevételekből kitűnik, hogy a 2005. március 31‑i 43. sz. törvénnyel módosított és törvényi szintre emelt, az egyetemekre és a kutatásra, a kulturális örökségre és tevékenységekre, a nagyszabású építkezések megvalósítására, a tisztviselők mobilitására, valamint az illetékekkel és koncessziós díjakkal kapcsolatos formai követelmények egyszerűsítésére vonatkozó sürgősségi intézkedések megállapításáról szóló, 2005. január 31‑i 7. sz. törvényerejű rendelet 7 vicies ter cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a papíralapú tartózkodási engedélyeket a harmadik országok állampolgárai tartózkodási engedélye egységes formátumának megállapításáról szóló, 2002. június 13‑i 1030/2002/EK tanácsi rendeletnek (
HL L 157., 1. o.
, magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 3. o.) megfelelően 2006. január 1‑jétől az ilyen engedélyek első ízben való kiállításának vagy megújításának igénylésekor elektronikus tartózkodási engedélyek váltják fel.
Az elektronikus tartózkodási engedélyt kérelmező személyek által fizetendő díjak összegének megállapításáról szóló, 2006. április 4‑i gazdasági és pénzügy‑minisztériumi rendelet 1. cikkének megfelelően e díjak összegét 27,50 euróban állapították meg, amely a héát is tartalmazza.
A tartózkodási engedélyeknek és okmányoknak a 2003. december 16‑i 3. sz. törvény 39. cikke (4 bis) bekezdése alapján kötött megállapodás keretében való kiállításáért és megújításáért az érintett által fizetendő díj összegét megállapító, 2005. október 12‑i belügy‑minisztériumi rendelet egyetlen cikke 30 euróban rögzíti az ilyen típusú eljárás esetén a kérelmezőt terhelő szolgáltatási díj összegét.
Végül az illetékek szabályozásáról szóló, 1972. október 26‑i 642. sz. köztársasági elnöki rendelet alapügyben alkalmazandó változata A. mellékletében szereplő díjszabás 4. cikkének első része 16 euróban állapítja meg a tartózkodási engedélyek kiállításáért vagy megújításáért fizetendő illeték átalányösszegét.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A CGIL és az INCA a Tribunale amministrativo regionale per il Lazióhoz (Lazio tartomány közigazgatási bírósága) benyújtott kérelmükben a 2011. évi rendelet megsemmisítését kérték arra hivatkozva, hogy a harmadik országbeli állampolgárok által a tartózkodási engedély kiállításáért és megújításáért e rendelet alapján fizetendő illeték méltánytalan és/vagy aránytalan.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint hivatalból meg kell vizsgálni, hogy a tartózkodási engedély kiállításáért illeték fizetését előíró – és a végrehajtási szabályokban különösen az illeték felső határát megállapító – nemzeti rendelkezések összhangban állnak‑e a tárgyra vonatkozó uniós jogi rendelkezésekkel.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság a Bizottság kontra Hollandia ítéletre (C‑508/10,
EU:C:2012:243
) hivatkozva rámutat arra, hogy az érintett tagállam szabályozása csak akkor tartja tiszteletben a 2003/109 irányelvben előírt elveket, ha már a legalacsonyabb értéktől kezdve a kért illetékek mértéke – amely akár határérték‑tartományon belül is változhat – nem szembeszökően magas, ekként pedig a – például a nemzeti személyazonosító igazolványhoz – hasonló okmányok ugyanezen állam állampolgárai általi megszerzése tekintetében kifizetendő illetékhez képest nem aránytalan összegeken alapul.
A kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet különösen arra, hogy a Bizottság kontra Hollandia ítéletben (C‑508/10,
EU:C:2012:243
) a 2003/109 irányelvben foglalt elvekkel összeegyeztethetetlennek minősítették a Holland Királyság jogrendjének azon rendelkezéseit, amelyek – a tartózkodási engedély kiállítása tekintetében előírt illeték legalacsonyabb összege esetében is – a személyazonosító igazolványnak az érintett tagállam állampolgára számára történő kiállítása tekintetében megkövetelt költségének megközelítőleg hétszeresét írták elő.
Tekintettel arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság szerint Olaszországban a nemzeti személyazonosító igazolvány kiállításának díja jelenleg körülbelül 10 euró, a 2011. évi rendeletben megállapított legalacsonyabb összeg pedig 80 euró, és így a harmadik országbeli állampolgártól az ország területén való tartózkodásra feljogosító okmány kiállítása céljából megkövetelt költség nagyjából nyolcszoros mértékű, e bíróságnak – a Bizottság kontra Hollandia ítélet (C‑508/10,
EU:C:2012:243
) fényében – kétségei vannak az alapügyben szereplő nemzeti rendelkezéseknek a 2003/109 irányelvben foglalt elvekkel való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.
E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„A 2003/109 […] irányelvben […] megállapított elvekkel ellentétes‑e a[…] 286[/1998]. sz. törvényerejű rendelet 5. cikke (2 [ter]) bekezdésének azon részében szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amelyben a következőt írja elő [»]a tartózkodási engedély kiállítása és megújítása iránti kérelem illetékköteles, amely illeték összegét a gazdasági és pénzügy‑minisztériumi, valamint belügy‑minisztériumi együttes rendelet legalább 80 euróban és legfeljebb 200 euróban rögzíti, és amely rendelet megállapítja emellett az illeték megfizetésének módját […]«, ekként pedig a nemzeti személyazonosító igazolvány kiállítási költségének körülbelül nyolcszorosában határozza meg az illeték minimális összegét?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2003/109 irányelvvel ellentétes‑e az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállamban tartózkodási engedély kiállítását vagy megújítását kérelmező harmadik országbeli állampolgárok által fizetendő illeték összegét legalább 80 euróban és legfeljebb 200 euróban rögzíti.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy, amint az a 2003/109 irányelv (4), (6) és (12) preambulumbekezdéséből kitűnik, ezen irányelv fő célja a tagállamokban huzamosan tartózkodó, harmadik országbeli állampolgárok integrációja (Bizottság kontra Hollandia ítélet, C‑508/10,
EU:C:2012:243
, 66. pont).
Fontos rámutatni arra, hogy a Bíróság már elismerte, hogy a tagállamok a tartózkodási engedélyek és okmányok kiállítását a 2003/109 irányelv alapján köthetik illeték megfizetéséhez, és ezen illetékek összegének meghatározása tekintetében mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek (Bizottság kontra Hollandia ítélet, C‑508/10,
EU:C:2012:243
, 64. pont).
A Bíróság ugyanakkor pontosította, hogy a tagállamoknak e tekintetben biztosított mérlegelési mozgástér nem korlátlan, és ez utóbbiak nem alkalmazhatnak olyan nemzeti szabályozást, amely veszélybe sodorhatja a 2003/109 irányelv által követett célok megvalósítását, és ennélfogva megfoszthatja azt hatékony érvényesülésétől (lásd: Bizottság kontra Hollandia ítélet, C‑508/10,
EU:C:2012:243
, 65. pont).
Egyébiránt az uniós jog általános elveinek egyikét képező arányosság elvével összhangban a 2003/109 irányelvet átültető eszközöknek alkalmasaknak kell lenniük az e szabályozás által elérni kívánt célok megvalósítására, és nem haladhatják meg azt a mértéket, amely e célok eléréséhez szükséges (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Hollandia ítélet, C‑508/10,
EU:C:2012:243
, 75. pont).
Ennélfogva, noha a tagállamok a tartózkodási engedélyek 2003/109 irányelv alapján történő kiállítását köthetik illetékek kiszabásához, ez nem változtat azon, hogy az arányosság elvének megfelelően azon mértéknek, amelyen ezen illetékek rögzítésre kerülnek, nem lehet sem célja, sem hatása – az irányelv által elérni kívánt célnak, valamint az irányelv szellemének a sérelme nélkül –, hogy korlátozza az ezen irányelv által biztosított huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás vagy az e jogállás megadásából származó egyéb jogok megszerzését (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Hollandia ítélet, C‑508/10,
EU:C:2012:243
, 69. pont).
E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy az alapügyben szereplő illeték összege 80 euró a három hónapnál hosszabb, de egy évet meg nem haladó érvényességi idejű tartózkodási engedélyek kiállítása és megújítása esetén, 100 euró az egy évnél hosszabb, de két évet meg nem haladó érvényességi idejű tartózkodási engedélyek kiállítása és megújítása esetén, illetve 200 euró a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek EU tartózkodási engedélyeinek kiállítása esetén.
Márpedig egy ilyen illeték jelentős pénzügyi hatással lehet a 2003/109 irányelv által az ezen irányelvben szabályozott tartózkodási engedélyek megszerzéséhez előírt feltételeket teljesítő bizonyos harmadik országbeli állampolgárok számára, annál is inkább, mert az ilyen engedélyek érvényességi idejére tekintettel ezek az állampolgárok kénytelenek meglehetősen gyakran megújítani az engedélyeiket, továbbá mivel ezen illeték összegéhez a már meglévő nemzeti szabályozásban előírt más illetékek összege is hozzáadódhat, és így e körülmények között az alapügyben szóban forgó illeték megfizetésének kötelezettsége megakadályozhatja az említett állampolgárokat az ezen irányelvben biztosított jogaik érvényesítésében.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az alapeljárás felperesei és a Bizottság az észrevételeikben és a tárgyaláson egyaránt rámutattak arra, hogy a továbbra is hatályos, már meglévő olasz szabályozás a szóban forgó tartózkodási engedély érvényességi idejétől függetlenül 73,50 euró összegű további illeték megfizetését írja elő a tartózkodási engedélyek kiállítása és megújítása esetén, az alapügyben szóban forgó illeték összegén felül.
Emellett az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy a 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 14 bis cikkének megfelelően az alapügyben szóban forgó illeték beszedéséből származó bevétel felét az állam területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok származási vagy kiindulási országba való visszatérésével kapcsolatos költségek fedezésére fordítják, amit az olasz kormány is megerősített a tárgyalás során.
Ezért nem lehet helyt adni az olasz kormány azon érvelésének, amely szerint az alapügyben szóban forgó illeték nem minősülhet aránytalannak annál fogva, hogy az ezen illeték beszedéséből származó bevételek az ahhoz szükséges vizsgálatokhoz kapcsolódnak, hogy ellenőrizzék a tartózkodási engedélyek 2003/109 irányelv alapján történő megszerzéséhez előírt feltételek teljesítését.
A fenti megfontolásokra tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/109 irányelvvel ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállamban tartózkodási engedély kiállítását vagy megújítását kérelmező harmadik országbeli állampolgárok által fizetendő illeték összegét legalább 80 euróban és legfeljebb 200 euróban rögzíti, amennyiben egy ilyen illeték az ezen irányelv által követett célkitűzéshez képest aránytalan, továbbá akadályozhatja az ezen irányelv által biztosított jogok gyakorlását.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

A 2011. május 11‑i 2011/51/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25‑i 2003/109/EK tanácsi irányelvvel ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállamban tartózkodási engedély kiállítását vagy megújítását kérelmező harmadik országbeli állampolgárok által fizetendő illeték összegét legalább 80 euróban és legfeljebb 200 euróban rögzíti, amennyiben egy ilyen illeték az ezen irányelv által követett célkitűzéshez képest aránytalan, továbbá akadályozhatja az ezen irányelv által biztosított jogok gyakorlását.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.