CELEX: 62008TJ0343
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nātrija hlorāta tirgus
Lēmums, ar ko konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība
Vainojamība prettiesiskā rīcībā
Naudas sodi
Atbildību pastiprinošs apstāklis
Recidīvs
Atbildību mīkstinošs apstāklis
Sadarbība administratīvajā procesā
Būtiska pievienotā vērtība

Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2008. gada 11. jūnija Lēmumu C(2008) 2626, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu
(Lieta COMP/38.695 – Nātrija hlorāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija tāpat kā citiem uzņēmumiem
noteica sodu arī prasītājam –
Arkema France
(agrāk –
Atochem SA
, pēc tam –
ELF Atochem SA
un pēc tam –
Atofina SA
un
Arkema SA
) un tās mātes sabiedrībai līdz 2006. gadam –
Elf Aquitaine SA
– par to dalību visos nolīgumos un saskaņotās darbībās, kas saistītas ar nātrija hlorāta tirgu Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ),
laika posmā no 1995. gada 11. maija līdz 2000. gada 9. februārim tiktāl, ciktāl runa ir par prasītāju un
Elf Aquitaine
(apstrīdētā lēmuma preambulas 12.–15. apsvērums un 1. pants).
Nātrija hlorāts ir spēcīgs oksidētājs, ko iegūst, veicot nātrija hlorīda šķīduma elektrolīzi kamerā bez diafragmas. Nātrija
hlorātu var ražot kristāliskā veidā vai šķīdumā. To galvenokārt izmanto hlora dioksīda ražošanai, kuru izmanto celulozes un
papīra rūpniecībā ķīmiskās celulozes balināšanai. Citi tā izmantošanas veidi daudz mazākā mērā ir saistīti ar dzeramā ūdens
attīrīšanu, audumu balināšanu, herbicīdiem un urāna bagātināšanu (apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērums).
Galvenie konkurenti nātrija hlorāta tirgū EEZ 1999. gadā bija šādi uzņēmumi:
EKA Chemicals AB
(turpmāk tekstā – “
EKA
”), kura pamatkapitāls pilnībā piederēja
Akzo Nobel
grupai un kuram piederēja 49 % no minētā tirgus;
Finnish Chemicals Oy
, kura pamatkapitāls netieši un pilnībā piederēja
Erikem Luxembourg SA
(turpmāk tekstā – “
ELSA
”) un kuram piederēja 30 % no minētā tirgus; prasītājs, kurā 97,55 % no pamatkapitāla no 1992. līdz 2000. gadam piederēja
Elf Aquitaine
un kuram piederēja 9 % no šī tirgus;
Aragonesas Industrias y Energia SAU
(turpmāk tekstā – “
Aragonesas
”), kura viss pamatkapitāls vai lielākā tā daļa tieši vai netieši no 1992. līdz 2000. gadam piederēja
Uralita SA
, tāpat kā
Solvay SA
/
NV
piederēja 5 % no šī tirgus, turpretim pārējiem ražotājiem visiem kopā piederēja 2 % no minētā tirgus (apstrīdētā lēmuma preambulas
13., 14., 25.–30., 42. un 46. apsvērums).
2003. gada 28. martā
EKA
iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas 2002. gada 19. februāra paziņojumam par
atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos
(OV L 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) saistībā ar aizliegtu vienošanos nātrija hlorāta
tirgū (turpmāk tekstā – “aizliegtā vienošanās”).
EKA
minēto pieteikumu pamatoja ar dokumentāriem pierādījumiem un mutisku paziņojumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 54. un 55. apsvērums).
2003. gada 30. septembrī Komisija pieņēma lēmumu, ar ko piešķīra
EKA
nosacītu atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 15. punktam (apstrīdētā lēmuma preambulas
55. apsvērums).
2004. gada 10. septembrī Komisija nosūtīja
Finnish Chemicals
, prasītājam un
Aragonesas
lūgumus sniegt informāciju atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu
īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. panta 2. punktam (apstrīdētā lēmuma preambulas
56. apsvērums).
2004. gada 18. oktobrī prasītājs, atbildot uz šī sprieduma 6. punktā minēto Komisijas lūgumu sniegt informāciju, iesniedza
pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību (apstrīdētā lēmuma preambulas 57. apsvērums).
2004. gada 29. oktobrī
Finnish Chemicals
Komisijai iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību un mutiski sniedza tai informāciju par aizliegtu
vienošanos.
Finnish Chemicals
minēto pieteikumu apstiprināja ar 2004. gada 2. novembra vēstuli un vienlaikus sniedza dokumentārus pierādījumus par savu
dalību attiecīgajā pārkāpumā (apstrīdētā lēmuma preambulas 58. apsvērums).
Laika posmā no 2004. gada 4. novembra līdz 2008. gada 11. aprīlim Komisija atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktam
prasītājam,
Elf Aquitaine
,
Aragonesas
,
EKA
un
Finnish Chemicals
nosūtīja lūgumus sniegt informāciju. Tā arī satikās ar šiem pēdējiem diviem minētajiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 59.–65. apsvērums).
Ar 2007. gada 11. jūlija vēstuli Komisija informēja prasītāju par savu nodomu noraidīt tā pieteikumu atbilstoši 2002. gada
paziņojumam par sadarbību (apstrīdētā lēmuma preambulas 563. apsvērums).
Ar tā paša datuma vēstuli Komisija arī informēja
Finnish Chemicals
par savu nodomu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību piešķirt tam noteiktā naudas soda samazinājumu 30–50 % apmērā
(apstrīdētā lēmuma preambulas 583. apsvērums).
2007. gada 27. jūlijā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kura adresāti bija gan prasītājs, gan
EKA
,
Akzo Nobel NV
,
Finnish Chemicals
,
ELSA
,
Elf Aquitaine
,
Aragonesas
un
Uralita
. Tie uz to atbildēja noteiktajā termiņā (apstrīdētā lēmuma preambulas 66. un 67. apsvērums).
Prasītājs un
Elf Aquitaine
savas tiesības tikt mutiski uzklausītiem īstenoja 2007. gada 20. novembrī mutiskas uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas
amatpersonas (apstrīdētā lēmuma preambulas 68. apsvērums).
2008. gada 11. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas prasītājam tika paziņots aiznākamajā dienā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija būtībā norāda, ka prasītājs,
EKA
,
Finnish Chemicals
un
Aragonesas
ir īstenojuši nātrija hlorāta tirgus stabilizācijas stratēģiju, kuras galīgais mērķis bija savā starpā sadalīt šī produkta
pārdošanas apjomus, koordinēt cenu noteikšanas politiku attiecībā pret pircējiem un tādējādi maksimāli palielināt savu peļņu.
Aizliegtās vienošanās darbība esot bijusi balstīta uz biežu sazināšanos konkurentu starpā divpusējās vai daudzpusējās sanāksmēs
un uz sarunām pa tālruni, tomēr neievērojot iepriekš noteiktu plānu. Komisija uzskata, ka šīs slepenās darbības
EKA
un
Finnish Chemicals
īstenoja no 1994. gada 21. septembra, prasītājs – no 1995. gada 17. maija,
Aragonesas
– no 1996. gada 16. decembra un
ELSA
– no 1997. gada 13. februāra. Minētās darbības turpinājās līdz 2000. gada 9. februārim vismaz tiktāl, ciktāl runa ir par prasītāju,
EKA
,
Finnish Chemicals
un
Aragonesas
(apstrīdētā lēmuma preambulas 69.–71. apsvērums).
Īpaši attiecībā uz prasītāja prettiesisko rīcību Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā izklāstītie fakti norāda, ka tas
tieši piedalījās attiecīgajās pret konkurenci vērstajās darbībās. Komisija arī norāda, ka visā pārkāpuma norises laikā
Elf Aquitaine
piederēja vairāk nekā 97 % no prasītāja pamatkapitāla. Šī iemesla dēļ Komisija uzskata, ka ir pamats domāt, ka prasītājam
bija jāpilda savas mātes sabiedrības noteiktā politika un ka tādējādi tas nevarēja rīkoties neatkarīgi. Komisija līdz ar to
secina, ka var prezumēt, ka
Elf Aquitaine
būtiski ietekmēja prasītāju, ko apstiprina tās uzskaitītie papildu apstākļi (apstrīdētā lēmuma preambulas 384. un 386. apsvērums).
Aprēķinot prasītājam un
Elf Aquitaine
noteiktā naudas soda apmēru, Komisija pamatojās uz Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma preambulas
498. apsvērums).
Vispirms Komisija norāda, ka, lai noskaidrotu prasītājam noteiktā naudas soda pamatsummu, ir jāņem vērā summa, kas atbilst
19 % no produktu, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās, pārdošanas apjoma vērtības. Pirmkārt, tā kā prasītājs piedalījās
pārkāpumā vismaz četrus gadus un astoņus mēnešus, Komisija uzskata, ka šī summa būtu jāreizina ar pieci, lai ņemtu vērā pārkāpuma
ilgumu. Otrkārt, lai attiecīgos uzņēmumus un it īpaši prasītāju atturētu no dalības horizontālos nolīgumos par cenu noteikšanu,
Komisija uzskata, ka ir nepieciešams noteikt papildu naudas soda summu, kas atbilst 19 % no minētās pārdošanas apjoma vērtības.
Tādējādi Komisija no tā secina, ka prasītājam un
Elf Aquitaine
solidāri ir jānosaka naudas sods EUR 22 700 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 510. un 521.–523. apsvērums).
Turklāt attiecībā uz naudas soda pamatsummas pielāgojumiem Komisija kā atbildību pastiprinošu apstākli norāda to, ka apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas dienā tā prasītājam jau bija noteikusi sodu trīs lēmumos, kuros pēdējais minētais bija saukts pie atbildības
par slepenām darbībām. Komisija uzskata, ka šie lēmumi ir 1984. gada 23. novembra Lēmums 85/74/EEK par procedūru saskaņā ar
[EKL 81.] pantu (IV/30.907 – Peroksiprodukti) (OV 1985, L 35, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Peroksiprodukti””), 1986. gada
23. aprīļa Lēmums 86/398/EEK par procedūru saskaņā ar [EKL 81.] pantu (IV/31.149 – Polipropilēns) (OV L 230, 1. lpp.; turpmāk
tekstā – “lēmums “Polipropilēns””) un 1994. gada 27. jūlija Lēmums 94/599/EK par procedūru saskaņā ar [EKL 81.] pantu (IV/31.865
– PVC) (OV L 239, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “PVC””). Pirmkārt, Komisija būtībā uzskata, ka prasītāja atkārtotā prettiesiskā
rīcība pamato to, ka tam tiek noteikts naudas soda pamatsummas palielinājums 90 % apmērā. Otrkārt, tā nenorāda nevienu atbildību
mīkstinošu apstākli, kas būtu attiecināms uz prasītāju vai
Elf Aquitaine
un kas pamatotu naudas soda samazināšanu. Komisija it īpaši uzskata, ka, ņemot vērā visus attiecīgos faktiskos apstākļus,
“nekādi ārkārtas apstākļi” nevar pamatot naudas soda samazinājuma noteikšanu prasītājam ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību
piemērošanas jomas (apstrīdētā lēmuma preambulas 525., 526., 538. un 544. apsvērums).
Pēc tam Komisija būtībā norāda, ka, lai pārliecinātos, ka naudas sodi ir pietiekami preventīvi, un ņemot vērā, ka
Elf Aquitaine
ir ļoti liels apgrozījums, ko tas gūst, pārdodot preces, uz kurām pārkāpums neattiecas, un, visbeidzot, ka tā apgrozījums
absolūtā izteiksmē lielā mērā pārsniedz citu attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu,
Elf Aquitaine
ir jānosaka naudas soda pamatsummas palielinājums 70 % apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 545., 548. un 559. apsvērums).
Turklāt Komisija konstatē, ka naudas sodi, kas ir jānosaka īpaši prasītājam un
Elf Aquitaine
, ir mazāki nekā 10 % no to attiecīgā kopējā apgrozījuma 2007. gadā un ka naudas sodi, ko tiem var noteikt pirms 2002. gada
paziņojuma par sadarbību piemērošanas, pirmkārt, prasītājam ir EUR 43 130 000 un, otrkārt,
Elf Aquitaine
ir EUR 38 590 000 (apstrīdētā lēmuma preambulas 551. un 552. apsvērums).
Visbeidzot Komisija uzskata, ka prasītājam nav piemērojams nekāds naudas soda samazinājums atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību, jo informācijai, ko tas sniedzis Komisijai, nebija nekādas būtiskas pievienotās vērtības minētā paziņojuma
21. punkta nozīmē. Komisija savukārt uzskata, ka
Finnish Chemicals
tai sniedza pierādījumus, kuriem bija būtiska pievienotā vērtība šī paša paziņojuma 21. punkta nozīmē. Tāpēc Komisija tam
piešķir samazinājumu 50 % apmērā no naudas soda, kas citādi tam būtu noteikts (apstrīdētā lēmuma preambulas 580., 588. un
591. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. un 2. pants ir formulēti šādi:
“1. pants
Šādi uzņēmumi pārkāpa [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, norādītajos laikposmos piedaloties vairākās vienošanās [vairākos
nolīgumos] un saskaņotās darbībās, lai piešķirtu [sadalītu] pārdošanas apjomus, noteiktu cenas, apmainītos ar slepenu komercinformāciju
par cenām un pārdošanas apjomiem un uzraudzītu pret konkurenci vērstu vienošanos īstenošanu attiecībā uz nātrija hlorātu EEZ
tirgū:
a)      [
EKA
] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;
b)
Akzo Nobel
[..] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;
c)
Finnish Chemicals
[..] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;
d)      [
ELSA
] – no 1997. gada 13. februāra līdz 2000. gada 9. februārim;
e)      [prasītājs] – no 1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim;
f)
Elf Aquitaine
[..] – no 1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim;
g)
Aragonesas
[..] – no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim;
h)
Uralita
[..] – no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim.
2. pants
Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem uzliek šādu sodanaudu [naudas sodu]:
a)
EKA
[..] un
Akzo Nobel
[..], solidāri: EUR 0;
b)
Finnish Chemicals
[..]: EUR 10 150 000, no kuriem solidāri ar [
ELSA
] (likvidācijā): EUR 50 900;
c)      [prasītājam] un
Elf Aquitaine
[..], solidāri: EUR 22 700 000;
d)      [prasītājam]: EUR 20 430 000;
e)
Elf Aquitaine
[..]: EUR 15 890 000;
f)
Aragonesas
[..] un
Uralita
[..], solidāri: EUR 9 900 000.
[..]”
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā Komisija minētā lēmuma 1. pantā paredzētajiem uzņēmumiem liek, pirmkārt, pārtraukt
attiecīgo pārkāpumu, ja vien tas jau nav izdarīts, un, otrkārt, atturēties no jebkuras minētā lēmuma 1. pantā norādītās rīcības
vai darbības atkārtošanas, kā arī no tādas rīcības vai darbības, kam ir tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 4. pantā ir uzskaitīti apstrīdētā lēmuma adresāti, kas ir minētā lēmuma 1. pantā paredzētie
uzņēmumi.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2008. gada 19. augustā,
prasītājs cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Vispārējā tiesa arī uzdeva dažus
jautājumus Komisijai un lūdza to iesniegt atsevišķus dokumentus. Komisija lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā, atsakoties
tomēr iesniegt
EKA
mutvārdu pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda rakstisko kopiju.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva
2010. gada 2. jūnija tiesas sēdē.
Ar 2010. gada 11. jūnija rīkojumu lietā T‑343/08
Arkema France
/Komisija (Krājumā nav publicēts) Vispārējā tiesa, pirmkārt, lika Komisijai iesniegt
EKA
mutvārdu pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda rakstisko kopiju un, otrkārt, atļāva ar šo dokumentu Vispārējās tiesas
kancelejā iepazīties prasītāja advokātiem. Komisija noteiktajā termiņā iesniedza šo dokumentu, ar ko prasītāja advokāti iepazinās
Vispārējās tiesas kancelejā. Prasītājs savukārt noteiktajā termiņā neatbildēja uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu par
to, vai šis dokuments atbilst tam, kuram tā bija ļāvusi piekļūt administratīvajā procesā Komisijā.
Mutvārdu process tika pabeigts 2010. gada 27. jūlijā.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prioritāri, pamatojoties uz EKL 230. pantu, atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
–        pakārtoti, pamatojoties uz EKL 229. pantu, atcelt vai samazināt tam apstrīdētajā lēmumā noteikto naudas sodu summas;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
A –
Par prioritāri izvirzītajiem prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
Lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas, prasītājs norāda četrus pamatus. Pirmais
pamats attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā un faktos, kas saistītas ar prasītāja prettiesiskās rīcības piedēvēšanu
Elf Aquitaine
. Otrais pamats attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, kas ir saistītas ar prasītājam par recidīvu noteiktā naudas soda pamatsummas
palielināšanu. Trešais pamats attiecas uz to, ka Komisija ir nepamatoti uzskatījusi, ka prasītājam nevarēja piemērot naudas
soda samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Ceturtais pamats attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā
un faktos, ko Komisija esot pieļāvusi, tam nepiešķirot nekādu naudas soda samazinājumu ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību
piemērošanas jomas.
1.
Par pieņemamību
Komisija izvirza divas iebildes par nepieņemamību, kas attiecas, pirmkārt, uz prasītāja prasījumu pirmās daļas un, otrkārt,
uz tā pirmā pamata nepieņemamību.
a)     Par pirmo iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz prasītāja prasījumu pirmās daļas nepieņemamību
Komisija norāda, ka prasītāja prasījumu pirmā daļa ir nepieņemama. Komisija uzskata, ka neviens no izvirzītajiem pamatiem,
kas ir minēti šī sprieduma 33. punktā, nevar izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu kopumā.
Kaut arī prasītājs savos rakstveida dokumentos nenorāda nevienu argumentu, lai iebilstu pret Komisijas izvirzīto pirmo iebildi
par nepieņemamību, ir jāuzsver, ka, tiesas sēdē atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem, tas precizēja, ka savā prasījumu
pirmajā daļā tas lūdz atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta c) un d) punktu, ko tas ir apstiprinājis tiesas sēdes protokolā.
Vispārējā tiesa konstatē, ka ar savu šī sprieduma 33. punktā minēto otro līdz ceturto pamatu prasītājs būtībā apstrīd to naudas
sodu apmēru, ko Komisija tam ir noteikusi apstrīdētā lēmuma 2. panta c) un d) punktā. Tādējādi ar šiem pamatiem saskaņā ar
Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktu tiek pamatots tā lūgums daļēji atcelt minēto pantu.
Līdz ar to ir jānorāda, ka prasītāja prasījumu pirmā daļa tiktāl, ciktāl tā attiecas tikai uz apstrīdētā lēmuma 2. panta c) un
d) punkta atcelšanu, ir pieņemama. Tādējādi pirmā Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida kā nepamatota.
b)     Par otro iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz prasītāja norādītā pirmā pamata nepieņemamību
Komisija norāda, ka prasītāja izvirzītais pirmais pamats, saskaņā ar kuru Komisija nepamatoti par tā izdarīto pārkāpumu pie
atbildības sauca
Elf Aquitaine
, ir nepieņemams, jo šī saukšana pie atbildības tam nav nelabvēlīga. Komisija īpaši apgalvo, ka minētā saukšana pie atbildības
neietekmē naudas sodu apmēru, ko tā ir noteikusi prasītājam. Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem tiesas sēdē, Komisija
norādīja, pirmkārt, ka iespējamā minētās saukšanas pie atbildības atcelšana Vispārējā tiesā prasītājam neradītu nekādu labumu,
jo tādējādi prasītājs būtu vienīgais apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā paredzētā naudas soda maksātājs. Otrkārt, prasītāja
arguments, ka tam noteiktais naudas sods apstrīdētajā lēmumā recidīva dēļ esot ticis palielināts tāpēc, ka
Elf Aquitaine
pārņēma tā darbību polipropilēna tirgū pēc lēmuma “Polipropilēns” pieņemšanas, esot nepamatots.
Prasītājs savos rakstveida dokumentos nenorāda nevienu argumentu, lai iebilstu pret otro Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību.
Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem tiesas sēdē, tas norādīja, ka uzskatot, ka tā prettiesiskās rīcības piedēvēšana
Elf Aquitaine
esot ietekmējusi tā naudas soda apmēru, kas apstrīdētajā lēmumā tam noteikts recidīva dēļ, jo
Elf Aquitaine
pārņēma darbību, kuru tas veica polipropilēna tirgū pēc lēmuma “Polipropilēns” pieņemšanas.
Šajā gadījumā vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu, ko ir iesniegusi fiziska
vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja prasītājam ir interese, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts. Šāda interese
nozīmē, ka šāda akta atcelšanas rezultātā var rasties labums lietas dalībniekam, kurš cēlis prasību (šajā ziņā skat. Tiesas
2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑174/99 P Parlaments/
Richard
,
Recueil
, I‑6189. lpp., 33. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra; skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 28. septembra
spriedumu lietā T‑310/00
MCI
/Komisija, Krājums, II‑3253. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Vispārējai tiesai ir jāpārbauda, vai prasītāja norādītais pirmais pamats var tam radīt labumu šī sprieduma 41. punktā
minētās judikatūras nozīmē.
Pirmkārt, attiecībā uz lūgumu atcelt vai samazināt apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā paredzēto naudas sodu vispirms ir
jāatgādina, ka šis naudas sods ir EUR 22 700 000 un ka tas ir noteikts solidāri prasītājam un
Elf Aquitaine
. Pēc tam, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 510. un 521.–523. apsvēruma, kuru saturs īsumā ir izklāstīts šī sprieduma
18. punktā, šī naudas soda apmērs tika noteikts saskaņā ar pamatnostādņu noteikumiem un atbilst 19 % no prasītāja pārdošanas
apjoma vērtības, kas pareizināta ar pieci, ņemot vērā tā dalības attiecīgajā pārkāpumā ilgumu, un tam ir pieskaitīta papildu
summa 19 % apmērā no prasītāja pārdošanas apjoma vērtības preventīvos nolūkos. Tādējādi, kā to savos rakstveida dokumentos
norāda Komisija, prasītājam to neapstrīdot, šis naudas sods tika noteikts atbilstoši skaitliskajiem datiem, kas attiecas uz
prasītāju, naudas soda apmēra noteikšanas nolūkā Komisijai neņemot vērā skaitliskos datus, kuri attiecas uz
Elf Aquitaine
.
Tādējādi, pat ja Vispārējai tiesai būtu jākonstatē, ka Komisija par attiecīgā uzņēmuma prettiesisko rīcību nepamatoti pie
atbildības saukusi
Elf Aquitaine
, pirmkārt, šāds konstatējums neietekmētu ne pašu naudas soda, kas prasītājam noteikts apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā,
ņemot vērā, ka tas bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, noteikšanas principu, ne minētā naudas soda apmēra aprēķinu. Otrkārt,
kā Komisija to ir pamatoti norādījusi, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem tiesas sēdē, šāda konstatējuma sekas, ja
vien tās liktu Vispārējai tiesai atcelt naudas sodus, kas apstrīdētajā lēmumā ir noteikti
Elf Aquitaine
, būtu tādas, ka prasītājs būtu vienīgais apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā paredzētā naudas soda maksātājs.
Otrkārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktā paredzēto naudas sodu vispirms ir jānorāda, kā izriet no apstrīdētā
lēmuma preambulas 525. un 526. apsvēruma, kuru saturs īsumā ir izklāstīts šī sprieduma 19. punktā, ka Komisija uzskatīja,
ka saskaņā ar pamatnostādņu 28. punktu prasītājam un
Elf Aquitaine
solidāri noteiktā naudas soda pamatsumma EUR 22 700 000 apmērā recidīva dēļ ir jāpalielina par 90 %. Turklāt, pamatojoties
uz lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”, kas bija adresēti prasītājam, Komisija tam noteica naudas
sodu EUR 20 430 000 apmērā, kas ir paredzēts apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktā.
Līdz ar to, pat ja Vispārējai tiesai būtu jākonstatē, ka Komisija par attiecīgā uzņēmuma prettiesisko rīcību nepamatoti pie
atbildības saukusi
Elf Aquitaine
, šāds konstatējums neietekmētu, pirmkārt, pašu principu par EUR 20 430 000 liela naudas soda piespriešanu prasītājam tā atkārtotās
prettiesiskās rīcības dēļ un, otrkārt, minētā naudas soda apmēra aprēķinu. Šis apmērs atbilst 90 % no naudas soda summas EUR 22 700 000
apmērā, kas ir noteikta apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā un kas aprēķināta, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 43. punktā,
tikai pamatojoties uz skaitliskiem datiem, kas attiecas uz prasītāju.
Šajā ziņā kā neatbilstošs ir jānoraida arguments, ko prasītājs ir paudis, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem tiesas
sēdē (skat. šī sprieduma 40. punktu). Tā kā, kā tas izriet no lēmuma “Polipropilēns” 1. panta, prasītājs bija šī lēmuma, uz
kuru Komisija tostarp ir pamatojusies, lai apstrīdētajā lēmumā konstatētu tā atkārtoto prettiesisko rīcību, adresāts, iespējamais
Vispārējās tiesas secinājums, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nepamatoti ir noteikusi sodu
Elf Aquitaine
, nekādā veidā neietekmē pašu principu par apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktā paredzētā naudas soda noteikšanu prasītājam
vai tā apmēra noteikšanu.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāsecina, ka pirmais prasītāja norādītais pamats nevar tam radīt labumu
šī sprieduma 41. punktā minētās judikatūras nozīmē.
Tādējādi otrā Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jāapmierina un pirmais prasītāja norādītais pamats ir jānoraida
kā nepieņemams.
2.
Par lietas būtību
a)     Par otro pamatu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, kuras saistītas ar prasītājam noteiktā naudas soda pamatsummas
palielināšanu recidīva dēļ
Prasītājs būtībā norāda, ka Komisija nepamatoti recidīva dēļ par 90 % palielinājusi tam noteiktā naudas soda pamatsummu. Šis
pamats ir sadalīts trīs daļās.
Par pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību un samērīguma principa pārkāpumu, jo recidīva dēļ apstrīdētajā lēmumā
ir ņemts vērā lēmums “Peroksiprodukti”
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību, jo recidīva dēļ tā ir ņēmusi vērā lēmumu
“Peroksiprodukti”, lai gan tā šo lēmumu nebija minējusi paziņojumos par iebildumiem. Kaut arī prasītājs neapstrīd, ka saskaņā
ar Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija (Krājums, II‑4407. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Danone
”, 56. un 57. punkts) Komisijai ir iespēja galīgajā lēmumā ņemt vērā atbildību pastiprinošu apstākli, ko veido recidīvs, nenorādot
uz to paziņojumā par iebildumiem, tas tomēr uzskata, ka, tā kā Komisija ir izvēlējusies minētajā paziņojumā precizēt lēmumus,
kuros prasītājam ir noteikts sods un uz kuriem tā bija paredzējusi atsaukties recidīva dēļ, apstrīdētajā lēmumā tā nevarēja
pamatoties uz lēmumu “Peroksiprodukti”. Paziņojuma par iebildumiem 361. zemsvītras piezīmē minot tikai lēmumu “Polipropilēns”
un lēmumu “PVC”, Komisija esot maldinājusi prasītāju par atbildību pastiprinošā apstākļa, ko tā visbeidzot atzinusi apstrīdētajā
lēmumā, piemērojamību, tādējādi liedzot tam iespēju minētā paziņojuma nosūtīšanas stadijā darīt zināmus savus apsvērumus par
vienpadsmit gadu termiņu, kas pagājis no lēmuma “Peroksiprodukti” pieņemšanas līdz pārkāpuma, par kuru apstrīdētajā lēmumā
ir noteikts sods, uzsākšanai.
Otrkārt, Komisija esot pārkāpusi samērīguma principu, apstrīdētajā lēmumā recidīva dēļ ņemot vērā lēmumu “Peroksiprodukti”.
Prasītājs uzskata, ka laika posms, kas pagājis no lēmuma “Peroksiprodukti” pieņemšanas līdz pārkāpuma, par kuru apstrīdētajā
lēmumā ir noteikts sods, uzsākšanai, esot acīmredzami pārmērīgi ilgs. No Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses un Tiesas 2007. gada
8. februāra sprieduma lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija (Krājums, I‑1331. lpp.; turpmāk tekstā – “Tiesas spriedums lietā
Danone
”, 39. punkts) izrietot, ka laika posms, kas pārsniedz desmit gadus un kas ir pagājis no pirmā pārkāpuma konstatēšanas līdz
otrā pārkāpuma izdarīšanai, neļaujot uzskatīt, ka uzņēmumam ir tendence neievērot konkurences noteikumus. Tas, ka apstrīdētajā
lēmumā ir ņemts vērā lēmums “Peroksiprodukti”, esot vēl jo vairāk nesamērīgi tāpēc, ka tas attiecas uz faktiskajiem apstākļiem,
kuri norisinājušies pirms vairāk nekā 30 gadiem. Turklāt prasītājs norāda, ka no dienas, kad tika izbeigts pārkāpums, par
kuru sods tika noteikts lēmumā “PVC”, līdz šī lēmuma pieņemšanai ir pagājuši septiņi gadi.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru tā tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas tāpēc, ka Komisija paziņojumā
par iebildumiem nav minējusi lēmumu “Peroksiprodukti”, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Komisija
savā paziņojumā par iebildumiem skaidri norāda, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem ir uzliekami naudas sodi, un
ja tā arī norāda galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, ar kuriem ir pamatota naudas sodu uzlikšana, tādus kā pieņemtā pārkāpuma
smagumu un ilgumu un to, ka tas ir pieļauts apzināti vai netīši, Komisija izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības
tikt uzklausītiem. Šādā veidā Komisija tiem dara zināmus faktus, kas vajadzīgi, lai uzņēmumi sevi aizstāvētu ne tikai pret
pārkāpuma konstatēšanu, bet arī pret naudas soda uzlikšanu (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80
līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 21. punkts, un iepriekš 51. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Danone
, 50. punkts).
Pēc tam attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvēšanos Komisijā ir nodrošinātas ar
iespēju sniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, smagumu un to, ka ir paredzams, ka pārkāpums ir vērsts pret konkurenci. Turklāt
uzņēmumi saņem papildu nodrošinājumu attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu, jo Vispārējai tiesai ir neierobežota kompetence
un tā tostarp var atcelt vai samazināt naudas sodu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 31. pantu (šajā ziņā skat. iepriekš
51. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Danone
, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot konkrētāk attiecībā uz atbildību pastiprinošu apstākli, ko veido recidīvs, ir jāuzsver, ka saskaņā ar judikatūru,
pirmkārt, tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē, nosakot naudas soda apmēru, uzskatīja, ka daži
fakti nav bijuši atbildību pastiprinoši apstākļi, nenozīmē, ka tai ir pienākums saglabāt tādu pašu novērtējumu vēlāk pieņemtā
lēmumā. Otrkārt, tas, ka citā lietā uzņēmumam bijusi sniegta iespēja paust savu viedokli par nodomu konstatēt tā izdarītu
recidīvu, nekādā ziņā nenozīmē, ka Komisijai ir pienākums tādā pašā veidā rīkoties visos gadījumos, ne arī ka, šādai iespējai
nepastāvot, prasītājs nevar pilnībā īstenot savas tiesības tikt uzklausītam (skat. iepriekš 51. punktā minēto Pirmās instances
tiesas spriedumu lietā
Danone
, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, kā Komisija to norāda savos rakstveida dokumentos, ka tā paziņojumā par iebildumiem ir norādījusi,
ka tā paredzēja noteikt naudas sodus attiecīgajiem uzņēmumiem (skat. minētā paziņojuma 345. punktu) un ka tā ņēma vērā pārkāpuma
smagumu un ilgumu, atsaucoties uz pamatnostādnēm (skat. minētā paziņojuma 346. punktu). Turklāt Komisija norādīja, ka tā ņēma
vērā iespējamos atbildību mīkstinošos apstākļus, kas ir paredzēti pamatnostādņu 29. punktā, kā arī iespējamos atbildību pastiprinošos
apstākļus, kas ir paredzēti pamatnostādņu 28. punktā, kurās ir skaidra norāde uz recidīvu (skat. minētā paziņojuma 350. punktu).
Visbeidzot Komisija ir norādījusi, ka attiecībā uz dažiem no attiecīgajiem uzņēmumiem “jau bija pieņemti lēmumi par līdzīgu
pārkāpumu” (skat. minētā paziņojuma 351. punktu), ko tā precizē attiecībā uz prasītāju, minot lēmumu “Polipropilēns”, kā arī
lēmumu “PVC” (skat. minētā paziņojuma 361. zemsvītras piezīmi).
Tādējādi, pamatojoties uz apstākļiem, ko Komisija ir izklāstījusi paziņojumā par iebildumiem un kas ir atkārtoti norādīti
šī sprieduma 57. punktā, Komisija, nepārkāpjot prasītāja tiesības uz aizstāvību, saskaņā ar šī sprieduma 54.–56. punktā izklāstīto
judikatūru apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi atbildību pastiprinošu apstākli, ko veido recidīvs.
Šajā ziņā kā nepamatots ir jānoraida prasītāja arguments, saskaņā ar kuru tā tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, jo Komisija,
pirmkārt, to bija maldinājusi attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā norādītā atbildību pastiprinošā apstākļa, ko veido recidīvs,
piemērojamību un, otrkārt, stadijā, kad bija jāsniedz atbilde uz paziņojumu par iebildumiem, tam bija liegusi iespēju izteikt
savus argumentus par vienpadsmit gadu termiņu, kas pagājis no lēmuma “Peroksiprodukti” pieņemšanas līdz brīdim, kad prasītājs
sāka piedalīties pārkāpumā, par kuru apstrīdētajā lēmumā ir noteikts sods.
Pirmkārt, tā kā paziņojumā par iebildumiem Komisija ir skaidri minējusi savu nodomu īpaši attiecībā uz prasītāju ņemt vērā
atbildību pastiprinošu apstākli, ko veido recidīvs, un tajā nekādā ziņā nav norādījusi, ka šajā ziņā tā pamatosies tikai uz
lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”, uz kuriem tā ir atsaukusies minētā paziņojuma 361. zemsvītras piezīmē, prasītājs nevarēja
izslēgt, ka Komisija šo atbildību pastiprinošo apstākli noteiks, pamatojoties uz jebkuru agrāku lēmumu, kas var norādīt uz
tā izdarītu recidīvu, piemēram, lēmumu “Peroksiprodukti”.
Otrkārt, katrā ziņā, tā kā Komisijai saskaņā ar šī sprieduma 56. punktā izklāstīto judikatūru nebija pienākuma paziņojumā
par iebildumiem norādīt lēmumus, kuros iepriekš prasītājam ir noteikts sods par to, ka tas bijis aizliegtu vienošanos dalībnieks,
un uz kuriem tā bija paredzējusi atsaukties, lai apstrīdētajā lēmumā konstatētu recidīvu, tas vien, ka paziņojumā par iebildumiem
nav minēts lēmums “Peroksiprodukti”, nevar tam būt liedzis īstenot savas tiesības tikt uzklausītam, ne arī to maldinājis par
atbildību pastiprinošā apstākļa, ko Komisija ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā, piemērojamību.
Tādējādi ir jāsecina, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, tā tiesības uz aizstāvību nav pārkāptas.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, jo recidīva dēļ tā ir ņēmusi vērā
lēmumu “Peroksiprodukti”, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru samērīguma princips paredz, ka iestāžu akti nedrīkst
pārsniegt to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu vēlamo mērķi. Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu
smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus faktorus, un nevienam no šiem faktoriem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu salīdzinājumā
ar citiem novērtējuma faktoriem. Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai naudas sods ir jānosaka proporcionāli
faktoriem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā šie faktori ir jāpiemēro saskaņotā un objektīvi
pamatotā veidā (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435, 226.–228. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2010. gada 28. aprīļa spriedumu apvienotajās
lietās T‑456/05 un T‑457/05
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 264. punkts).
Turklāt Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanā vērā ņemamo faktoru izvēli, piemēram, lietas
īpašajiem apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo iedarbību, turklāt nav jāatsaucas uz saistošu vai izsmeļošu
obligāti vērā ņemamo kritēriju sarakstu (skat. šī sprieduma 52. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
Danone
, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāuzsver, ka recidīva īpašo pazīmju konstatēšana un novērtēšana ir daļa no Komisijas rīcības brīvības, un Komisijai
nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš šāda konstatējuma izdarīšanai (šī sprieduma 52. punktā minētais Tiesas spriedums
lietā
Danone
, 38. punkts, un Pirmās instances tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 141. punkts).
Recidīvs ir būtisks faktors, kas Komisijai ir jānovērtē, jo tā ņemšana vērā pamudinātu uzņēmumus, kuriem acīmredzami ir tendence
neievērot konkurences noteikumus, mainīt savu uzvedību. Līdz ar to Komisija katrā atsevišķā gadījumā var ņemt vērā pazīmes,
kuras liecina par šādu tendenci, to skaitā, piemēram, laiku, kas ir pagājis starp attiecīgajiem pārkāpumiem (šī sprieduma
52. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Danone
, 39. punkts, un šī sprieduma 65. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 141. punkts).
Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka tas, ka uzņēmums atkārtoti ir izdarījis konkurences noteikumu pārkāpumus, ko nošķir salīdzinoši
īss laika posms, proti, mazāk nekā desmit gadi, liecina par tā tendenci neizdarīt attiecīgus secinājumus no tā, ka ir konstatēts
tā izdarīts minēto noteikumu pārkāpums (šī sprieduma 52. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Danone
, 40. punkts).
Līdz ar to no šī sprieduma 63.–67. punktā minētās judikatūras izriet, ka, lai gan neviens noilguma termiņš neliedz Komisijai
konstatēt recidīva esamību, saskaņā ar samērīguma principu Komisija tomēr nevar bez laika ierobežojuma ņemt vērā vienu vai
vairākus agrākus lēmumus, kuros uzņēmumam ir noteikts sods.
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka prasītājs ne administratīvajā procesā, ne Vispārējā tiesā nav apstrīdējis Komisijas
secinājumu, ko tā ir izdarījusi apstrīdētā lēmuma 1. panta e) punktā, ka tas ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks no
1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim.
Otrkārt, prasītājs neapstrīd ne to lēmumu datumus, kuros Komisija tam agrāk ir noteikusi sodu par to, ka tas bijis aizliegtu
vienošanos dalībnieks, ne laika posmus, kuros tas bijis aizliegtu vienošanos, par kurām Komisija agrāk ir noteikusi sodu,
dalībnieks. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka lēmumā “Peroksiprodukti” Komisija konstatēja, ka pārkāpums ilga no 1961. gada
līdz 1980. gada 13. decembrim (šī lēmuma 1. pants). Pēc tam lēmumā “Polipropilēns” Komisija uzskatīja, ka pārkāpums ilga no
1977. gada novembra līdz 1982. gada beigām vai 1983. gada sākumam (šī lēmuma 1. panta pirmais ievilkums). Visbeidzot lēmumā
“PVC” Komisija konstatēja, ka pārkāpums tika izdarīts no 1980. gada augusta līdz 1984. gada maijam (šī lēmuma preambulas 8. un
54. apsvērums).
Tādējādi no šī sprieduma 69. un 70. punktā izklāstītajiem secinājumiem izriet, ka prasītājs ir pārkāpis konkurences noteikumus,
jo nepārtraukti ir piedalījies aizliegtās vienošanās no 1961. gada līdz 1984. gada maijam, par kurām tam sods vispirms tika
noteikts 1984. gadā, pēc tam – 1986. gadā un, visbeidzot, 1994. gadā, un ka, neraugoties uz šiem vairākiem lēmumiem, tas savu
prettiesisko rīcību atkārtoja, no 1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim kļūstot par jaunas aizliegtas vienošanās
dalībnieku, par ko tika noteikts sods apstrīdētajā lēmumā.
Tādējādi Komisija pamatoti ņēma vērā lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”, lai konstatētu prasītāja
pieļauto recidīvu, jo šie lēmumi, kas tika pieņemti ar nelielu laika intervālu un no kuriem pēdējais tika pieņemts gadu pirms
prasītājs no jauna piedalījās pārkāpumā, par ko tika noteikts sods apstrīdētajā lēmumā, liecina par tā tendenci neievērot
konkurences noteikumus. Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu tāpēc, ka šos lēmumus ir ņēmusi vērā, novērtējot
prasītāja atkārtoto prettiesisko rīcību.
Prasītāja argumenti, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, no šī sprieduma 52. punktā minētā Tiesas sprieduma lietā
Danone
(40. punkts) izriet, ka Komisija recidīva dēļ nevarēja ņemt vērā lēmumu “Peroksiprodukti”, jo no šī lēmuma pieņemšanas līdz
pārkāpumam, par ko ir noteikts sods apstrīdētajā lēmumā, ir pagājis pārmērīgi ilgs laiks, proti, vienpadsmit gadi, otrkārt,
lēmums “Peroksiprodukti” attiecas uz faktiskajiem apstākļiem, kas norisinājušies pirms vairāk nekā 30 gadiem, un, treškārt,
ir pagājuši septiņi gadi no dienas, kad tika izbeigts pārkāpums, par kuru tika noteikts sods lēmumā “PVC”, līdz šī pēdējā
minētā lēmuma pieņemšanai, ir jānoraida kā neatbilstoši. Ar šiem argumentiem katrā ziņā netiek apšaubīts šī sprieduma 72. punktā
izklāstītais secinājums.
Tādējādi prasītāja iebildums, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, jo recidīva dēļ tā ir ņēmusi vērā lēmumu “Peroksiprodukti”,
un līdz ar to tā pirmā daļa kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.
Par otro daļu, kas attiecas uz
non bis in idem
un samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā, ka Komisija recidīva dēļ četros citos lēmumos, kuros prasītājam tika noteikts
sods, jau bija ņēmusi vērā lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi
non bis in idem
principu, saskaņā ar kuru atbilstoši judikatūrai persona, kas jau ir tiesāta, par to pašu nodarījumu vairs nevar tikt iesūdzēta
tiesā vai sodīta. Šajā gadījumā Komisijai bija jākonstatē, ka četros lēmumos, kurus tā bija pieņēmusi laika posmā no 2003. līdz
2006. gadam un kuros tā prasītājam bija noteikusi sodu (turpmāk tekstā – “četri lēmumi, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam”),
tā jau bija ņēmusi vērā lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”. Šie lēmumi esot 2003. gada 10. decembra
Lēmums C(2003) 4570, galīgā redakcija, un Labojums C(2004) 4 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu
(Lieta COMP/E‑2/37.857 – Organiskie peroksīdi) (OV 2005, L 110, 44. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Organiskie peroksīdi””),
2005. gada 19. janvāra Lēmums C(2004) 4876 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/E‑1/37.773
– Monohloretiķskābe) (OV 2006, L 353, 12. lpp.), 2006. gada 3. maija Lēmums C(2006) 1766 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/C.38.620 – Ūdeņraža pārskābe un perborāts) (OV L 353, 54. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums
“Ūdeņraža pārskābe””) un 2006. gada 31. maija Lēmums C(2006) 2098, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.645 – Metakrilāti) (OV 2006, L 322, 20. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Metakrilāti””).
Prasītājs būtībā uzskata, ka lēmums, kurā Komisija recidīva dēļ ir ņēmusi vērā iepriekšējo pārkāpumu, tai liedz ņemt vērā
šo pašu pārkāpumu, lai jaunā lēmumā izvirzītu atbildību pastiprinošu apstākli, ko veido recidīvs.
Otrkārt, prasītājs norāda, ka, piemērojot naudas soda pamatsummas palielinājumu recidīva dēļ, piecās dažādās lietās pamatojoties
uz tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem, Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu. Minētais palielinājums esot nelietderīgs
un nesamērīgs, ņemot vērā preventīvo mērķi.
No vienas puses, naudas soda pamatsummas palielinājums apstrīdētajā lēmumā recidīva dēļ varētu būt spēkā tikai tad, ja apstrīdētajā
lēmumā norādītie faktiskie apstākļi būtu iestājušies pēc tiem faktiskajiem apstākļiem, saistībā ar kuriem tika izdoti četri
lēmumi, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, nevis vienlaikus ar tiem. Tā kā pārkāpumi, par kuriem ir noteikts sods četros
lēmumos, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, tika izdarīti vienlaikus ar tiem, kuri konstatēti apstrīdētajā lēmumā, bet
minētie lēmumi nebija pieņemti brīdī, kad iestājās faktiskie apstākļi, saistībā ar kuriem ir noteikts sods apstrīdētajā lēmumā,
prasītājam nebija iespējas mainīt savu rīcību nātrija hlorāta tirgū.
No otras puses, prasītājs uzskata, ka palielinājums recidīva dēļ, kas atbilst 50 % no naudas soda pamatsummas, tāpat kā tas,
kurš noteikts četros lēmumos, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, pietiekamā mērā atbilstot apstrīdētajā lēmumā izvirzītajam
preventīvajam mērķim.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi
non bis in idem
principu, jo lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC” tā ņēma vērā, pirmkārt, četros lēmumos, kas
pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, un otrkārt, apstrīdētajā lēmumā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgu judikatūru
non bis in idem
princips, kas ir Kopienu tiesību pamatprincips un turklāt ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta
Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.), 50. pantā, aizliedz konkurences jomā uzņēmumu atkārtoti sodīt vai iesūdzēt
tiesā par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, par kuru ar iepriekšēju lēmumu, kas vairs nav pārsūdzams, tas jau ir sodīts
vai attiecībā uz kuru minētajā lēmumā ir atzīts, ka tas nav vainojams (Tiesas 1966. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās
18/65 un 35/65
Gutmann
/Komisija,
Recueil
, 149. un 172. lpp., un 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 59. punkts; iepriekš 51. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Danone
, 184. punkts).
Principa
non bis in idem
piemērošana ir pakļauta trīs nosacījumiem: fakti ir identiski, likumpārkāpējs ir viens un tas pats un aizsargātās tiesiskās
intereses ir vienas un tās pašas (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 338. punkts, un šī sprieduma 51. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Danone
, 185. punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jānorāda – tas, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir ņēmusi vērā iepriekš izdarītos pārkāpumus,
nav paredzēts, lai atkārtoti noteiktu sodu par minētajiem pārkāpumiem, bet tikai, lai apstrīdētajā lēmumā noteiktu sodu prasītājam
par tā dalību aizliegtā vienošanās, ņemot vērā prasītāja atkārtotu prettiesisku rīcību. Tādējādi tas, ka Komisija jau ir ņēmusi
vērā šos pašus pārkāpumus četros lēmumos, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, nerada
non bis in idem
principa pārkāpumu.
Otrkārt, katrā ziņā ir jānorāda, ka šī sprieduma 81. punktā izklāstītie kumulatīvie
non bis in idem
principa piemērojamības nosacījumi nav izpildīti, jo nav izpildīts nosacījums par faktu identiskumu. Apstrīdētajā lēmumā Komisija
prasītājam ir noteikusi sodu tādēļ, ka tas ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, par ko tā iepriekš nav ne uzsākusi tiesvedības,
ne noteikusi sankcijas, ko turklāt neapgalvo prasītājs.
Tādējādi Komisija nav pārkāpusi
non bis in idem
principu, jo ir ņēmusi vērā lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”, lai apstrīdētajā lēmumā konstatētu
prasītāja rīcības recidīva faktu, kaut arī tā šos trīs pirmos lēmumus jau bija ņēmusi vērā četros lēmumos, kas pieņemti no
2003. līdz 2006. gadam.
Līdz ar to šis prasītāja iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, tā kā prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, jo apstrīdētajā lēmumā recidīva dēļ ir piemērojusi
naudas soda pamatsummas palielinājumu, pirmkārt, šajā ziņā kā nepamatots ir jānoraida tā arguments, ka, četros lēmumos, kas
pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, recidīva dēļ ņemot vērā lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”,
preventīvais mērķis jau ir sasniegts.
No vienas puses, tā kā, pārbaudot pārkāpuma, par ko Komisija ir paredzējusi noteikt sodu, smagumu, tai ir jāņem vērā uzņēmuma
kā recidīvista statuss (šī sprieduma 52. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Danone
, 26. punkts), tas, ka Komisija četros lēmumos, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, jau ir ņēmusi vērā lēmumu “Peroksiprodukti”,
lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”, neliedza tai apstrīdētajā lēmumā pamatoti ņemt vērā šos trīs pēdējos lēmumus, lai
atturētu prasītāju no tā prettiesiskās rīcības atkārtošanas nākotnē.
No otras puses, ir jānorāda, ka preventīvajam mērķim būtu pretrunā tas, ka Komisija ņemtu vērā, ka iepriekšējā lēmumā tā recidīva
dēļ ir ņēmusi vērā pirmo pārkāpumu, lai vēlākā lēmumā izslēgtu naudas soda pamatsummas palielinājumu, pamatojoties uz minēto
pārkāpumu. Šāds risinājums izraisītu situāciju, kas radītu iecerētajam pretēju rezultātu no naudas sodam paredzētās preventīvās
iedarbības viedokļa un kurā uzņēmumam, kas ir vairākkārtējs recidīvists, tam noteiktā naudas soda apmērs netiktu pakāpeniski
palielināts atbilstoši tā izdarīto pārkāpumu skaitam, bet kurā tam tieši pretēji nelielais naudas soda apmērs, ko tam var
noteikt, pakāpeniski samazinātos atbilstoši lēmumu, ar kuriem tam ir noteikts sods, skaita pieaugumam.
Otrkārt, kā neatbilstošs ir jānoraida prasītāja arguments, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, recidīva dēļ tam
nosakot jaunu palielinājumu, kaut arī četri lēmumi, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, attiecas uz faktiskajiem apstākļiem,
kas pastāvējuši vienlaikus ar tiem, uz kuriem attiecas apstrīdētais lēmums, un tādējādi tam nebija nekādas iespējas mainīt
savu rīcību nātrija hlorāta tirgū. Šajā gadījumā nozīmes nav tam, ka četri lēmumi, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam,
attiecas uz faktiskajiem apstākļiem, kuri pastāvējuši vienlaikus ar tiem, kas ir paredzēti apstrīdētajā lēmumā, jo Komisija
ir pamatojusies tikai uz lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns” un lēmumu “PVC”, attiecībā uz kuriem prasītājs neapstrīd,
ka tie ir pieņemti, pirms tika uzsākts pārkāpums, par kuru ir noteikts sods apstrīdētajā lēmumā, lai šajā pēdējā minētajā
pierādītu prasītāja rīcības recidīva faktu.
Ņemot vērā visus iepriekš paustos apsvērumus, prasītāja iebildums, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi šī sprieduma 63. punktā
noteikto samērīguma principu, un tādējādi šī pamata otrā daļa kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.
Par trešo daļu, kas attiecas uz samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principa pārkāpumu, ņemot vērā prasītājam
noteiktā naudas soda pamatsummas palielinājumu 90 % apmērā recidīva dēļ
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pakārtoti, prasītājs norāda, ka, pat ja Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti palielināja naudas soda pamatsummu recidīva
dēļ, jāsecina tomēr, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principu, minētā palielinājuma
likmi nosakot 90 % apmērā.
Vispirms prasītājs apgalvo, ka nekas šajā gadījumā neattaisno naudas soda pamatsummas palielinājumu 90 % apmērā recidīva dēļ,
lai gan šis palielinājums bija 50 % četros lēmumos, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam. Līdz ar to Vispārējai tiesai šajā
gadījumā minētais palielinājums būtu jāsamazina līdz 50 %.
Turklāt prasītājs uzskata, ka naudas soda pamatsummas palielinājums 90 % apmērā recidīva dēļ ir nesamērīgs, jo apstrīdētajā
lēmumā arī
Elf Aquitaine
preventīvos nolūkos tika noteikts naudas soda pamatsummas palielinājums 70 % apmērā.
Visbeidzot prasītājs norāda, ka, lai gan tas ņem vērā rīcības brīvību, kas Komisijai ir naudas sodu noteikšanas jomā, kā arī
pamatnostādņu bardzību, pārkāpumi, par kuriem sods ir noteikts lēmumā “Organiskie peroksīdi” un lēmumā “Metakrilāti”, ir izdarīti
vienlaikus ar to, par ko sods tika noteikts apstrīdētajā lēmumā. Turklāt pamatnostādņu, kurās ir paredzēta lielāka naudas
soda noteikšana recidīva gadījumā, piemērošana izrietot tikai no neparasti gariem termiņiem, kādos Komisija ir izskatījusi
šo lietu. Prasītājam nevajadzētu rasties nelabvēlīgām sekām no rūpības neievērošanas, kurā Komisija ir vainojama šīs lietas
izskatīšanā.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, jo naudas soda pamatsummas
palielinājums 90 % apmērā recidīva dēļ šajā gadījumā esot nesamērīgs, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. un 3. punktu Komisija var ar lēmumu noteikt naudas sodus uzņēmumiem, kas ir izdarījuši EKL 81. panta pārkāpumu,
un šajā sakarā ņemt vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Turklāt pamatnostādņu 28. punkta pirmajā ievilkumā ir paredzēts:
“Naudas soda pamatsummu var palielināt, ja Komisija konstatē vainu [atbildību] pastiprinošus apstākļus, proti:
–        ja uzņēmums turpina vai atkārto to pašu vai līdzīgu pārkāpumu pēc tam, kad Komisija vai valsts konkurences iestāde ir konstatējusi,
ka šis uzņēmums ir pārkāpis [EKL] 81. vai 82. panta noteikumus. Tad pamatsummu palielina līdz pat 100 % par katru šādu pārkāpumu
[..].”
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts ir atbilstošs juridiskais pamats, lai, aprēķinot
naudas sodu, ņemtu vērā recidīvu (pēc analoģijas skat. šī sprieduma 52. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
Danone
, 27.–29. punkts).
Turklāt pamatnostādnes, ko Komisija pieņem, lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību, ņemot
vērā, ka tajās ir noteikta metodoloģija, kas Komisijai ir jāizmanto, lai noteiktu naudas sodu apmēru (šajā ziņā skat. šī sprieduma
52. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
Danone
, 23. punkts). Administrācija atsevišķā gadījumā nevar no tām atkāpties, nenorādot iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas
attieksmes principu (Tiesas 2006. gada 18. maija spriedums lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse nav izmantojama kā juridiskais pamats naudas
sodu noteikšanai konkurences jomā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 292. punkts). Komisijai naudas sodu noteikšanas jomā ir plaša rīcības brīvība, un tai nav saistoši tās agrāk
pieņemtie vērtējumi (skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P un C‑135/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 123. punkts un tajā minētā judikatūra). Šīs plašās brīvības mērķis ir ļaut tai virzīt
uzņēmumu rīcību tā, lai tie ievērotu konkurences noteikumus (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa
spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 216. punkts). Šajā ziņā tai nav pienākuma piemērot precīzas matemātiskas formulas (iepriekš minētais spriedums
lietā
Michelin
/Komisija, 292. punkts).
Visbeidzot tas, ka Komisija attiecībā uz atsevišķu veidu pārkāpumiem iepriekš esot noteikusi naudas sodu attiecīgā apmērā,
nevar tai liegt palielināt šos naudas sodus, nepārkāpjot Regulā Nr. 1/2003 noteikto robežu, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu
konkurences politikas īstenošanu. Konkurences noteikumu efektīva piemērošana tieši pretēji prasa, lai Komisija jebkurā laikā
naudas sodu apmēru varētu pielāgot šīs politikas prasībām (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 169. punkts, un šī sprieduma 51. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums
lietā
Danone
, 395. punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, vispirms ir jākonstatē, ka, apstrīdētajā lēmumā naudas soda pamatsummas palielinājuma likmi recidīva
dēļ nosakot 90 % apmērā, Komisija ir rīkojusies atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktam un atbilstoši pamatnostādņu
28. punkta pirmajam ievilkumam, ko prasītājs neapstrīd. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, un saskaņā ar šī sprieduma
100. un 101. punktā minēto judikatūru tas, ka iepriekšējos lēmumos Komisija tam ir noteikusi naudas soda pamatsummas palielinājumu
50 % apmērā, apstrīdētajā lēmumā neierobežoja tās rīcības brīvību noteikt naudas soda pamatsummas palielinājuma likmi.
Otrkārt, ir jānorāda, ka prasītājs neizvirza nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka, ņemot vērā šīs lietas apstākļus,
kas pierāda tā būtisko tendenci neievērot konkurences noteikumus, Komisija šajā gadījumā būtu pārsniegusi savu rīcības brīvību,
par 90 % palielinot naudas soda pamatsummu.
Tādējādi prasītājs nav pierādījis, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, kas ir noteikts šī sprieduma 63. punktā,
recidīva dēļ par 90 % palielinot tam noteiktā naudas soda pamatsummu.
Turklāt, tā kā prasītājs apgalvo, ka naudas soda pamatsummas palielinājums 90 % apmērā recidīva dēļ esot nesamērīgs, jo
Elf Aquitaine
preventīvos nolūkos esot noteikts naudas soda pamatsummas palielinājums 70 % apmērā, šis arguments ir jānoraida kā neatbilstošs.
Vispirms ir jānorāda, ka, tā kā ir skaidrs, ka naudas soda pamatsummas palielinājums 70 % apmērā nav noteikts prasītājam,
bet tikai
Elf Aquitaine
, ar ko tas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā vairs neveidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta nozīmē, šo palielinājumu nevar
ņemt vērā, lai novērtētu, vai naudas sods, kas recidīva dēļ noteikts tikai prasītājam, ir nesamērīgs. Turklāt šie abi palielinājumi
katrā ziņā atbilst diviem dažādiem preventīviem mērķiem. Kaut arī prasītājam apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktā noteiktā
naudas soda pamatsummas palielinājums 90 % apmērā ir pamatojams ar papildu vajadzību nodrošināt preventīvu iedarbību attiecībā
uz prasītāju, ņemot vērā tā tendenci neievērot konkurences noteikumus, minētā lēmuma 2. panta e) punktā
Elf Aquitaine
noteiktā naudas soda pamatsummas palielinājums 70 % apmērā atbilst vajadzībai nodrošināt preventīvu iedarbību
Elf Aquitaine
noteiktajam naudas sodam, ņemot vērā, ka tā kopējā apgrozījuma dēļ, kas ir acīmredzami lielāks nekā citu aizliegtās vienošanās
dalībnieku apgrozījums, tas varēja vieglāk mobilizēt līdzekļus, kuri vajadzīgi, lai samaksātu naudas sodu.
Tādējādi prasītāja iebildums, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, ir jānoraida daļēji kā nepamatots un daļēji kā
neatbilstošs.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo Komisija
nevarēja apstrīdētajā lēmumā tam noteikt citu naudas soda pamatsummas palielinājuma likmi kā tikai 50 % likmi, kuru Komisija
tam bija noteikusi četros lēmumos, kas pieņemti no 2003. līdz 2006. gadam, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru minētais
princips prasa, ka līdzīgas situācijas nevar applūkot atšķirīgi un dažādas situācijas nevar aplūkot vienādi, ja vien tādai
pieejai nav objektīva attaisnojuma (skat. Tiesas 2007. gada 3. maija spriedumu lietā C‑303/05
Advocaten voor de Wereld
, Krājums, I‑3633. lpp., 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē ir noteikusi konkrētu naudas
soda pamatsummas palielinājuma likmi, saskaņā ar šī sprieduma 100. un 101. punktā minēto judikatūru nenozīmē, ka, ņemot vērā
lietas apstākļus, tai nebija iespējas apstrīdētajā lēmumā šo likmi palielināt, ievērojot robežas, ko tā pati ir noteikusi
pamatnostādnēs, lai mudinātu prasītāju mainīt savu pret konkurenci vērsto rīcību.
Tādējādi kā nepamatots ir jānoraida prasītāja iebildums, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas izriet
no tam recidīva dēļ noteiktā naudas soda pamatsummas palielinājuma 90 % apmērā piemērošanas.
Treškārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, jo recidīva
dēļ ir noteikusi naudas soda pamatsummas palielinājumu 90 % apmērā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru gadījumos, kad
iestādēm ir rīcības brīvība, lai tās varētu veikt savus pienākumus, Kopienu tiesību sistēmas garantēto tiesību ievērošanai
administratīvajā procesā ir vēl jo lielāka loma. Šīs garantijas ietver it īpaši kompetentās iestādes pienākumu uzmanīgi un
objektīvi izvērtēt visus izskatāmās lietas būtiskos apstākļus (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedumu lietā
C‑269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I‑5469. lpp., 14. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedumu lietā T‑44/90
La Cinq
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 86. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 99. punkts).
Šajā gadījumā ir jāuzsver, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 525.–527. apsvēruma, ka Komisija, kam saskaņā ar
šī sprieduma 100. punktā minēto judikatūru nav pienākuma, nosakot naudas sodus, piemērot precīzas matemātiskas formulas, pamatoti
uzskatīja, ka bija jānosaka lielāka naudas soda pamatsummas palielinājuma likme, jo “pirmie naudas sodi[, kas tika noteikti
prasītājam,] to nemudināja mainīt rīcību” (apstrīdētā lēmuma preambulas 525. apsvērums). Turklāt prasītājs nenorāda ne argumentus,
ne pierādījumus, kas pamatotu tā apgalvojumu, ka Komisija nav rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi lietas apstākļus, kas ļauj
pamatot to, ka Komisija tam ir noteikusi naudas soda pamatsummas palielinājuma likmi 90 % apmērā, ņemot vērā tā būtisko tendenci
neievērot konkurences noteikumus.
Līdz ar to prasītājs nav pierādījis, ka Komisija šajā gadījumā ir pārkāpusi labas pārvaldības principu.
Šajā ziņā kā nepamatots ir jānoraida prasītāja arguments, ka tam nedrīkst rasties nelabvēlīgas sekas no rūpības neievērošanas,
kurā Komisija ir vainojama šīs lietas izskatīšanā un kas lika pēdējai minētai šīs lietas faktiskajiem apstākļiem piemērot
pamatnostādnes, kurās būtībā esot paredzēts bargs sods par recidīvista rīcību. Pirmkārt, prasītājs nenorāda nevienu argumentu
vai pierādījumu, kas liecinātu par to, ka Komisija šo lietu nav izskatījusi saprātīgā termiņā. Otrkārt, tā kā efektīva konkurences
noteikumu piemērošana prasa, lai Komisija jebkurā brīdī naudas sodu apmēru varētu pielāgot savas politikas vajadzībām (skat.
šī sprieduma 51. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Danone
, 210.–212. punkts un tajos minētā judikatūra), tai nevar pārmest, ka naudas soda pamatsummas palielinājuma likmes noteikšanai
recidīva dēļ tā ir izmantojusi pamatnostādnes, attiecībā uz kurām prasītājs neapstrīd, ka tās ir piemērojamas šīs lietas faktiskajiem
apstākļiem.
Tādējādi prasītāja trešais iebildums un otrais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
b)     Par trešo pamatu, kas attiecas uz naudas soda samazinājuma nepiešķiršanu prasītājam atbilstoši 2002. gada paziņojumam par
sadarbību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, nepiešķirot tam naudas soda samazinājumu 30–50 % apmērā atbilstoši
2002. gada paziņojumam par sadarbību. Pirmkārt, tas esot bijis otrais uzņēmums, kas 2004. gada 18. oktobrī Komisijai iesniedzis
pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam. Otrkārt, informācijai, ko tas sniedzis Komisijai, esot bijusi būtiska pievienotā
vērtība, ņemot vērā informāciju, kura bija Komisijas lietas materiālos šajā datumā.
Pirmkārt, prasītājs vērš uzmanību uz to, ka Komisijas izvēlētā pieeja apstrīdētajā lēmumā ir pretrunā strikti hronoloģiskai
interpretācijai, kas veikta tās lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”. Šajā pēdējā minētajā lēmumā, lai gan sniegtā informācija bija
ļoti ierobežota, Komisija esot piešķīrusi naudas soda samazinājumu 40 % apmērā otrajam uzņēmumam, kas iesniedzis pieteikumu
atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību.
Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka informācijas daļas, ko tas sniedzis Komisijai, ļāva tai apstiprināt informāciju, kura bija
iekļauta tikai
EKA
pieteikumā par atbrīvojumu no naudas soda. Tādējādi apstrīdētā lēmuma preambulas 565.–577. apsvērumā Komisija nepamatoti uzskatīja,
ka prasītāja sniegtajai informācijas daļai neesot bijis nekādas būtiskas pievienotās vērtības, jo tā tikai ļāvusi apstiprināt
to informāciju, kas jau bija Komisijas rīcībā un ko tai, no vienas puses, bija sniegusi
EKA
savā pieteikumā par atbrīvojumu no naudas soda un, no otras puses, kas tai bija sniegta
Finnish Chemicals
atbildē uz Komisijas 2004. gada 10. septembra lūgumu sniegt informāciju.
Pirmkārt, prasītājs norāda, ka savā atbildē uz Komisijas 2004. gada 10. septembra lūgumu sniegt informāciju
Finnish Chemicals
tikai atbildēja uz jautājumiem par tā organizāciju un apstiprināja
EKA
uzskaitīto sanāksmju saturu, kā arī šo sanāksmju dalībnieku vārdus. Tomēr
Finnish Chemicals
ne precizēja minēto sanāksmju priekšmetu, ne apstiprināja
EKA
sniegto informāciju, saskaņā ar kuru nātrija hlorāta tirgū pastāvēja aizliegta vienošanās.
Otrkārt, prasītājs norāda, ka tas ir pirmais uzņēmums, kas apstiprināja
EKA
paziņojumus un tostarp piecas šādas informācijas daļas. Vispirms tas esot apstiprinājis, ka klientu un pārdošanas apjomu
sadales sistēma tika ieviesta 90. gados un ka tās darbība tika pārtraukta 2000. gada sākumā. Pēc tam tas esot apstiprinājis
EKA
mutisko pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, saskaņā ar kuru pastāvēja kompensācijas sistēma, kas gadījumā, ja tika
konstatēta pozitīva starpība starp kādam aizliegtās vienošanās dalībniekam piešķirtajiem pārdošanas apjomiem un tā īstenotās
pārdošanas apjomu, ļāva nelabvēlīgi ietekmētajiem ražotājiem palielināt savus pārdošanas apjomus nākamajā gadā. Turklāt tas
esot precizējis, ka trīs cenu paaugstināšanas norisinājušās veiksmīgi. Tas arī esot sniedzis plašu informāciju par konfliktu,
kas pastāvējis starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem saistībā ar klientu
MODO
. Visbeidzot, tas esot norādījis, ka aizliegtā vienošanās tikusi izbeigta 2000. gadā pēc tam, kad tika pieņemtas konkurences
tiesību ievērošanas programmas.
Pirmkārt, no iepriekš izklāstītā izrietot, ka prasītāja sniegtā informācija ļāva Komisijai apstiprināt un papildināt
EKA
sniegto informāciju saistībā ar aizliegtās vienošanās raksturu un ilgumu, tās darbības veidu, kā arī tās ietekmi uz attiecīgo
tirgu, ko
Finnish Chemicals
nebija apstiprinājis savā atbildē uz Komisijas 2004. gada 10. septembra lūgumu sniegt informāciju.
Otrkārt, tā ieguldījumam bija būtiska pievienotā vērtība, jo, aprakstot pārkāpumu līdzīgi, kā to bija darījis
EKA
, tas esot devis iespēju apstiprināt būtiskus aizliegtās vienošanās aspektus un nostiprināt Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu.
EKA
pieteikumam par atbrīvojumu no naudas soda vienam pašam esot bijis tikai ierobežots pierādījuma spēks, jo, kā
EKA
to atzinis savā mutiskajā pieteikumā par atbrīvojumu no naudas soda, tā sniegto informāciju ne vienmēr varēja pārbaudīt un
tādējādi to varēja apstrīdēt citi aizliegtās vienošanās dalībnieki. Kā Komisija to norādīja vairākos citos lēmumos, Komisijas
rīcībā jau esošas informācijas apstiprināšana vien varot pamatot naudas soda samazināšanu atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību.
Treškārt, prasītājs apgalvo, ka informācijā, ko tas sniedzis Komisijai, bija norādīts zināms skaits jaunu apstākļu, kuri iepriekš
nebija tās rīcībā un kuri tādējādi būtiski nostiprināja tās spēju pierādīt attiecīgos faktus. Šajā ziņā tas arī norāda, ka
no judikatūras izriet, ka Komisija nevar atsevišķiem kāda uzņēmuma iesniegtiem dokumentiem piešķirt prioritāti salīdzinājumā
ar dokumentiem, ko agrāk iesniedzis kāds cits uzņēmums, un ka uzņēmuma sniegtās informācijas pievienotās vērtības vērtējums
nevar būt atkarīgs no Komisijas izvēles to izmantot vai neizmantot.
Pirmkārt, kā prasītājs to ir norādījis savu apsvērumu, ko tas paudis, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, 210. un 211. punktā,
tas informēja Komisiju, ka pastāv dokuments, uz kuru ir izdarīta norāde apstrīdētā lēmuma preambulas 76. apsvērumā un kura
kopijas tam nav, un kurā attiecībā uz katru kopīgo klientu ir precizēti pārdošanas apjomi, ko katrs no nātrija hlorāta ražotājiem
drīkstēja šiem klientiem piegādāt atbilstoši nolīgumam par tirgu sadali. Šāda dokumenta esamība pierādot aizliegtās vienošanās
strukturizācijas pakāpi.
Otrkārt, prasītājs esot bijis pirmais uzņēmums, kas savos apsvērumos, kurus tas paudis, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem,
esot norādījis kontinentālās Eiropas klientus, uz kuriem attiekusies pārdošanas apjomu sadale nātrija hlorāta ražotāju starpā.
Tādējādi tas uzskata, ka šī informācija esot ļāvusi Komisijai novērtēt aizliegtās vienošanās ģeogrāfisko apmēru un līdz ar
to esot varējusi tikt izmantota par pamatu lūgumiem sniegt informāciju, lai pārbaudītu, vai cenu paaugstināšana patiešām ir
notikusi. Prasītājs šajā ziņā precizē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tikai divus no deviņiem prasītāja pārstāvja
L
. norādītajiem klientiem
EKA
jau bija norādījis.
Ceturtkārt, prasītājs vispirms norāda, ka pats apstrīdētā lēmuma formulējums norāda, ka Komisija ir pamatojusies uz vairākām
tā sniegtās informācijas daļām, lai pierādītu pārkāpuma esamību un apstiprinātu zināmu skaitu faktu, kas iegūti no citiem
avotiem. Tas šajā ziņā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 76., 98., 207., 254., 273. un 284. apsvērumu, kā arī uz minētā
lēmuma 116., 118., 142., 259., 305., 325. un 337. zemsvītras piezīmi.
Pēc tam prasītājs precizē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, apstrīdētā lēmuma preambulas 254. apsvērums attiecas nevis
uz sanāksmi, kas notika 2000. gada pavasarī, kuras norisi nebija iespējams apstiprināt, bet gan uz sanāksmi, kas 1999. gadā
tika rīkota kopā ar
Finnish Chemicals
un kuras laikā pēdējais minētais paziņojis, ka “ir ekskluzīvais [klienta]
MODO
piegādātājs [saskaņā ar] tā mātes sabiedrības noslēgto nolīgumu ar
MODO
, kas tādējādi pārtrauc pastāvošo nolīgumu starp
EKA
,
Finnish Chemicals
un [pašu prasītāju] attiecībā uz šo klientu”.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
2002. gada paziņojumā par sadarbību Komisija ir paredzējusi nosacījumus, ar kādiem uzņēmumi, kuri ar to sadarbojas izmeklēšanā
par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts naudas sods, kas tiem būtu jāmaksā.
Saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 20. punktu “uzņēmumi, kuri neizpilda nosacījumus, [lai iegūtu atbrīvojumu no
naudas soda], tomēr var saņemt naudas soda, kas citādi tiem tiktu noteikts, samazinājumu”.
2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punktā ir noteikts, ka, “lai varētu pretendēt uz [naudas soda samazinājumu atbilstoši
minētā paziņojuma 20. punktam], uzņēmumam ir jāsniedz Komisijai pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kam ir būtiska pievienotā
vērtība salīdzinājumā ar Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem, un ir jābeidz piedalīties iespējamā prettiesiskajā
darbībā ne vēlāk kā brīdī, kad tas sniedz šos pierādījumus”.
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas trīs naudas soda samazinājuma kategorijas.
Pirmajam uzņēmumam, kas izpilda minētā paziņojuma 21. punktā paredzēto nosacījumu, ir tiesības saņemt naudas soda samazinājumu
30–50 % apmērā, otrajam uzņēmumam – naudas soda samazinājumu 20–30 % apmērā un nākamajiem uzņēmumiem – naudas soda samazinājumu
ne vairāk kā 20 % apmērā.
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā ir norādīts, ka, “lai noteiktu samazinājuma apmēru
šo kategoriju ietvaros, Komisija ņems vērā dienu, kurā ir paziņoti pierādījumi, kas atbilst [minētā paziņojuma] 21. punktā
paredzētajiem nosacījumiem, un tiem raksturīgās pievienotās vērtības pakāpi”, un ka “tā varēs ņemt vērā arī uzņēmuma nodrošinātās
sadarbības apmēru un nepārtrauktību, sākot no tā sniegtā ieguldījuma dienas”.
Saskaņā ar judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķināšanas metodi, un tā šajā sakarā
var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šādā kontekstā
Komisijai ir jāveic komplekss novērtējums par tādiem faktiem, kas, piemēram, attiecas uz minēto uzņēmumu attiecīgo sadarbību
(Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 81. punkts, un šī sprieduma 63. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 219. punkts).
Turklāt, vērtējot aizliegtas vienošanās dalībnieku sadarbību, apstrīdēt var tikai Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
jo, novērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu ieguldījumu, Komisijai ir
plaša rīcības brīvība (šī sprieduma 134. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 88. punkts). Šajā ziņā arī ir jāatgādina, ka, lai gan Komisijai ir pienākums pamatot iemeslus, kuru dēļ tā uzskata,
ka pierādījumi, ko uzņēmumi ir iesnieguši atbilstoši paziņojumam par sadarbību, ir ieguldījums, kas pamato vai nepamato noteiktā
naudas soda samazinājumu, uzņēmumiem, kuri vēlas apstrīdēt Komisijas lēmumu šajā sakarā, savukārt ir pienākums pierādīt, ka,
nepastāvot šādai uzņēmumu brīvprātīgi sniegtai informācijai, tā nebūtu varējusi pierādīt lielāko daļu no pārkāpuma un tādējādi
pieņemt lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodus (šī sprieduma 100. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 297. punkts).
Turklāt naudas sodu samazināšana uzņēmumu, kas piedalījušies konkurences tiesību pārkāpumos, sadarbības gadījumā ir pamatota
ar apsvērumu, ka šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma faktu un nepieciešamības gadījumā to izbeigt
(šī sprieduma 101. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 399. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑338/94
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, II‑1617. lpp., 363. punkts). Ņemot vērā samazināšanas jēgu, Komisija nevar neņemt vērā iesniegtās informācijas lietderību,
kas noteikti ir atkarīga no tiem pierādījumiem, kuri jau ir tās rīcībā (šī sprieduma 63. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 220. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka, ja uzņēmums sadarbības ietvaros tikai apstiprina, turklāt mazāk precīzi un izskaidrojoši,
tādu informāciju, kuru sadarbības ietvaros jau ir sniedzis cits uzņēmums, šī uzņēmuma sadarbības pakāpi, kaut arī tā zināmā
mērā ir bijusi Komisijai lietderīga, nevar uzskatīt par līdzīgu tai, kādā ir sadarbojies pirmais uzņēmums, kurš sniedza minēto
informāciju. Paziņojums, kurš zināmā mērā tikai apstiprina Komisijas rīcībā jau esošo paziņojumu, būtiski neatvieglo Komisijas
uzdevumu. Tādējādi šī sadarbība nav pietiekama, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu par sadarbību (šajā ziņā skat.
Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00
Mannesmannröhren–Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 301. punkts; iepriekš 51. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Danone
, 455. punkts, un iepriekš 63. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 222. punkts).
Visbeidzot uzņēmuma sadarbība izmeklēšanā nedod tiesības ne uz kādu naudas soda samazinājumu, ja šī sadarbība nav nekas vairāk
kā vien uzņēmuma pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu (Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums
lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 341. un 342. punkts, un šī sprieduma 51. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Danone
, 451. punkts).
Šajā gadījumā vispirms ir jānorāda, ka ir skaidrs, ka, pirmkārt, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 561. apsvēruma,
prasītājs pēc
EKA
bija otrais uzņēmums, kas iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Otrkārt, kā Komisija to ir
norādījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 565. apsvērumā, prasītājam to neapstrīdot, tikai tās informācijas daļas, kas ir iekļautas
2004. gada 18. oktobra atbildes uz Komisijas 2004. gada 10. septembra lūgumu sniegt informāciju (turpmāk tekstā – “prasītāja
atbilde”) 3. punktā, veido informāciju, kas ir vairāk nekā tikai prasītāja pienākums atbildēt uz lūgumu sniegt informāciju,
ko Komisija tam ir nosūtījusi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu. Prasītāja atbildes 3. punktā iekļautā informācija,
kas attiecas uz sarunu, kura 2004. gada 24. septembrī notika starp prasītāju un tā darbinieku
L
., ir tieši saistīta ar faktiem, kas attiecas uz konkrēto pārkāpumu.
Tādējādi, ņemot vērā tikai prasītāja atbildes 3. punktā iekļauto informāciju, ir jāpārbauda četri iebildumi, ko tas izvirza,
lai noskaidrotu, vai Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka tā sniegtajai informācijai nebija būtiskas
pievienotās vērtības un ka tādējādi tā nepamato tam noteiktā naudas soda summas samazinājuma piešķiršanu 30–50 % apmērā.
Pirmkārt, prasītāja iebildums, ka Komisijai apstrīdētajā lēmumā tam bija jāpiešķir naudas soda samazinājums, kā Komisija to
bija darījusi lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”, lai gan informācija, ko tas bija sniedzis par aizliegtu vienošanos, kura aplūkota
šajā pēdējā minētajā lēmumā, bija ļoti šaura, ir jānoraida kā nepamatots. Papildus tam, ka, nevis ņemot vērā savu iepriekšējo
lēmumu pieņemšanas praksi, bet gan 2002. gada paziņojumu par sadarbību, Komisijai ir jāpārbauda, vai uzņēmuma nodrošinātā
sadarbība pamato naudas soda samazinājuma piešķiršanu, prasītāja arguments neļauj pierādīt, ka tā sniegtajai informācijai
ir būtiska pievienotā vērtība šai lietai raksturīgajos apstākļos, ņemot vērā pierādījumus, kas bija Komisijas rīcībā dienā,
kad tas iesniedza savu pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam.
Otrkārt, saistībā ar prasītāja iebildumu, ka tas bija pirmais, kas apstiprināja informāciju, kuru
EKA
sniedzis savā mutiskajā pieteikumā par atbrīvojumu no naudas soda, ir jāpārbauda piecas informācijas daļas, kurām, kā tas
apgalvo, no Komisijas viedokļa ir būtiska pievienotā vērtība.
Vispirms, tā kā prasītājs informēja Komisiju, ka “klientu un pārdošanas apjomu sadales sistēmu 1993. [gada] beigās [ieviesa]
daži nātrija hlorāta ražotāji”, Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 569. apsvērumā norādīja, ka “[prasītājs] vispārīgi apstiprināja
sistēmas pastāvēšanu, bet nesniedza nekādus rakstveida pierādījumus, kas attiecas uz laika posmu, ar kuru ir saistīti fakti,
un kas būtu ļāvuši nostiprināt spēju pierādīt attiecīgos faktus”. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu
acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka šai informācijai varētu būt būtiska pievienotā vērtība. Papildus tam, ka no
EKA
mutiskā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izriet, ka tas jau bija informējis Komisiju par šādu sistēmu, prasītājs
nav ne pamatojis šo informāciju ar rakstveida pierādījumiem, ne sniedzis papildu precizējumus par datumiem, vietām, kārtību
un summām, ar kurām ir saistīta minētā pārdošanas apjomu un klientu sadale. Tādējādi saskaņā ar šī sprieduma 137. punktā minēto
judikatūru to vien, ka prasītājs savā mutvārdu paziņojumā ir apstiprinājis pārdošanas apjomu un klientu sadales esamību, nevar
uzskatīt par būtisku pievienoto vērtību.
Pēc tam attiecībā uz prasītāja sniegto informāciju, saskaņā ar kuru pastāvēja nelabvēlīgi ietekmēto ražotāju savstarpējas
kompensācijas sistēma, kas tiem ļāva palielināt savus pārdošanas apjomus nākamajā gadā, ir jāatgādina, kā tas ir norādīts
šī sprieduma 143. punktā, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 569. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “saistībā ar nātrija hlorāta
tirgu sadales mehānismu [tā] jau [bija] ieguvusi šo informāciju no
EKA
mutvārdu paziņojuma” un ka “[prasītājs] [bija] vispārīgi apstiprinājis sistēmas esamību, bet nebija sniedzis nekādus rakstiskus
pierādījumus, kas attiecas uz laika posmu, ar kuru ir saistīti fakti, un kas būtu ļāvuši nostiprināt Komisijas spēju pierādīt
attiecīgos faktus”. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka šai
informācijai būtu būtiska pievienotā vērtība. Papildus tam, ka no
EKA
mutiskā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izriet, ka tas jau bija informējis Komisiju par dažās dalībvalstīs ieviesto
kompensācijas sistēmu, prasītājs nav sniedzis ne rakstiskus pierādījumus par minētās sistēmas esamību, ne arī savā mutvārdu
paziņojumā precizējis datumus, vietas un kārtību, kas saistīta ar minēto sistēmu.
Turklāt attiecībā uz to, ka prasītājs informēja Komisiju, ka veiksmīgi tika veiktas trīs cenu paaugstināšanas, Komisija šajā
ziņā apstrīdētā lēmuma preambulas 572. apsvērumā ir norādījusi, ka “saistībā ar cenu paaugstināšanu 1993., 1994. un 1995. gadā
[
L
.] ļoti vispārīgi apstiprināja informāciju, ko
EKA
jau bija sniedzis, brīvprātīgi nesniedzot citus precizējumus par attiecīgo rīcību”. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija
nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka šai informācijai varētu būt būtiska pievienotā vērtība. Papildus
tam, ka no
EKA
mutiskā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izriet, ka tas Komisijai jau bija sniedzis sīku informāciju par šīs cenu
paaugstināšanas periodiskumu, apmēru un mehānismu, prasītājs nav sniedzis ne pierādījumus, ne sīkas ziņas papildus tām, kas
jau bija Komisijas rīcībā, lai pamatotu savus apgalvojumus, līdz ar to tas nav būtiski atvieglojis Komisijas uzdevumu šī sprieduma
137. punktā minētās judikatūras nozīmē.
Turklāt attiecībā uz “plašo informāciju par konfliktu starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem” pēc klienta
MODO
lēmuma no 1998. gada vidus vairs neveikt iegādi no prasītāja un dažādām sanāksmēm, kas par to tika rīkotas 1999. gadā un
2000. gada pavasarī, par ko prasītājs paziņoja Komisijai, ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 573. apsvērumā Komisija
īpaši norāda, ka “[
L
.] paziņojumos ir apstiprinātas galvenās
EKA
un
Finnish Chemicals
paziņojumos iekļautās ziņas, bet [..] nav norādītas jaunas ziņas vai papildu pierādījumi, kas būtiski nostiprinātu Komisijas
spēju pierādīt attiecīgos faktus”. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
noliedzot, ka šai informācijai būtu būtiska pievienotā vērtība. Papildus tam, ka
EKA
savā mutiskajā pieteikumā par atbrīvojumu no naudas soda bija informējis Komisiju par to, ka starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem
pastāvēja konflikts saistībā ar klientu
MODO
, ir jānorāda, ka prasītājs nav sniedzis ne pierādījumus, ne precizējumus savu apgalvojumu pamatojumam, kas ļautu Komisijai
pierādīt faktus, kuri ir saistīti ar pārkāpumu, kas tai, kā skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 215. un 216. apsvēruma,
bija jāpierāda, pamatojoties uz
Finnish Chemicals
iesniegtajiem dokumentiem.
Turklāt attiecībā uz prasītāja sniegto informāciju, saskaņā ar kuru aizliegtā vienošanās 2000. gada vidū beidza darboties
pēc tam, kad tika pieņemtas konkurences tiesību ievērošanas programmas, apstrīdētā lēmuma preambulas 575. apsvērumā Komisija
norāda, ka “[
L
.] tikai apstiprināja
EKA
paziņojumu par sekām, kādas izraisīja [konkurences tiesību ievērošanas] programmu pieņemšana, šajā ziņā nesniedzot jaunus
pierādījumus”. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka šai informācijai
būtu būtiska pievienotā vērtība. Papildus tam, ka šajā vienīgajā informācijā nav precizēts konkrēts datums, ko Komisija izvēlējusies,
lai konstatētu pārkāpuma beigu datumu, proti, 2000. gada 9. februāris (skat. apstrīdētā lēmuma 1. panta e) punktu), tas, ka
prasītājs tikai mutvārdos apstiprināja šo informāciju, kas jau bija Komisijas rīcībā, būtiski neatviegloja tās uzdevumu šī
sprieduma 137. punktā minētās judikatūras nozīmē.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jānoraida prasītāja iebildums, saskaņā ar kuru informācijai, ko tas sniedzis Komisijai
un kas apstiprina informāciju, kura jau bija Komisijas rīcībā, bija būtiska pievienotā vērtība.
Treškārt, tā kā prasītājs apgalvo, ka daļā no informācijas, ko tas sniedza Komisijai, bija iekļautas jaunas ziņas, kuras tai
iepriekš nebija zināmas un kuras tādējādi būtiski nostiprināja tās spēju pierādīt attiecīgos faktus, ir jāpārbauda abas informācijas
daļas, uz ko prasītājs atsaucas šī iebilduma pamatojumam.
Vispirms attiecībā uz to, ka prasītājs informēja Komisiju, ka pastāv saraksts, kuru tas nav saglabājis un kurā attiecībā uz
katru aizliegtās vienošanās dalībnieku kopīgo klientu bija precizēti pārdošanas apjomi, ko tie klientiem piegādā, ir jākonstatē,
ka Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nepiešķirot nekādu naudas soda samazinājumu šajā sakarā. Tā
kā prasītājs, kā Komisija to ir norādījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 76. apsvērumā, tai nav iesniedzis minēto sarakstu,
šāda informācija tai neļāva pierādīt faktus, kas veido attiecīgo pārkāpumu.
Pēc tam attiecībā uz to, ka prasītājs bija pirmais uzņēmums, kas norādīja kontinentālās Eiropas klientus, uz kuriem attiecās
pārdošanas apjomu sadale, kas ļāva Komisijai novērtēt aizliegtās vienošanās ģeogrāfisko apmēru un varēja būt par pamatu lūgumiem
sniegt informāciju, ir jākonstatē, ka, lai gan Komisija apstrīdētajā lēmumā nav konkrēti aplūkojusi šo argumentu, tā tomēr
apstrīdētā lēmuma preambulas 576. apsvērumā ir īpaši norādījusi, ka “vispārīgi [prasītāja] sniegtās informācijas daudzums
un kvalitāte ir jāuzskata par ļoti ierobežotiem” un ka, “lai gan [prasītājs] varēja ļoti vispārīgi apstiprināt atsevišķus
aizliegtās vienošanās darbības aspektus, tas to nedarīja tādā veidā, kas varētu būtiski nostiprināt Komisijas spēju pierādīt
pārkāpumu”. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Kaut arī to uzņēmumu nosaukumu
saraksts, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, papildināja to, kuru
EKA
bija iesniedzis Komisijai, ir jāsecina, ka, tā kā šajā informācijā nebija norādītas sīkas ziņas par minētajiem uzņēmumiem
piemērojamās pārdošanas apjomu sadales sistēmas īstenošanu, datumiem un rezultātiem, tai no Komisijas viedokļa nebija būtiskas
pievienotās vērtības. Tiesas sēdē paustais prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Komisija būtu varējusi papildināt informāciju,
ko prasītājs tai bija sniedzis, uzņēmumiem, kuri bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, nosūtot lūgumus sniegt informāciju,
nevar mainīt šo secinājumu. Tā kā pats prasītājs nav sniedzis šo sīko informāciju, kam noteikti tam bija jābūt zināmai, jo
tas piedalījās minētajā sadales sistēmā, tas, ka Komisija, iespējams, būtu varējusi apstiprināt vai papildināt šo informāciju,
izmantojot pati savas pilnvaras veikt izmeklēšanu, nemaina secinājumu, ka prasītāja sniegtā informācija būtiski neatviegloja
Komisijas uzdevumu, lai konstatētu faktus, kas veido attiecīgo pārkāpumu.
Tādējādi prasītāja trešais iebildums, saskaņā ar kuru informācijai, ko tas sniedzis Komisijai un kas pēdējai minētajai iepriekš
neesot bijusi zināma, bija būtiska pievienotā vērtība, ir jānoraida kā nepamatots.
Ceturtkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, ka pats apstrīdētā lēmuma formulējums norāda, ka Komisija ir pamatojusies uz
vairākām tā sniegtās informācijas daļām, lai pierādītu pārkāpuma esamību un apstiprinātu zināmu skaitu faktu, kas iegūti no
citiem avotiem, ir jāpārbauda, vai no apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumiem, uz kuriem atsaucas prasītājs un kas ir izklāstīti
šī sprieduma 126. punktā, izriet, ka tas faktiski būtiski nostiprināja Komisijas spēju pierādīt faktus, kas veido attiecīgo
pārkāpumu.
Vispirms apstrīdētā lēmuma preambulas 76. apsvērumā un ar to saistītajā 116. zemsvītras piezīmē Komisija apraksta aizliegtās
vienošanās vispārējo darbību, ko īpaši raksturoja “bieža sazināšanās divpusējās vai daudzpusējās sanāksmēs un sarunas pa tālruni,
tomēr neievērojot nekādu iepriekš noteiktu plānu”. Komisija piebilst, ka “[prasītājs] uzskata, ka saraksts, kurā norādīti
kopīgie klienti un pārdošanas apjomi, ko katrs no nātrija hlorāta ražotājiem, kuri bija aizliegtās vienošanās dalībnieki,
drīkstēja tiem piegādāt, tika sagatavots pašā aizliegtās vienošanās darbības sākumā” un “[prasītājs] tomēr nav iesniedzis
attiecīgo sarakstu Komisijai”. Šajā ziņā līdz ar to ir jāsecina, ka to pašu iemeslu dēļ, kas ir norādīti šī sprieduma 144. un
150. punktā, šai informācijai, attiecībā uz kuru Komisija skaidri ir konstatējusi, ka prasītājs nebija iesniedzis nekādus
būtiskus pierādījumus, nebija būtiskas pievienotās vērtības. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
noliedzot, ka šai informācijai būtu šāda vērtība.
Turklāt, runājot par apstrīdētā lēmuma 118. zemsvītras piezīmi, Komisija norāda, ka prasītājs “apstiprināja [
EKA
mutiskos paziņojumus par] to, ka pastāv
EKA
aprakstītais tirgus sadales mehānisms un kompensācijas shēma”. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai gan prasītājs apstiprināja
šādas pret konkurenci vērstas prakses esamību, šī informācija vien tomēr pati par sevi nebija pietiekama, lai Komisija varētu
pierādīt faktus, kas veidoja pārkāpumu. Tādējādi to pašu iemeslu dēļ, kas ir norādīti šī sprieduma 144. punktā, nevar uzskatīt,
ka šai informācijai vien, kura Komisijai jau bija zināma, būtu būtiska pievienotā vērtība.
Pēc tam apstrīdētā lēmuma preambulas 98. apsvērumā un ar to saistītajā 142. zemsvītras piezīmē Komisija īpaši norāda, ka “
EKA
arī ziņo, ka ap 1995. gadu tas kopīgi ar
Finnish Chemicals
un [prasītāju] nolēma attiecībā uz Portugāli “veikt būtisku cenu paaugstināšanu, kas darbojās”, ņemot vērā eskudo vērtības
krišanos”, ka “
EKA
iesniegtie pierādījumi liecina, ka tarifus, kurus uzņēmums piemēroja attiecībā uz saviem klientiem Portugālē, tas 1995. gadā
paaugstināja par 31 un 44 % salīdzinājumā ar cenām, kas tika piemērotas 1993. gadā,” un ka “[prasītājs] norāda arī uz veiksmīgu
cenas paaugstināšanu 1995. gadā”. Līdz ar to no apstrīdētā lēmuma teksta izriet, ka šī cenas paaugstināšana 1995. gadā tika
pierādīta, pamatojoties uz mutiski sniegtu informāciju un
EKA
iesniegtajiem dokumentiem, ko prasītājs neapstrīd. Tādējādi, pat ja prasītāja mutiski sniegtā informācija apstiprina
EKA
sniegto informāciju, saskaņā ar šī sprieduma 137. punktā minēto judikatūru nevar uzskatīt, ka tai bija būtiska pievienotā
vērtība, jo to jau bija sniedzis
EKA
un prasītājs nebija sniedzis papildu sīkas ziņas par minēto cenas paaugstināšanu.
Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 207. apsvērumā un ar to saistītajā 259. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “ir jāņem
vērā, ka saistībā ar
Finnish Chemicals
un [prasītāja] sarunām par [klientu]
MODO
[
L
.] sazinājās ar [
B
.] (kurš pārstāv
Quadrimex
–
Finnish Chemicals
importētāju Francijā), lai apspriestu pārdošanas apjomus, ko zaudējis [prasītājs]”, un ka “šīs saziņas laikā 1998. gada 2. un
5. oktobrī [
L
.] sūdzējās par skandināvu agresivitāti un pieprasīja apjoma kompensāciju [prasītājam]”. Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 257. zemsvītras
piezīmē minētajiem dokumentiem un no minētā lēmuma 4.3.1.20. punkta ar nosaukumu “1998. gads – konflikts saistībā ar klientu
MODO
” izriet, ka, lai pierādītu precīzu saziņas starp konkurentiem par piegādēm klientam
MODO
raksturu, šīs saziņas datumus un sadalītos pārdošanas apjomus, Komisija pilnībā ir pamatojusies uz precīzu informāciju, ko
tai bija sniedzis
Finnish Chemicals
. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka prasītāja sniegtajai informācijai šajā
ziņā būtu būtiska pievienotā vērtība.
Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 254. apsvērumā un ar to saistītajā 305. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka prasītājs
ir paziņojis, ka “[
L
.] šķiet, ka viņš atceras sanāksmi, kurā piedalījās
Finnish Chemicals
un [prasītājs], lai saprastu, kāpēc
MODO
piemērojamie noteikumi par apjomu sadalīšanu vairs netika ievēroti,” un ka “šīs sanāksmes laikā, kura, kā domā [
L
.], notika 1999. gada pirmajā ceturksnī Somijā,
Finnish Chemicals
paziņoja, ka ir kļuvis par ekskluzīvo [
MODO
] piegādātāju [saskaņā ar] tā mātes sabiedrības noslēgto nolīgumu ar
MODO
, kas tādējādi pārtrauc pastāvošo nolīgumu starp
EKA
,
Finnish Chemicals
un [prasītāju] attiecībā uz šo klientu”. Šajā ziņā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā Komisija piebilst,
ka, “tā kā līgums starp
MODO
un
Finnish Chemicals
tomēr tikai noslēgts tikai 1999. gada septembrī, Komisija uzskata, ka [
L
.] ir sajaucis datumus un vietas un ka viņš patiesībā ir atsaucies uz 1999. gada 9. novembra sanāksmi Kopenhāgenā”. Tādējādi
papildus tam, ka prasītāja mutiski sniegtā informācija, kā tas pats atzīst, ir ne vien nepārliecinoša (“[
L
.] šķiet, ka viņš atceras”), bet arī neprecīza, katrā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija, nemaz to neizmantojot, lai pierādītu
pārkāpumu veidojošos faktus, apstrīdētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā skaidri norāda, ka šī informācija ir kļūdaina, ko
prasītājs turklāt neapstrīd. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka šai informācijai,
kas nebija apstiprināta, nebija būtiskas pievienotās vērtības.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 325. zemsvītras piezīme veido atsauci uz minētā lēmuma preambulas 273. apsvērumu, kurā Komisija
īpaši norāda, ka prasītājs “atsaucas uz sanāksmi, kurā piedalījās
EKA
,
Finnish Chemicals
un [pats prasītājs], “2000. gada pavasarī”, attiecībā uz kuru ir jāpieņem, ka runa ir par [apstrīdētā lēmuma preambulas] 283. apsvērumā
aprakstīto 2000. gada 9. februāra sanāksmi]”. Šajā pēdējā minētajā apsvērumā Komisija precizē, ka ārpus 2000. gada 9. februāra
sanāksmes
EKA
“norādīja, ka [tas] atsakās piedalīties jebkādās jaunās sarunās ar konkurentiem”. Apstrīdētā lēmuma preambulas 284. apsvērumā
un ar to saistītajā 337. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “pēc izmaiņām, kas notika nātrija hlorāta tirgū Kopienā 1999. gadā
(it īpaši saistībā ar piegādes līguma noslēgšanu starp
Finnish Chemicals
un
MODO
), saziņa nātrija hlorāta ražotāju starpā izbeidzās un, kaut arī 2000. gada janvārī un februārī vēl notika dažas sarunas pa
tālruni vai sanāksmes [..], parastā sadarbības pakāpe, kas galvenokārt bija saistīta ar centieniem savā starpā sadalīt pārdošanas
apjomus, netika atjaunota”. Apstrīdētā lēmuma 337. zemsvītras piezīmē Komisija precizē, ka “
EKA
un [prasītājs] atsaucas uz savām [konkurences tiesību ievērošanas] programmām, kuru mērķis bija panākt atbilstību attiecīgajiem
konkurences noteikumiem, kas tika ieviesti 1999. un 2000. gadā”, savukārt “
Finnish Chemicals
norāda, ka saziņa ar konkurentiem tika izbeigta, tiklīdz tika noslēgts līgums ar [klientu]
MODO
”. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jānorāda, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka
prasītāja sniegtajai informācijai nebija būtiskas pievienotās vērtības. Papildus tam, ka tā sniegtajā informācijā, saskaņā
ar kuru aizliegtā vienošanās tika izbeigta pēc konkurences tiesību ievērošanas programmu pieņemšanas, nav precizēts konkrēts
datums, ko Komisija izvēlējusies, lai pierādītu pārkāpuma beigu datumu, pamatojoties tieši uz
EKA
sniegtajām norādēm, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 290. apsvēruma, Komisija varēja pierādīt, ka pārkāpums
tika izbeigts ar profesionālās apvienības
CEFIC
sanāksmi, kas notika 2000. gada 9. februārī.
Līdz ar to prasītāja ceturtais iebildums, saskaņā ar kuru no paša apstrīdētā lēmuma teksta izrietot, ka tas esot sniedzis
informāciju, kurai bijusi būtiska pievienotā vērtība, un viss trešais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.
c)     Par ceturto pamatu, kas attiecas uz to, ka prasītājam netika piešķirts naudas soda samazinājums ārpus 2002. gada paziņojuma
par sadarbību piemērošanas jomas
Prasītājs būtībā norāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā un faktos, tam nepiešķirot naudas soda samazinājumu
ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas. Vispārējā tiesa uzskata, ka trīs šī pamata daļas ir jāpārbauda
tādā kārtībā, kas daļēji atšķiras no tās, kādā tās ir norādījis prasītājs.
Par otro daļu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā un faktos, ko Komisija ir pieļāvusi, uzskatot, ka prasītāja sniegtā
sadarbība nepamatoja naudas soda samazināšanu atbilstoši pamatnostādnēs paredzētajiem atbildību mīkstinošajiem apstākļiem
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā un faktos, jo tam nav piemērots nekāds naudas soda
samazinājums atbilstoši atbildību mīkstinošajiem apstākļiem, lai gan pamatnostādņu 29. punkta ceturtajā ievilkumā ir paredzēts
šāds samazinājums. Tas uzskata, ka minētais punkts, ko Komisija nevarētu interpretēt šauri, paredzot, ka tas ir piemērojams
tikai ārkārtas apstākļos, faktiski paredz, ka uzņēmums, kurš ir nepietiekamā mērā sadarbojies atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību, var saņemt naudas soda samazinājumu, ja, pirmkārt, tas ir nodrošinājis faktisku sadarbību un, otrkārt, šī sadarbība
ir plašāka nekā tā juridiskais pienākums sadarboties.
Pirmkārt, prasītājs vērš uzmanību uz to, ka Komisijas 2005. gada 20. oktobra lēmuma par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta
1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) preambulas 385.–398. apsvērumā Komisija ir piemērojusi pamatnostādņu
29. punkta ceturto ievilkumu, lai atbildību mīkstinošo apstākļu dēļ naudas soda samazinājumu 50 % apmērā piešķirtu uzņēmumam,
kam tika atsaukts nosacīts atbrīvojums no naudas soda, kurš piešķirts saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību. Ņemot
vērā īpaši šo lēmumu, kā arī citus Komisijas lēmumus, neesot saprotams, kāpēc prasītājs, kas nav apstrīdējis faktus un kas
ir sadarbojies procedūras laikā, nesaņem naudas soda samazinājumu atbildību mīkstinošo apstākļu dēļ.
Otrkārt, prasītājs apgalvo, pirmkārt, ka tas faktiski sadarbojās ar Komisiju. Tas ne tikai jau kopš izmeklēšanas sākuma atzina
savu dalību pārkāpumā, kā tas izriet īpaši no fakta, ka tas bija otrais uzņēmums, kas sadarbojās ar Komisiju, bet tas arī
sniedza daudz sīku ziņu, kuras ļāva precizēt aizliegtās vienošanās raksturu un ilgumu, tās dalībniekus un tās darbības veidu,
kā tas izriet no informācijas, ko tas sniedza savā 2004. gada 18. oktobra atbildē uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju.
Otrkārt, prasītājs esot piedāvājis sadarbību, kas lielā mērā pārsniedz to, kas izriet no tā juridiskā pienākuma sadarboties.
Kopš tā iesniegtā pieteikuma atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, tas esot cieši un pastāvīgi sadarbojies ar Komisiju,
kā tas izriet no atbildēm, ko tas sniedza uz Komisijas 2007. gada 16. februāra lūgumu sniegt informāciju. Tādējādi tas ne
tikai atteicās no savām tiesībām pašam neatzīt savu vainu, bet arī aktīvi piedalījās pārkāpuma pierādīšanā.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka, ņemot vērā tā sadarbību ar Komisiju administratīvā procesa laikā, Komisija ir pieļāvusi kļūdas
tiesību piemērošanā un faktos, tam nepiešķirot naudas soda samazinājumu saskaņā ar pamatnostādņu 29. punkta ceturto ievilkumu.
Vispirms ir jānorāda, ka pamatnostādņu 29. punkta ceturtajā ievilkumā Komisija, īstenojot savas pilnvaras novērtēt atbildību
mīkstinošos apstākļus, kas tai ir jāņem vērā, nosakot naudas sodu apmēru, ir apņēmusies piešķirt naudas soda samazinājumu,
ja “uzņēmums ir nopietni sadarbojies ar Komisiju, šai sadarbībai pārsniedzot paziņojumā par [sadarbību] noteiktās robežas
un tā juridisko pienākumu to darīt”.
Tomēr pamatnostādņu 29. punkta ceturtā ievilkuma piemērošanas rezultātā 2002. gada paziņojums par sadarbību nevar zaudēt savu
lietderīgo iedarbību. Jākonstatē, ka 2002. gada paziņojuma par sadarbību 1. punktā ir paredzēts, ka minētajā paziņojumā ir
“definēta kārtība, kādā par to sadarbību Komisijas izmeklēšanā ir ļauts atlīdzināt uzņēmumiem, kas ir vai ir bijuši slepenu
aizliegtu vienošanos, kuras ietekmē Kopienu, dalībnieki”. Tādējādi no minētā paziņojuma formulējuma un struktūras izriet,
ka uzņēmumi par to sadarbību principā var iegūt naudas soda samazinājumu tikai tad, ja tie izpilda minētajā paziņojumā paredzētos
stingros nosacījumus.
Tādējādi, lai aizsargātu 2002. gada paziņojuma par sadarbību lietderīgo iedarbību, Komisijai tikai ārkārtas situācijās var
būt pienākums uzņēmumam piešķirt naudas soda samazinājumu, pamatojoties uz pamatnostādņu 29. punkta ceturto ievilkumu. Tā
tas īpaši ir tad, ja uzņēmuma sadarbība, kaut arī tā pārsniedz uzņēmuma juridisko pienākumu sadarboties, nedodot tam tiesības
uz naudas soda samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, Komisijai ir objektīvi noderīga. Šāds noderīgums
ir jākonstatē, ja Komisija savā galīgajā lēmumā pamatojas uz pierādījumiem, ko uzņēmums tai ir sniedzis savas sadarbības ietvaros
un bez kuriem Komisija nebūtu varējusi pilnībā vai daļēji noteikt sodu par attiecīgo pārkāpumu.
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jānorāda, ka prasītājs nenorāda nevienu argumentu vai nevienu pierādījumu, kas liecinātu par to,
ka, sadarbībai nepastāvot, Komisija nebūtu varējusi daļēji vai pilnībā noteikt sodu par apstrīdētajā lēmumā konstatēto pārkāpumu.
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma katrā ziņā izriet, ka, ņemot vērā prasītāja sniegtās informācijas neprecīzo, neskaidro vai nepamatoto
raksturu (skat. šī sprieduma 141.–159. punktu), minētā informācija Komisijai nebija noderīga, jo tā pamatojās uz pierādījumiem,
ko tā bija savākusi, lai pierādītu faktus, kas veidoja pārkāpumu.
Tādejādi prasītājs nav pierādījis, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, tam
nepiešķirot naudas soda samazinājumu, pamatojoties uz pamatnostādņu 29. punkta ceturto ievilkumu.
Prasītāja izvirzītie argumenti šajā ziņā nemaina šo secinājumu.
Pirmkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka tam bija jāsaņem naudas soda samazinājums, jo tas atteicās no savām pamattiesībām
pašam neatzīt savu vainu, šis arguments ir jānoraida kā nepamatots. Papildus tam, ka prasītājs varēja brīvi izvēlēties, vai
sadarboties ar Komisiju, vai apstrīdēt savu dalību attiecīgajā pārkāpumā, Komisijai būtu bijis pienākums tam piešķirt naudas
soda samazinājumu saskaņā ar pamatnostādņu 29. punkta ceturto ievilkumu tikai tad, ja šajā gadījumā būtu izpildīti šī sprieduma
170. punktā izklāstītie nosacījumi.
Otrkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs norāda, ka citās lietās Komisija uzņēmumiem par to sadarbību ir piešķīrusi naudas soda samazinājumu
saskaņā ar pamatnostādņu 29. punkta ceturto ievilkumu, šis arguments ir jānoraida kā neatbilstošs. Tā kā, ņemot vērā katra
atsevišķa gadījuma apstākļus, ir jāpārbauda, vai Komisija būtu varējusi pilnībā vai daļēji noteikt sodu par aizliegtu vienošanos,
ja uzņēmums nebūtu sadarbojies, šāds arguments neietekmē šī sprieduma 172. punktā izklāstīto secinājumu, saskaņā ar kuru prasītājs
šajā gadījumā nav pierādījis, ka Komisijai tam bija jāpiešķir naudas soda samazinājums ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību
piemērošanas jomas.
Līdz ar to ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji kā neatbilstoša.
Par pirmo daļu, kas attiecas uz labas pārvaldības un samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā faktu neapstrīdēšanu un prasītāja
sadarbību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības un samērīguma principu. Šajā ziņā tas uzskata, ka, ņemot vērā,
ka tas jau kopš izmeklēšanas sākuma atzina savu dalību pārkāpumā un neapstrīdēja faktus pēc tam, kad tam tika darīts zināms
paziņojums par iebildumiem, tam bija jāsaņem naudas soda samazinājums ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas
jomas.
Pirmkārt, prasītājs uzskata, ka faktu neapstrīdēšana pamato naudas soda samazināšanu trīs iemeslu dēļ. Vispirms tā esot saistīta
ar attiecīgā uzņēmuma atteikšanos no savām pamattiesībām pašam neatzīt savu vainu un apstrīdēt citu uzņēmumu, kas pieprasījuši
iecietību, paziņojumus. Turklāt tā pārsniegusi juridisko pienākumu sadarboties ar Komisiju. Visbeidzot tā būtiski atvieglojusi
Komisijas darbu.
Otrkārt, prasītājs vērš uzmanību uz to, ka judikatūrā ir atzīta faktu neapstrīdēšanas lietderība. No vienas puses, savā 2007. gada
12. septembra spriedumā lietā T‑30/05
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija (Krājumā nav publicēts, 251. punkts) Pirmās instances tiesa [tagad – Vispārējā tiesa] esot uzskatījusi, ka naudas
soda samazinājums par faktu neapstrīdēšanu un par sadarbību ir pamatots, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība ir ļāvusi Komisijai
vieglāk konstatēt pārkāpuma esamību. Tiesas sēdē tas šajā ziņā atsaucās arī uz šī sprieduma 65. punktā minēto spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija (95.–97. punkts) un šī sprieduma 63. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija (221. punkts). No otras puses, nozīmība, kāda piemīt tam, ka uzņēmums atzīst faktus, netieši izrietot arī no šī
sprieduma 100. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija (112., 418. un 457. punkts).
Treškārt, prasītājs norāda, ka faktu neapstrīdēšanas nozīmi Komisija ir atzinusi arī savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē.
No vienas puses, pārkāpuma atzīšanas būtiskais lietderīgums esot apstiprināts, pieņemot Komisijas paziņojumu par izlīguma
procedūras kārtību karteļu lietās, lai pieņemtu lēmumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. un 23. pantu (OV 2008, C 167, 1. lpp.,
32. un 33. punkts; turpmāk tekstā – “paziņojums par izlīgumu”), kurā ir paredzēts par 10 % samazināt naudas sodu, ko uzņēmumam
var noteikt, ja tas atzīst, ka ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks. No otras puses, procedūra, kas izriet no paziņojuma
par izlīgumu, esot turpinājums Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei, saskaņā ar kuru atbilstoši Komisijas paziņojuma par naudas
sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanām (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada
paziņojums par sadarbību”) D punkta 2. apakšpunktam tiek piešķirts naudas soda apmēra samazinājums 10 % apmērā, ja uzņēmums
“neapstrīd to faktu esamību, ar kuriem Komisija pamato savas apsūdzības”. Turklāt tas, ka 2002. gada paziņojumā par sadarbību
atšķirībā no 1996. gada paziņojuma par sadarbību nav ne paredzēts, ne noliegts, ka naudas soda samazinājums tiek piešķirts
tad, ja uzņēmums neapstrīd faktus, nevarot ierobežot tādu vispārējo Kopienu tiesību principu kā samērīguma principa un labas
pārvaldības principa piemērojamību.
Ceturtkārt, prasītājs norāda, ka saskaņā ar Vācijas, Francijas un Apvienotās Karalistes tiesību aktiem naudas soda samazinājumu
var piešķirt uzņēmumam, kas būtībā vai nu neapstrīd faktu esamību, vai arī tos atzīst.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, ka Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, tam nepiešķirot naudas soda
samazinājumu ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas, ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 111. punktā
minētās judikatūras, ka saskaņā ar labas pārvaldības principu kompetentajai administrācijai ir pienākums rūpīgi un objektīvi
pārbaudīt visus atbilstošos lietas apstākļus.
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma preambulas 544. apsvēruma izriet, pirmkārt, ka Komisija uzskatīja, ka, “ņemot vērā visus
attiecīgos faktus, neviens šai lietai raksturīgais ārkārtas apstāklis nevarēja pamatot samazinājuma piešķiršanu [prasītājam]
par tā faktisko sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par [sadarbību] piemērošanas jomas”. Otrkārt, minētajā apsvērumā Komisija
ir norādījusi, ka “atšķirībā no [1996. gada] paziņojuma [par sadarbību] 2002. gada paziņojumā par sadarbību vairs nebija paredzēta
naudas soda samazināšana par faktu [ne]apstrīdēšanu, un Komisija nekādā ziņā šajā lietā nebija ļāvusi domāt, ka tā varētu
piešķirt samazinājumu “ārpus” [2002. gada] paziņojuma [par sadarbību]”.
Tādējādi ir jākonstatē, ka prasītājs, kas nenorāda nevienu argumentu vai pierādījumu, kas liecinātu, ka Komisija nav rūpīgi
un objektīvi pārbaudījusi tā nodrošināto sadarbību administratīvā procesa laikā, nav pierādījis, ka Komisija ir pārkāpusi
labas pārvaldības principu.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, nepiešķirot prasītājam nekādu naudas soda samazinājumu
par to, ka tas neapstrīdēja faktus un sadarbojās ar Komisiju administratīvā procesa laikā, vispirms ir jāatgādina, kā tas
izriet no šī sprieduma 63. punktā minētās judikatūras, ka samērīguma princips nozīmē, ka Komisijai naudas sods ir jānosaka
proporcionāli faktoriem, kas ir ņemti vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā šie faktori ir jāpiemēro saskaņotā
un objektīvi pamatotā veidā.
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka prasītājs nav pierādījis, ka Komisija ir pārsniegusi savas pilnvaras izvērtēt faktorus, kas
ir jāņem vērā naudas soda apmēra noteikšanā, izslēdzot, ka apstāklis, ka prasītājs nav apstrīdējis faktus, un sadarbība administratīvā
procesa laikā tam dod tiesības uz naudas soda samazinājumu.
Pirmkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs norāda, ka no Komisijas iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses izriet, ka tā ir piešķīrusi
naudas sodu samazinājumus uzņēmumiem, kas neapstrīdēja faktus un kas sadarbojās ar to, šis arguments ir jānoraida kā neatbilstošs.
No vienas puses, kaut arī ir skaidrs, ka 1996. gada paziņojuma par sadarbību D punkta 2) apakšpunktā, ko Komisija ir piemērojusi
iepriekšējos lēmumos, kuros ir noteikts sods par aizliegtu vienošanos un uz kuriem atsaucas prasītājs, bija paredzēts piešķirt
samazinājumu 10–50 % apmērā no naudas soda apmēra, ja pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas uzņēmums “neapstrīd to faktu
esamību, ar kuriem Komisija ir pamatojusi savas apsūdzības”, ir jākonstatē, ka minētais paziņojums, kas tika aizstāts ar 2002. gada
paziņojumu par sadarbību, nav piemērojams šīs lietas faktiskajiem apstākļiem. No otras puses, pretēji tam, ko apgalvo prasītājs,
un kā to norāda Komisija, 1996. gada paziņojumu par sadarbību aizstājot ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, kurā nav paredzēts
naudas soda samazinājums par to vien, ka netiek apstrīdēti fakti, Komisija nepārprotami ir izslēgusi, ka naudas soda samazinājumu
šajā ziņā varētu piešķirt atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību vai pamatnostādņu 29. punkta ceturtajam ievilkumam.
Tikai tad, ja uzņēmums, kā tas ir norādīts šī sprieduma 131. punktā, sniedz vai nu pierādījumus, kuriem ir būtiska pievienotā
vērtība minētā paziņojuma 21. punkta nozīmē, vai arī, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 170. punktā, informāciju, bez kuras
Komisija savā galīgajā lēmumā nebūtu varējusi pilnībā vai daļēji noteikt sodu par attiecīgo pārkāpumu, Komisijai ir pienākums
tam piešķirt naudas soda samazinājumu.
Otrkārt, kā nepamatots ir jānoraida prasītāja arguments, ka no šī sprieduma 179. punktā minētās judikatūras izriet, ka Komisijai
ir pienākums piešķirt naudas soda samazinājumu uzņēmumam, kas ir ļāvis vieglāk konstatēt pārkāpuma esamību, it īpaši ja minētais
uzņēmums ir skaidri paziņojis, ka tas neapstrīd faktus. Šī judikatūra neatspēko šī sprieduma 175. punktā izklāstīto secinājumu,
saskaņā ar kuru prasītājs šajā gadījumā nav pierādījis, ka, tam nesadarbojoties, Komisija nebūtu varējusi pilnībā vai daļēji
konstatēt attiecīgo pārkāpumu. Prasītāja argumenti, saskaņā ar kuriem naudas soda samazinājums par faktu neapstrīdēšanu ir
pamatots ar to, ka neapstrīdēšana pārsniedz juridisko pienākumu sadarboties ar Komisiju un ka tā būtiski ir atvieglojusi Komisijas
darbu, arī ir jānoraida kā nepamatoti, jo, kā tas ir norādīts šī sprieduma 170. punktā, naudas soda samazinājuma piešķiršana
ir atkarīga tikai no objektīvas lietderības, ko Komisijai rada uzņēmuma sadarbība.
Treškārt, prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Komisija savā paziņojumā par izlīgumu ir skaidri atzinusi, ka uzņēmuma sadarbība
ir jāatlīdzina, ir jānoraida kā neatbilstošs. Pirmkārt, kā Komisija to pamatoti norāda, prasītājam to neapstrīdot, minētais
paziņojums, kas tika pieņemts gandrīz mēnesi pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, nav piemērojams šīs lietas faktiskajiem apstākļiem.
Otrkārt, katrā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar minētā paziņojuma 5. punktu Komisijai ir “plašas tiesības pēc saviem ieskatiem
izvērtēt, kādos gadījumos būtu lietderīgi izpētīt [ieinteresētību] piedalīties izlīguma apspriešanā,” un tikai tad, ja uzņēmumi,
kas tajā piedalās, izpilda minētajā paziņojumā paredzētos nosacījumus, tiem tiek piešķirts naudas soda samazinājums 10 % apmērā.
Tādējādi saskaņā ar minēto paziņojumu tikai Komisija, nevis uzņēmumi, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus, var izlemt,
vai šīs procedūras izmantošana ļauj atvieglot soda noteikšanu par attiecīgo pārkāpumu un šajā sakarā piešķirt naudas soda
samazinājumu 10 % apmērā uzņēmumam, kas ir izpildījis minētos nosacījumus.
Ceturtkārt, prasītāja arguments, ka saskaņā ar vairāku Eiropas Savienības dalībvalstu konkurences tiesībām faktu neapstrīdēšana
sniedz tiesības uz naudas soda samazinājumu, ir jānoraida kā neatbilstošs, jo minētās tiesību normas, kas nav saistošas Komisijai,
nav atbilstošās tiesību normas, kuras jāņem vērā, lai pārbaudītu, vai Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu, nepiešķirot
prasītājam nekādu naudas soda samazinājumu par tā sadarbību.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos secinājumus, prasītāja iebildums, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, ir jānoraida
daļēji kā neatbilstošs un daļēji kā nepamatots un tādējādi pirmā daļa ir jānoraida kopumā.
Par trešo daļu, kas attiecas uz samērīguma, labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas izriet no
tā, ka pret
Aragonesas
un prasītāju nepamatoti esot izrādīta līdzvērtīga attieksme
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpusi samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principus,
jo pret uzņēmumu, kas atzīst pārkāpumu un kas sadarbojas ar Komisiju, ir jāizrāda attieksme, kura atšķiras no tās, kāda tiek
izrādīta pret uzņēmumu, kas apstrīd minēto pārkāpumu.
Šajā ziņā prasītājs vērš uzmanību uz to, ka tāpat kā
Aragonesas
tas nesaņēma nekādu naudas soda samazinājumu, kaut gan
Aragonesas
apstrīdēja faktus, savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem norādot, ka tas nav piedalījies nolīgumos, kas attiecas uz
visu kopējo tirgu, Komisijas iesniegtie pierādījumi nebija pietiekami, lai pierādītu pārkāpuma esamību, jo tie tika sniegti
pieteikumos, kurus iesnieguši pārējie uzņēmumi atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, un neviens pierādījums nenorādīja,
ka tas sistemātiski būtu sadarbojies ar pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumiem, saskaņā ar kuriem Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības un samērīguma principus,
tam nepiešķirot nekādu naudas soda samazinājumu par tā sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas,
ir jākonstatē, ka šīs ceturtā pamata daļas ietvaros tas nenorāda nevienu argumentu, lai pamatotu savus iebildumus, un ka tie
sakrīt ar tiem, ko tas ir norādījis šī paša pamata pirmās daļās ietvaros. Tādējādi tie ir jānoraida kā nepamatoti šī sprieduma
183.–193. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tas
esot atradies situācijā, kas atšķiras no tās, kādā bija
Aragonesas
, kurš administratīvā procesa laikā apstrīdēja faktus, ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 108. punktā minētās judikatūras,
ka minētais princips prasa, ka līdzīgas situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un dažādas situācijas nevar aplūkot vienādi, ja
vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma.
Šajā gadījumā, kaut arī ir skaidrs, ka
Aragonesas
administratīvā procesa laikā apstrīdēja faktus (skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 341.–346. apsvērumu), bet prasītājs tos
neapstrīdēja un sadarbojās ar Komisiju (skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 340. apsvērumu), tomēr šie abi uzņēmumi atrodas
līdzīgās situācijās, jo neviens no tiem nav izpildījis 2002. gada paziņojumā par sadarbību un pamatnostādņu 29. punkta ceturtajā
ievilkumā paredzētos nosacījumus, kas pamatotu naudas soda samazinājuma piešķiršanu šiem uzņēmumiem. Tādējādi Komisija pamatoti
pret šiem abiem uzņēmumiem ir izrādījusi identisku attieksmi.
Tādējādi prasītāja iebildums, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī ceturtā pamata
trešā daļa un līdz ar to ceturtais pamats kopumā, ir jānoraida kā nepamatoti.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, pirmā prasījumu daļa ir jānoraida kā nepamatota.
B –
Par prasījumiem, kas izvirzīti pakārtoti, lai panāktu, ka tiek grozīts naudas soda apmērs
1.
Lietas dalībnieku argumenti
Prasījumu otrajā daļā, kā arī savos rakstveida dokumentos prasītājs lūdz, lai Vispārējā tiesa groza tam noteiktā naudas soda
apmēru. Šajā saistībā tas īpaši vēlas, lai Vispārējā tiesa, pirmkārt, samazina naudas soda pamatsummas palielinājuma likmi
recidīva dēļ no 90 % uz 50 % un, otrkārt, tam piešķir naudas soda samazinājumu 30–50 % apmērā, ņemot vērā tā ciešo sadarbību
administratīvā procesa laikā, un tāpēc, ka tas nav apstrīdējis faktus.
Komisija iebilst pret prasītāja lūgumiem.
2.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru attiecībā uz Savienības tiesas veikto kontroli pār Komisijas lēmumiem konkurences jomā
papildus vienkāršai likumības pārbaudei, kas ļauj tikai noraidīt prasību par tiesību akta atcelšanu vai atcelt apstrīdēto
aktu, neierobežotā kompetence, kas saskaņā ar EKL 229. pantu Vispārējai tiesai piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu,
ļauj tai grozīt apstrīdēto tiesību aktu, pat to neatceļot, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, lai, piemēram, grozītu naudas
soda apmēru (skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, attiecībā uz lūgumu grozīt prasītājam recidīva dēļ noteiktā naudas soda pamatsummas palielinājuma likmi 90 % apmērā,
Vispārējā tiesa, īpaši ņemot vērā prasītāja būtisko tendenci neievērot konkurences noteikumus, uzskata, ka, īstenojot savu
neierobežoto kompetenci, minētā likme nav jāgroza.
Otrkārt, attiecībā uz lūgumu grozīt prasītājam noteiktā naudas soda apmēru tāpēc, ka tas nav apstrīdējis faktus un ir sadarbojies
administratīvā procesa laikā, Vispārējā tiesa uzskata, ka, tā kā šī sadarbība nebija tāda, kas ļautu Komisijai pilnībā vai
daļēji noteikt sodu par aizliegtu vienošanos, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tam nav jāpiešķir naudas soda samazinājums.
Tādējādi, nepastāvot citiem apstākļiem, kas šajā gadījumā varētu likt grozīt prasītājam noteiktā naudas soda apmēru, prasītāja
prasījumu otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Līdz ar to prasītāja prasība ir jānoraida kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež
tam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Arkema France
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 17. maijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēstureII – 2
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumiII – 7
Juridiskais pamatojumsII – 8
A –  Par prioritāri izvirzītajiem prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumuII – 8
1.  Par pieņemamībuII – 8
a)  Par pirmo iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz prasītāja prasījumu pirmās daļas nepieņemamībuII – 8
b)  Par otro iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz prasītāja norādītā pirmā pamata nepieņemamībuII – 9
2.  Par lietas būtībuII – 11
a)  Par otro pamatu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, kuras saistītas ar prasītājam noteiktā naudas soda pamatsummas
palielināšanu recidīva dēļII – 11
Par pirmo daļu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību un samērīguma principa pārkāpumu, jo recidīva dēļ apstrīdētajā lēmumā
ir ņemts vērā lēmums “Peroksiprodukti”II – 11
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 11
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 12
Par otro daļu, kas attiecas uz non bis in idem un samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā, ka Komisija recidīva dēļ četros
citos lēmumos, kuros prasītājam tika noteikts sods, jau bija ņēmusi vērā lēmumu “Peroksiprodukti”, lēmumu “Polipropilēns”
un lēmumu “PVC”II – 16
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 16
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 17
Par trešo daļu, kas attiecas uz samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principa pārkāpumu, ņemot vērā prasītājam
noteiktā naudas soda pamatsummas palielinājumu 90 % apmērā recidīva dēļII – 19
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 19
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 20
b)  Par trešo pamatu, kas attiecas uz naudas soda samazinājuma nepiešķiršanu prasītājam atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbībuII – 23
Lietas dalībnieku argumentiII – 23
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 26
c)  Par ceturto pamatu, kas attiecas uz to, ka prasītājam netika piešķirts naudas soda samazinājums ārpus 2002. gada paziņojuma
par sadarbību piemērošanas jomasII – 34
Par otro daļu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā un faktos, ko Komisija ir pieļāvusi, uzskatot, ka prasītāja sniegtā
sadarbība nepamatoja naudas soda samazināšanu atbilstoši pamatnostādnēs paredzētajiem atbildību mīkstinošajiem apstākļiemII – 34
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 34
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 35
Par pirmo daļu, kas attiecas uz labas pārvaldības un samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā faktu neapstrīdēšanu un prasītāja
sadarbībuII – 36
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 36
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 38
Par trešo daļu, kas attiecas uz samērīguma, labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas izriet no
tā, ka pret Aragonesas un prasītāju nepamatoti esot izrādīta līdzvērtīga attieksmeII – 40
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 40
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 40
B –  Par prasījumiem, kas izvirzīti pakārtoti, lai panāktu, ka tiek grozīts naudas soda apmērsII – 41
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 41
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 41
Par tiesāšanās izdevumiemII – 42
*
Tiesvedības valoda – franču.