CELEX: 62013CJ0585
Обжалване
Ограничителни мерки срещу Ислямска република Иран, взети с цел да се предотврати разпространението на ядрено оръжие
Замразяване на финансови средства
Ограничаване на прехвърлянето на финансови средства
Подпомагане на посочени образувания да избегнат ограничителни мерки или да ги нарушат

Жалбата, подадена от Europäisch-Iranische Handelsbank AG (наричана по-нататък „EIH“), е за отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 6 септември 2013 г. по дело Europäisch-Iranische Handelsbank/Съвет (T‑434/11,
EU:T:2013:405
, наричано по-нататък „обжалваното решение“), с което са отхвърлени жалбите за отмяна на:
—
Решение 2011/783/ОВППС на Съвета от 1 декември 2011 година за изменение на Решение 2010/413/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Иран (
ОВ L 319, стр. 71
),
—
Регламент за изпълнение (ЕС) № 1245/2011 на Съвета от 1 декември 2011 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 961/2010 относно ограничителни мерки срещу Иран (
ОВ L 319, стр. 11
) и
—
Регламент (ЕС) № 267/2012 на Съвета от 23 март 2012 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент (ЕС) № 961/2010 (
ОВ L 88, стр. 1
)
в частите, в които тези актове се отнасят до жалбоподателя.
Правна уредба и обстоятелства, предхождащи спора
Загрижен от многобройните доклади на генералния директор на Международната агенция за атомна енергия (МААЕ) и резолюциите на Съвета на управителите на МААЕ относно ядрената програма на Ислямска република Иран, на 23 декември 2006 г. Съветът за сигурност на ООН (наричан по-нататък „Съветът за сигурност“) приема Резолюция 1737 (2006), в точка 12 от която, разглеждана във връзка с приложението към същата резолюция, са изброени редица лица и образувания, за които се смята, че участват в разпространението на ядрено оръжие, и чиито финансови средства и икономически ресурси трябва да бъдат замразени.
С оглед изпълнението на Резолюция 1737 (2006) в рамките на Европейския съюз на 27 февруари 2007 г. Съветът на Европейския съюз приема Обща позиция 2007/140/ОВППС относно ограничителните мерки срещу Иран (
ОВ L 61, стр. 49
).
Член 5, параграф 1 от Обща позиция 2007/140 предвижда замразяване на всички финансови средства и икономически ресурси на определени категории лица и образувания, изброени в букви а) и б) от тази разпоредба. В член 5, параграф 1 буква а) са указани лицата и образуванията, посочени в приложението към Резолюция 1737 (2006), както и други лица и образувания, посочени от Съвета за сигурност или от комитета на Съвета за сигурност, създаден съгласно член 18 от Резолюция 1737 (2006). Списъкът на тези лица и образувания се съдържа в приложение I към Обща позиция 2007/140. В член 5, параграф 1, буква б) са посочени лицата и образуванията, необхванати от приложение I, които по-специално са заети, пряко свързани или предоставят помощ за ядрените дейности на Ислямска република Иран, имащи отношение към разпространението на ядрено оръжие. Списъкът на тези лица и образувания се съдържа в приложение II към споменатата обща позиция.
В рамките на правомощията на Европейската общност Резолюция 1737 (2006) е изпълнена с Регламент (ЕО) № 423/2007 от 19 април 2007 година относно ограничителни мерки срещу Иран (
ОВ L 103, стр. 1
), който е приет на основание членове 60 ЕО и 301 ЕО и се отнася до Обща позиция 2007/140, като съдържанието му по същество е сходно с нейното и в приложение IV към регламента, отнасящо се до лица, образувания и органи, посочени от Съвета за сигурност или от Комитета по санкциите, и в приложение V към същия регламент, отнасящо се до лица, образувания и органи, различни от изброените в приложение IV, фигурират едни и същи имена на образувания и на физически лица.
Член 7, параграфи 1—3 от Регламент № 423/2007 предвижда замразяване на финансови средства. Член 7, параграф 4 от същия регламент гласи:
„Съзнателното и преднамерено участие в дейности, чиито предмет или последици представляват пряко или косвено заобикаляне на мерките, посочени в параграфи 1, 2 и 3, се забранява“.
Членове 8—10 от Регламент № 423/2007 уреждат различни хипотези, при които компетентните органи на държавите членки могат да разрешат освобождаване на някои замразени финансови средства или икономически ресурси.
Член 8, буква a) от посочения регламент, изменен с Регламент (ЕО) № 618/2007 на Съвета от 5 юни 2007 г. (
ОВ L 143, стр. 1
), предвижда, че компетентните органи на държавите членки могат да разрешат освобождаване на някои замразени финансови средства или икономически ресурси, когато те подлежат на юридическо, административно или арбитражно право на задържане, наложено преди датата, на която лицето, субектът или органът са били посочени от Комитета по санкциите, Съвета за сигурност или Съвета, или на юридическо, административно или арбитражно решение, издадено преди тази дата.
Член 9 от Регламент № 423/2007 предвижда, че компетентните органи на държавите членки могат да разрешат освобождаване на някои замразени финансови средства или икономически ресурси, при условие че е дължимо плащане от посочено лице, субект или орган съгласно договор, споразумение или задължение, което е било сключено от или произтича за съответното лице, субект или орган преди датата, на която това лице, субект или орган са посочени. Съответният компетентен орган трябва да установи използването на финансовите средства и да уведоми Комитета по санкциите или другите държави членки, а също и Европейската комисия за намерението си да издаде разрешително, в зависимост от това дали съответното лице, субект или орган са посочени от Съвета за сигурност или не.
Член 10, параграф 1 от Регламент № 423/2007 предвижда, че компетентните органи на държавите членки могат да разрешат освобождаване на някои замразени финансови средства или икономически ресурси за удовлетворяване на основни нужди на лицата, за плащане на правни услуги или за държане на финансови средства. В случаите, когато разрешителното засяга лице, образувание или орган, посочени от Съвета за сигурност, органът трябва да уведоми Комитета по санкциите за намерението си да издаде разрешително. Член 10, параграф 2 от посочения регламент предвижда, че компетентните органи на държавите членки могат да разрешат освобождаване на някои замразени финансови средства или икономически ресурси за заплащане на извънредни разходи. В случаите, когато разрешителното засяга лице, образувание или орган, посочени от Съвета за сигурност, органът трябва да уведоми за решението си Комитета по санкциите и той да го одобри. В случаите, когато разрешителното засяга лице, образувание или орган, които не са посочени от Съвета за сигурност, компетентният орган трябва предварително да уведоми останалите компетентни органи на държавите членки и Комисията за своите мотиви за издаване на специално разрешително. Член 10, параграф 3 от споменатия регламент предвижда, че съответната държава членка информира останалите държави членки и Комисията за разрешителните, издадени по параграфи 1 и 2 от същия член.
Съгласно член 18, букви г) и д) от Регламент № 423/2007 същият се прилага по-специално за всяко юридическо лице, образувание или орган, които са регистрирани или учредени съгласно законодателството на държава членка, или по отношение на всякакъв вид бизнес, извършван изцяло или частично на територията на Общността.
Като констатира, че Ислямска република Иран продължава да извършва дейности, свързани с ядрено обогатяване, и не оказва съдействие на МААЕ, на 3 март 2008 г. Съветът за сигурност приема Резолюция 1803 (2008). В точка 10 от тази резолюция Съветът за сигурност:
„
Иска
от всички държави да проявяват бдителност във връзка с дейностите, провеждани от разположените на тяхна територия финансови институции с всички банки със седалище в Иран, и по-специално с банката Melli и с банката Saderat, както и с техните клонове и представителства в чужбина, за да се предотврати възможността тези дейности да способстват за чувствителни по отношение на ядреното разпространение дейности или за разработването на системи за ядрено оръжие, както се посочва в Резолюция 1737 (2006)“.
За изпълнението на тази резолюция Съветът приема Обща позиция 2008/652/ОВППС от 7 август 2008 г. за изменение на Обща позиция 2007/140/ОВППС (
ОВ L 213, стр. 58
и поправка в
ОВ L 285, стр. 22
). Член 3б, параграф 1 от Обща позиция 2007/140, създаден с Обща позиция 2008/652, предвижда, че държавите членки проявяват бдителност по отношение на съвместната дейност на финансовите институции под тяхна юрисдикция с банки със седалище в Иран, по-специално с Bank Saderat, клонове и дъщерни дружества на такива банки, както и финансови структури, които се контролират от лица или структури, установени в Иран и посочени в приложение III или IV към същата обща позиция, изменена, за да се предотврати използването на тези дейности за подпомагане на чувствителни от гледна точка на разпространението на ядрени оръжия дейности. Член 3б, параграф 2 от споменатата обща позиция, изменена, предвижда, че държавите членки трябва да изискват от банките и финансовите институции по-специално:
„a)
да проявяват постоянна бдителност по отношение на движението по сметките, включително посредством своите механизми за проучване на клиентите и съгласно задълженията си във връзка с изпирането на пари и финансирането на тероризма;
б)
да изискват попълването на всички информационни полета на платежните нареждания, които се отнасят до наредителя или до бенефициера на транзакцията; и ако тази информация не бъде предоставена, да отказват изпълнение на нареждането;
в)
да поддържат всички регистри на транзакциите за период от пет години и да ги предоставят на националните органи при поискване;
г)
ако подозират или имат разумни основания да се съмняват, че средствата са свързани с финансиране на разпространението на ядрено оръжие, незабавно да уведомят за своите подозрения Звеното за финансово разузнаване […] или всеки друг компетентен орган, посочен от съответната държава членка. […]“.
На 10 ноември 2008 г. Съветът приема Регламент (ЕО) № 1110/2008 за изменение на Регламент № 423/2007 (
ОВ L 300, стр. 1
). С оглед прилагането на член 3б от Обща позиция 2007/140, изменен с Обща позиция 2008/652, в Регламент № 423/2007 е добавен член 11а, приложим по-специално по отношение на всяко юридическо лице, образувание или орган, които са регистрирани или учредени съгласно законодателството на държава членка, или по отношение на всякакъв вид бизнес, извършван на територията на Общността. Член 11б от Регламент № 423/2007, изменен с Регламент № 1110/2008, предвижда специални разпоредби за клоновете и дъщерните дружества на Bank Saderat.
След като установява, че Ислямска република Иран не спазва резолюциите на Съвета за сигурност, че е построила централа в Qom, нарушавайки задължението си да спре всички дейности, свързани с ядрено обогатяване, и е разкрила този факт едва през септември 2009 г., както и че не уведомява МААЕ и отказва да си сътрудничи с тази агенция, с Резолюция 1929 (2010) от 9 юни 2010 г. Съветът за сигурност приема по-строги мерки. Точки 21—24 от тази резолюция се отнасят до финансовите услуги. В точка 21 от споменатата резолюция Съветът за сигурност призовава държавите по-специално „да не допускат предоставяне на тяхна територия на финансови услуги, и в частност застраховане и презастраховане, или трансфер към, през или от тяхна територия на или от техни граждани или образувания, попадащи в юрисдикцията им (включително клонове в чужбина), или лица или финансови институции на тяхна територия, на каквито и да е финансови или други активи или икономически ресурси, ако имат информация, даваща достатъчно основания да се счита, че тези услуги, активи или ресурси биха могли да подпомогнат чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия, или разработването на носители на ядрено оръжие, по-специално като замразят вече намиращите се или предстоящите да се установят на територията им, намиращите се под юрисдикцията им или предстоящите да попаднат под нея финансови средства, други активи и икономически ресурси, както и като упражняват засилен контрол с оглед предотвратяване на такива транзакции съвместно с националните си органи и в съответствие с националното си законодателство“.
В декларация, приложена към заключението от 17 юни 2010 г., Европейският съвет подчертава все по-дълбоката си загриженост относно иранската ядрена програма, приветства приемането от Съвета за сигурност на Резолюция 1929 (2010) и отбелязва последния доклад на МААЕ от 31 май 2010 г.
В точка 4 от споменатата декларация Европейският съвет приема, че налагането на нови ограничителни мерки е станало неизбежно. Предвид извършената от Съвета по външни работи дейност Европейският съвет го приканва да приеме на следващото си заседание мерки за изпълнение на мерките, предвидени в Резолюция 1929 (2010) на Съвета за сигурност. Тези мерки би трябвало да са по-специално във „финансовия сектор, включително замразяване на активи на други ирански банки и налагане на ограничения в банковия и застрахователния сектор“.
С приемането на Решение 2010/413/ОВППС на Съвета от 26 юли 2010 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Обща позиция 2007/140/ОВППС (
ОВ L 195, стр. 39
и поправка в
ОВ L 197, стр. 19
) Съветът изпълнява споменатата декларация, като отменя Обща позиция 2007/140 и приема допълнителни ограничителни мерки. В съображения 17—20 от Решение 2010/413, които се отнасят до финансовите дейности, отново се отбелязват решенията на Съвета за сигурност в Резолюция 1929 (2010), както и декларацията на Европейския съвет от 17 юни 2010 г. Глава 2 от Решение 2010/413 е посветена на финансовия сектор. Член 10, параграф 1 от посоченото решение предвижда, че за да предотвратят предоставянето на финансови услуги или трансфера към, чрез или от териториите на държавите членки, или за, или от граждани на държавите членки или образувания, организирани съгласно тяхното законодателство (включително клонове в чужбина), или лица или финансови институции на територията на държавите членки, на всякакви финансови или други активи или ресурси, които биха могли да допринесат за чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия, или за разработването на носители на ядрено оръжие, държавите членки извършват засилено наблюдение върху всички съвместни дейности на финансовите институции под тяхна юрисдикция с установени в Иран банки и с контролирани от тях клонове, дъщерни дружества или образувания. Член 10, параграф 3 от споменатото решение предвижда контрол върху паричните преводи.
Член 20, параграф 1 от Решение 2010/413 предвижда замразяване на финансовите средства на няколко категории лица и образувания. В член 20, параграф 1, буква а) се визират лицата и образуванията, които са посочени от Съвета за сигурност и са изброени в приложение I към решението. Член 20, параграф 1, буква б) се отнася до „лица, които не са обхванати от приложение I, които участват, имат пряко отношение или предоставят подкрепа за чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия, или за разработването на носители на ядрено оръжие, включително като участват в доставяне на забранени изделия, стоки, оборудване, материали и технологии, или от лица или образувания, действащи от тяхно име или по тяхно указание, или образувания, притежавани или контролирани от тях, включително по незаконен начин, или от лица или образувания, които са съдействали на посочени в списъците лица или образувания за заобикаляне или нарушаване на разпоредбите на резолюции 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) или 1929 (2010) на Съвета за сигурност на ООН или на настоящото решение, както и от други високопоставени членове или образувания на ИРГ и на IRISL и от образувания, притежавани или контролирани от тях, или действащи от тяхно име, изброени в приложение II“.
Регламент № 423/2007 е отменен и заменен с приетия на основание член 215 ДФЕС Регламент (ЕС) № 961/2010 на Съвета от 25 октомври 2010 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент (ЕО) № 423/2007 (
ОВ L 281, стр. 1
). Член 16 от този регламент в частност предвижда замразяването на финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на някои лица, образувания или структури или контролирани от тях. Параграф 1 от тази разпоредба визира лицата, образуванията или структурите, посочени от Съвета за сигурност и изброени в приложение VII към същия регламент.
Член 16, параграфи 2—4 от Регламент № 961/2010 гласи:
„2.   Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от лицата, образуванията или структурите, включени в списъка в приложение VIII. Приложение VIII включва физически и юридически лица, образувания или структури, […] които в съответствие с член 20, параграф 1, буква б) от Решение 2010/413 […] са определени като:
a)
участващи в, пряко свързани с или подпомагащи дейности на Иран, чувствителни по отношение на ядреното разпространение, както и разработването от Иран на системи за ядрено оръжие, в това число чрез участие в снабдяването със забранени стоки и технологии; притежавани или контролирани от такова лице, образувание или структура, включително посредством незаконни средства, действащи от тяхно име и по тяхно указание;
б)
физическо или юридическо лице, образувание или структура, подпомогнало(а) лице, образувание или структура, включено(а) в списъка, да избегне или наруши разпоредбите на настоящия регламент, Решение 2010/413 […] или резолюции 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) и 1929 (2010) на ССООН;
[…]
3.   Финансови средства или икономически ресурси не се предоставят нито пряко, нито непряко на или в полза на физическите или юридическите лица, образуванията или структурите, изброени в приложения VII и VIII.
4.   Забранява се съзнателното и преднамерено участие в дейности, чийто предмет или последици представляват пряко или непряко заобикаляне на мерките, посочени в параграфи 1, 2 и 3“.
Членове 18 и 19 от Регламент № 961/2010 уреждат възможността за освобождаване на някои замразени финансови средства или икономически ресурси и съответстват на членове 9 и 10 от Регламент № 423/2007.
Глава V от Регламент № 961/2010 предвижда ограничения върху прехвърлянето на финансови средства и финансовите услуги. Член 21 от този регламент, който се съдържа в същата глава, предвижда специални правила за прехвърлянето на финансови средства към и от иранско лице, образувание или структура. В частност споменатият член налага задължение за получаване на предварително разрешение от компетентните национални органи за всяко прехвърляне, освен за прехвърлянията, визирани в параграф 1, буква a) от същия член, на суми, които възлизат на или надхвърлят 40000 EUR. Съгласно член 21, параграф 4 от Регламент № 961/2010 разрешението трябва да бъде предоставено, освен ако предвиденото прехвърляне на финансови средства би допринесло за посочените в същата разпоредба дейности. За прехвърлянето на финансови средства на стойност от до 40 000 EUR не се изисква предварително разрешение, но ако прехвърлянето е на стойност над 10000 EUR, за него трябва да бъде направено уведомление. Член 21, параграф 5 от Регламент № 961/2010 предвижда, че този член не се прилага в случаите, когато е предоставено разрешение за прехвърляне в съответствие по-специално с членове 18 и 19 от посочения регламент.
Член 32, параграф 2 от Регламент № 961/2010 гласи:
„Забраните, посочени в настоящия регламент, не пораждат каквато и да било отговорност за съответните физически или юридически лица или образувания, ако те не са знаели и не са имали основателна причина да подозират, че действията им ще бъдат в нарушение на тези забрани“.
С Решение 2011/299/ОВППС от 23 май 2011 г. за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 136, стр. 65
) и с Регламент за изпълнение (ЕС) № 503/2011 от 23 май 2011 г. за прилагане на Регламент № 961/2010 (
ОВ L 136, стр. 26
) (наричани по-нататък заедно „актовете от 23 май 2011 г.“) Съветът включва по-специално наименованието на EIH в списъците на лицата и образуванията, съдържащи се съответно в приложение II към Решение 2010/413 и в приложение VIII към Регламент № 961/2010 (наричани по-нататък „списъците от 2010 г.“).
В актовете от 23 май 2011 г. Съветът мотивира замразяването на финансови средства и на икономически ресурси на жалбоподателя по следния начин:
„EIH има основа роля, като подпомага редица ирански банки с алтернативни начини за извършване на трансакции, прекъснати от санкциите на [Съюза] срещу Ирак. Установено е, че EIH действа като авизираща банка и банка посредник по отношение на трансакции с посочени ирански образувания.
Например в началото на август 2010 г. EIH замрази сметките в EIH Хамбург [Германия] на посочените от [Съюза] банки Saderat Иран и Mellat. Скоро след това EIH поднови операциите в евро с банките Mellat и Saderat Иран, като използва сметки на EIH с иранска банка, която не е посочена от ЕС. През август 2010 г. EIH беше в процес на създаване на система, която позволява да се правят рутинни плащания на банка Saderat Лондон и Future Bank Бахрейн по такъв начин, че да се избегнат санкциите на [Съюза]. Към октомври 2010 г. EIH продължаваше да действа като посредник на плащания от ирански банки, срещу които има наложени санкции, включително Mellat и Saderat. Тези банки с наложени санкции насочват плащанията си към EIH чрез Банката на индустрията и минното дело на Иран. През 2009 г. EIH беше използвана от Пощенска банка в схема за заобикаляне на санкциите, което включваше извършване на трансакции от името на посочената от ООН банка Sepah. Посочената от [Съюза] банка Mellat е една от банките майки на EIH“.
В заключение на Съвета от 1 декември 2011 г. отново се изразява загриженост във връзка с ядрената програма на Ислямска република Иран и поради изложените опасения се посочват още 180 образувания и лица, подлежащи на ограничителни мерки.
В съображение 3 от Решение 2011/783 и в съображение 3 от Регламент за изпълнение № 1245/2011 Съветът посочва, че за лицата и образуванията, изброени в списъците от 2010 г., сред които е и EIH, следва да продължат да се прилагат специфичните ограничителни мерки, предвидени в посоченото решение.
В заключение на Европейския съвет от 9 декември 2011 г. отново се приканва Съветът да продължи работата си по разширяването на обхвата на ограничителните мерки на Съюза и за разширяване на съществуващите санкции, като разгледа налагането на допълнителни мерки срещу Ислямска република Иран, които да бъдат приети най-късно на следващото му заседание.
Като се позовава на посочените заключения, Съветът приема нови мерки с Решение 2012/35/ОВППС от 23 януари 2012 г. за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 19, стр. 22
).
Освен това Съветът приема нови мерки и с Регламент № 267/2012, с който отменя и заменя Регламент № 961/2010. Замразяването на финансови средства и на икономически ресурси е предвидено в член 23 от Регламент № 267/2012. Член 23, параграф 2, букви a) и б) от посочения регламент предвижда замразяване на финансовите средства и на икономическите ресурси на лицата, образуванията или органите, включени в приложение IX към посочения регламент. Наименованието на жалбоподателя е включено в съдържащия се в това приложение списък.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 3 август 2011 г. EIH подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на Решение 2011/299 и на Регламент за изпълнение № 503/2011. Впоследствие EIH променя исканията си, като ги отнася за отмяна на Решение 2011/783, Регламент за изпълнение № 1245/2011 и Регламент № 267/2012.
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят излага четири основания и повдига възражение за незаконосъобразност. Първото основание е изведено от нарушение на задължението за мотивиране, на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита, второто — от явна грешка в преценката, третото — от нарушение на принципите на защита на оправданите правни очаквания, на правна сигурност и на правото на добра администрация и четвъртото — от нарушение на принципа на пропорционалност, на правото на собственост и на свободата на стопанска инициатива. Възражението за незаконосъобразност се отнася до член 20, параграф 1, буква б) от Решение 2010/413, член 16, параграф 2, буква б) от Регламент № 961/2010 и член 23, параграф 2 от Регламент № 267/2012.
Общият съд няколкократно е констатирал, че в писмените си изявления жалбоподателят е признал, че е извършил операции с участие на посочени ирански банки, твърдейки обаче, че те са били законосъобразни. В това отношение в точка 168 от обжалваното решение Общият съд отбелязва, че жалбоподателят е признал, че е извършил такива операции, и в писмото си до Съвета от 29 юли 2011 г., в което е изразил становището си относно включването на наименованието му в списъците от 2010 г. с актовете от 23 май 2011 г.
По отношение на първото основание в точки 45—47 от обжалваното решение Общият съд приема, че вписването и запазването на жалбоподателя в списъците от 2010 г. и в списъка, съдържащ се в приложение IX към Регламент № 267/2012, е извършено на основание член 20, параграф 1, буква б) от Решение 2010/413, член 16, параграф 2, буква б) от Регламент № 961/2010 и член 23, параграф 2 от Регламент № 267/2012, т.е. въз основа на критерия за образувание, което подпомага посочено лице, образувание или структура да избегне ограничителни мерки или да ги наруши. След като анализира мотивите за вписване на жалбоподателя в споменатите списъци, в точка 55 от обжалваното решение Общият съд заключава, че в Решение 2011/299, Регламент за изпълнение № 503/2011, Решение 2011/783, Регламент за изпълнение № 1245/2011 и Регламент № 267/2012 (наричани по-нататък заедно „обжалваните актове“) са изложени достатъчно основания, позволяващи на жалбоподателя да разбере с извършването на кои действия е изпълнил посочения критерий, а на Общия съд — да упражни контрол.
При разглеждането на второто основание в точка 166 от обжалваното решение Общият съд отбелязва, че „по отношение на първоначалното вписване на наименованието на жалбоподателя в списъците от 2010 г. […] преписката по делото не съдържа каквито и да било данни за извършена от Съвета проверка на основателността на съдържащите се в предложението за вписването твърдения“. С оглед на това Общият съд приема довода, доколкото същият се отнася до актовете от 23 май 2011 г., че поради липса на доказателства Съветът не би могъл да прецени основателността на вписването на наименованието на жалбоподателя в споменатите списъци. Общият съд отхвърля второто основание в останалата му част.
По-нататък Общият съд отхвърля третото и четвъртото основание, както и възражението за незаконосъобразност.
След това Общият съд отменя Решение 2011/299 и Регламент за изпълнение № 503/2011, като отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
Общият съд осъжда EIH да понесе три пети от направените от нея съдебни разноски и три пети от съдебните разноски, направени от Съвета, а Съвета — да понесе две пети от направените от него съдебни разноски и две пети от съдебните разноски, направени от EIH. Общият съд решава, че Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и Комисията следва да понесат направените от тях съдебни разноски.
Искания на страните
EIH иска от Съда:
—
да отмени обжалваното решение в посочените в жалбата части,
—
да отмени Решение 2011/783, Регламент за изпълнение № 1245/2011 и Регламент № 267/2012 в частите, в които тези актове се отнасят до нея, като отмяната им влезе в сила незабавно, и
—
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски, които е направила в производството пред Общия съд и в производството по обжалване пред Съда.
Съветът иска от Съда да отхвърли изцяло жалбата като неоснователна и да осъди EIH да заплати направените от него съдебни разноски.
Обединеното кралство иска от Съда да отхвърли жалбата.i.
По жалбата
По първото основание
Доводи на страните
Първото основание на EIH е изведено от твърдение за нарушение на задължението за мотивиране, на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита поради допусната от Общия съд грешка при прилагане на правото и направения от него несъвместим с исканията по жалбата извод, че тъй като EIH е извършила посочените от Съвета операции, посочването ѝ като подлежащо на ограничителни мерки лице, образувание или структура е основателно.
EIH оспорва точки 115—117 от обжалваното решение, както и точки 51 и 52 от същото, към които посочената точка 115 препраща. В тях Общият съд констатира, че жалбоподателят е признал извършването на някои банкови операции, в това число и на тези, за които е обвинен. С оглед на тази констатация в точка 118 от обжалваното решение Общият съд заключава, че Съветът не е длъжен да представя доказателства за неоспорени факти.
Жалбоподателят отново изтъква първото основание на жалбата, отнасящо се до недостатъчно мотивиране на обжалваните актове и нарушение на правото на защита. Според него не може да се приеме, че е признал извършването на операциите, посочени в мотивите за вписването му в списъците от 2010 г. и в списъка, съдържащ се в приложение IX към Регламент № 267/2012.
Съветът и Обединеното кралство отбелязват, че както е подчертал и Общият съд в точка 114 от обжалваното решение, в писмените си изявления жалбоподателят е признал, че е извършил операции с участие на посочени ирански банки, твърдейки обаче, че те са били законосъобразни. Според тях следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че няма извършено нарушение на задължението за мотивиране и на правото на защита.
Съображения на Съда
Общият съд няколкократно констатира, че жалбоподателят е извършил операции от интерес за ирански банки, посочени като лица, образувания или структури, подлежащи на ограничителни мерки. Видно от точки 52, 167 и 168 от обжалваното решение, посочената констатация е направена въз основа на анализ на жалбата и на писмото от 29 юли 2011 г., в което жалбоподателят е изложил на Съвета становището си относно вписването на наименованието му в списъците от 2010 г. с актовете от 23 май 2011 г.
Съгласно член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването се ограничава само до правни въпроси. Поради това единствено Общият съд е компетентен да установява фактите, освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него материали по делото, и да преценява възприетите доказателства. Следователно, освен в случай на изопачаването им, установяването на тези факти и преценката на тези доказателства не представляват правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда (решения Франция/Комисия, C‑559/12 P,
EU:C:2014:217
, т. 78 и цитираната съдебна практика и Commune de Millau и SEMEA/Комисия, C‑531/12 P,
EU:C:2014:2008
, т. 56).
В това отношение следва да се напомни, че изопачаването трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата (решение General Motors/Комисия, C‑551/03 P,
EU:C:2006:229
, т. 54).
Както се посочва по-специално в точки 29 и 30 от заключението на генералния адвокат, в жалбата си жалбоподателят признава, че е извършил операции с участието на образувания, посочени като подлежащи на ограничителни мерки, но оспорва твърдението за незаконосъобразността им. При тези условия не може да се приеме за очевидно, че Общият съд е изопачил фактите, констатирани в точки 51, 52, 101, 114—117 от обжалваното решение.
По отношение на твърдението, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Съветът не е длъжен да представя доказателства за действителното извършване на разглежданите операции, следва да се напомни, че компетентният орган на Съюза следва в случай на оспорване да установи основателността на мотивите, приети срещу засегнатото лице (решение Комисия и др./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
, т. 121). Тъй като обаче в случая фактите, свързани със самото извършване на разглежданите операции, не са оспорени, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото.
С оглед на изложените съображения първото основание следва да се отхвърли по същество.
По второто основание
Доводи на страните
С второто си основание EIH твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че са изпълнени основните критерии за посочването ѝ като подлежащо на ограничителни мерки лице, образувание или структура.
С първата част на второто си основание EIH твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че посочването ѝ като подлежащо на ограничителни мерки лице, образувание или структура е обосновано поради извършването на указаните от Съвета операции.
Съветът и Обединеното кралство твърдят, че първата част на второто основание се припокрива с първото основание и трябва да се отхвърли поради същите като изложените по отношение на него мотиви.
Във втората част на второто основание EIH твърди, че Общият съд е допуснал множество грешки при прилагане на правото при анализа на извършените от нея три категории операции и че според нея тези операции не са забранени. Ставало въпрос за операции, които, първо, не попадали в приложното поле на разглежданата уредба, второ, били разрешени и трето, били извършени съгласно процедура, наречена „по третия способ“ (наричана по-нататък „процедурата по третия способ“), изразяваща се по-специално във възможността подлежащо на ограничителни мерки образувание да изпълни дължимата престация по поето преди посочването му задължение към установен на територията на Съюза кредитор, като прехвърли активи в негова полза чрез посредничеството на непосочено като подлежащо на такива мерки образувание.
Жалбоподателят най-напред оспорва точка 145 от обжалваното решение, в която Общият съд, без да изложи други доводи, приема, че само някои от операциите не попадат в приложното поле на ограничителните мерки,.
По отношение на категорията на разрешените операции EIH изразява несъгласие с точки 147—149 от обжалваното решение. Според нея Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че не са били представени доказателства, позволяващи му да установи наличие на разрешения по член 21 от Регламент № 961/2010 за прехвърляне на финансови средства към или от иранско лице, образувание или структура за извършените след 2 септември 2010 г. операции, тъй като били дадени само примери за такива разрешения.
По отношение на операциите, извършени съгласно процедурата по третия способ, EIH твърди, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото, като е приел, че:
—
одобрението от Bundesbank за операциите, които е извършила с оглед по-ранната си дейност със санкционирани банки, не е незаконосъобразно, тъй като е общо, но че само индивидуално разрешени операции могат да представляват валидни изключения от режима на санкции на Съюза,
—
разрешенията на Bundesbank по член 21 от Регламент № 961/2010 не потвърждават законосъобразността на извършените по споменатата процедура операции и
—
операциите, които е извършила съгласно процедурата по третия способ, са незаконосъобразни, тъй като чрез тях се нарушава забраната за заобикаляне на член 16, параграф 4 от Регламент № 961/2010 и тя съзнателно и преднамерено е участвала в заобикалянето на санкциите.
В това отношение EIH поддържа, че не ѝ е била предоставена възможност да изложи становището си относно законосъобразността на общите разрешения и че това представлява нарушение на правото ѝ на защита.
Жалбоподателят поддържа, че релевантните разпоредби от разглежданите регламенти не изключват възможността за даване на общи разрешения и че държавите членки често дават такива. Като пример в това отношение той посочва общите разрешения, които министърът на финансите на Обединеното кралство дава и прилага.
По същество жалбоподателят твърди, че Съветът не може да налага ограничителни мерки поради операции, извършени съгласно одобрена от компетентен национален орган процедура, след като съгласно Регламент № 423/2007 одобрението попада в обхвата на специалната компетентност на този орган. С оглед на това, когато от компетентен национален орган бъде поискано да допусне изключение по член 9 от посочения регламент, но този орган счита, че в конкретния случай или в съответната категория случаи член 7 от същия регламент не е приложим и следователно не се изисква или не се налага разрешение, и уведоми за това икономическия оператор, последният би трябвало да може да се ползва от същата правна защита като тази, от която би се ползвал, ако посоченият орган беше заключил, че посоченият член 7 е приложим и беше допуснал исканото изключение.
EIH поддържа, че изводът, който Общият съд прави в точка 150 от обжалваното решение, а именно че разрешенията на Bundesbank по член 21 от Регламент № 961/2010 не потвърждават законосъобразността на извършените съгласно процедурата по третия способ операции, е погрешен от правна гледна точка. EIH по-специално твърди, че икономически оператор, който подробно разкрива предвиждана от него операция пред компетентен орган и се основава на одобрението или разрешението му за извършването ѝ, не може да се счита за съзнателно и преднамерено участващ в заобикалянето на режима на замразяване на активи по смисъла на член 16, параграф 4 от посочения регламент.
Освен това EIH оспорва и извода на Общия съд, че процедурата по третия способ нарушава член 16, параграф 4 от Регламент № 961/2010, с мотива че Общият съд е разгледал служебно ново основание. При условията на евентуалност EIH напомня, че за извършените от нея операции, първо е имала общо одобрение от Bundesbank и/или е съществувала всеобща увереност, че не се изисква разрешение, и второ, е разполагала с разрешения по член 21 от посочения регламент, потвърждаващи тяхната законосъобразност. Жалбоподателят отбелязва накрая несъгласието си с изводите, които Общият съд е направил въз основа на различни документи от преписката по делото.
По отношение на операциите, за които EIH твърди, че не попадат в приложното поле на ограничителните мерки, Съветът счита за правилен направения от Общия съд извод, че тези твърдения не са доказани.
По отношение на твърденията, че операциите са били разрешени, Съветът също счита, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото.
По отношение на извършването на операциите съгласно процедурата по третия способ Съветът напомня, че Общият съд е поставил на страните въпрос относно правното действие на одобрението на такава процедура от компетентен национален орган и те са имали възможност да изразят становището си в това отношение. Според Съвета впрочем Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото.
Обединеното кралство напомня, че съгласно член 18 от Регламент № 961/2010 компетентният национален орган е длъжен да установи дали условията за даване на разрешение са изпълнени. Одобрението се давало след разглеждане на конкретния случай и не можело да се отнася за поредица от различни и неопределени точно прехвърляния. То не можело да се избегне и при непряко извършване на плащанията. Освен това Обединеното кралство подчертава, че институциите на Съюза и на другите държави членки не са обвързани от тълкуването, направено от компетентен орган на държава членка, че за определени операции може да се даде общо одобрение. По отношение на разрешенията, дадени съгласно законодателството на Обединеното кралство, на които жалбоподателят се позовава, Обединеното кралство твърди, че те са приложими в рамките на друг регламент на Съюза и че в настоящия случай са ирелевантни.
Обединеното кралство впрочем отбелязва, че EIH се опитва да оправдае извършването на операциите, като се позовава на издадените от Bundesbank разрешения по член 21 от Регламент № 961/2010, но че по този начин тя не оборва обвинението, че е действала в нарушение на член 16, параграф 4 от посочения регламент. Независимо от правното естество, което имат съгласно съответното национално законодателство, декларациите на компетентния национален орган не обвързват Съвета при преценката му дали дадено лице, образувание или структура са извършили операции за сметка на посочени като подлежащи на ограничителни мерки банки с цел заобикаляне на член 16, параграфи 1 и 2 от споменатия регламент.
Съображения на Съда
По отношение на първата част от второто основание следва да се констатира, че тя съвпада с първото основание на жалбата, което беше отхвърлено в точка 52 от настоящото решение.
По отношение на втората част от второто основание следва предварително да се напомни, както всъщност Общият съд е посочил в точка 47 от обжалваното решение, че Съветът е искал да основе приемането на ограничителните мерки срещу жалбоподателя на факта, че същият е подпомагал посочено лице, образувание или структура да избегне ограничителни мерки или да ги наруши.
Съветът приема първите ограничителни мерки срещу жалбоподателя на 23 май 2011 г. Фактите, посочени в мотивите на актовете от 23 май 2011 г., са настъпили през 2009 г. и 2010 г.
Приетите срещу жалбоподателя ограничителни мерки и изложените в споменатите актове факти се вписват в контекста на нарастващи подозрения и на засилен и все по-стриктен контрол върху финансовите операции, посочени в точки 12—24 от настоящото решение, който контекст жалбоподателят не може да не е познавал предвид статута си на банка, специализирана в предоставянето на услуги и извършването на дейности за или в Иран.
Самата EIH признава, че е извършила три вида операции, но счита, че те не са били забранени.
За третата категория операции EIH твърди, че са одобрени от Bundesbank, и по-специално че са извършени съгласно процедурата по третия способ. Видно от преписката по делото пред Общия съд, в документ от 9 януари 2013 г., който представя в отговор на поставения му от съда въпрос, жалбоподателят е изразил писмено становището си относно законосъобразността на посочените операции. Той е изразил позицията си по този въпрос и в хода на съдебното заседание пред Общия съд на 20 февруари 2013 г. Следователно доводът, изведен от твърдението, че правото на защита на EIH е било нарушено, е очевидно неоснователен.
В точки 124—128 от обжалваното решение Общият съд тълкува членове 7—10 от Регламент № 423/2007 и членове 16—19 и 21 от Регламент № 961/2010. Той не допуска грешка при прилагане на правото, като приема, че освобождаването на някои финансови средства представлява изключение от принципа на замразяване на финансовите средства и че подлежи на преценка за всеки конкретен случай от компетентния орган, който следователно няма право да издава общо одобрение за определена категория операции, за които съответните образувания да бъдат освободени от необходимостта да искат конкретни разрешения.
Този извод се налага от ясния, точен и конкретен текст на споменатите разпоредби, съгласно които за всеки конкретен случай трябва да се провери дали са изпълнени условията за освобождаване на финансови средства от компетентния орган и да се уведоми/уведомят, в зависимост от случая, Комитетът по санкциите или държавите членки и Комисията, за да могат те да предприемат съответните действия в съответствие с приложимите разпоредби.
В точки 132—141 от обжалваното решение Общият съд разглежда въпроса дали могат да се приемат за законосъобразни операции, които са осъществени с посредничеството на непосочено като подлежащо на ограничителни мерки образувание и с които се цели извършване на плащания или, както е при процедурата по третия способ, уреждане на задължения на посочени като подлежащи на такива мерки образувания. Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 135 и 136 от обжалваното решение е приел, че операциите, осъществени чрез посредничеството на непосочено като подлежащо на ограничителни мерки образувание, могат да нарушат забраната, предвидена съответно в член 7, параграф 4 от Регламент № 423/2007 и в член 16, параграф 4 от Регламент № 961/2010, ако са извършени с цел заобикалянето ѝ.
В точка 141 от обжалваното решение Общият съд правилно заключава, че „полезното действие на разпоредбите на членове 7—10 от Регламент № 423/2007, във връзка с членове 16—19 и 21 от Регламент № 961/2010, би било засегнато, ако непосочено образувание може свободно да осъществява операции чрез посредничеството на друго непосочено образувание, за да уреди задължения или да извърши плащания за сметка на посочено образувание. Следователно непосочените образувания винаги трябва да се уверяват в законосъобразността на такива операции, като изискват евентуално разрешенията за тях от компетентния национален орган“.
От анализа на Общия съд на споменатите разпоредби е видно, че във всички случаи, включително и при прехвърляния на финансови средства като визираните в член 21 от Регламент № 961/2010, жалбоподателят трябва за всеки конкретен случай да иска разрешение от компетентния национален орган. Жалбоподателят не може да не знае за това изискване, след като, както е посочено в точка 73 от настоящото решение, последователно приетите правни актове предвиждат засилен и все по-стриктен контрол върху финансовите операции и след като самият той е банка, специализирана в предоставянето на услуги и извършването на дейности за или в Иран. Освен това, както се посочва в точка 62 от заключението на генералния адвокат, жалбоподателят е знаел, че извършваните от него операции засягат посочени като подлежащи на ограничителни мерки образувания и че следователно са особено подозрителни, тъй като позволяват да се заобиколни замразяването на средствата им.
В подкрепа на довода си, че операциите, извършени съгласно процедурата по третия способ, са законосъобразни, жалбоподателят представя някои доказателства като писма, получени от Bundesbank, писма, изпратени от Österreichische Nationalbank (австрийската национална банка) до Wirtschaftskammer Österreich (австрийската търговска камара), и три одиторски доклада. В точка 155 от обжалваното решение Общият съд приема, че писмата от Österreichische Nationalbank са ирелевантни, а в точка 156 от същото решение — че одиторските доклади противоречат на тезата на жалбоподателя.
По отношение на писмата от Bundesbank в точка 154 от обжалваното решение Общият съд отбелязва, че те предхождат визираните в обжалваните актове операции и че при липсата на издадени за всеки конкретен случай разрешения не са достатъчни, за да се докаже законосъобразността на извършените операции. С оглед на изискванията по членове 7—10 от Регламент № 423/2007 и членове 16—19 и 21 от Регламент № 961/2010 в посочената точка от обжалваното решение Общият съд правилно приема за недостатъчно наличието на общо одобрение, предоставено без оглед на естеството на конкретните операции и на посочените образувания.
С оглед на изложените обстоятелства Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 157 от обжалваното решение е приел, че „за разлика от поддържаното от жалбоподателя, че поради липсата на разрешения, издадени за всеки конкретен случай, операциите, визирани в мотивите на обжалваните актове, не са законосъобразни с оглед, според случая, на Регламент № 423/2007 и на Регламент № 961/2010, поради което […] Съветът правомерно е могъл да приеме ограничителни мерки по отношение на жалбоподателя за посочените операции“.
При тези условия не следва да се разглежда дали в точки 145, 147—149 от обжалваното решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото по отношение на първата и втората категория операции. Всъщност, тъй като третата категория операции сама по себе си е достатъчно основание за приемането на ограничителни мерки срещу жалбоподателя, евентуална грешка при прилагане на правото по отношение на първата и втората категория операции не би била от значение за разрешаването на спора и не би могла да засегне диспозитива на обжалваното решение.
Поради това второто основание следва да се отхвърли.
По третото основание
Обжалваното съдебно решение
С третото изложено в първоинстанционното производство основание жалбоподателят по същество поддържа, че Съветът е нарушил принципа на защита на оправданите правни очаквания, тъй като не е взел предвид разрешенията и одобренията от Bundesbank. При условията на евентуалност жалбоподателят поддържа, че Съветът е нарушил по-специално принципа на правна сигурност, като е включил наименованието му в списъците от 2010 г. и в списъка, съдържащ се в приложение IX към Регламент № 267/2012, въз основа на операции, които са били разрешени или са били извършени по одобрени от Bundesbank процедури.
В точка 176 от обжалваното решение Общият съд приема, че операциите, визирани в мотивите на обжалваните актове, не са били разрешени от Bundesbank в съответствие с разпоредбите от Регламент № 423/2007, т.е. след преценка за всеки конкретен случай, както и че доводът, изведен от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания, е неоснователен. По отношение на довода, изведен от нарушение на принципа на правна сигурност, в точка 179 от обжалваното решение Общият съд приема, че Регламент № 423/2007, Решение 2010/413, Регламент № 961/2010 и Регламент № 267/2012 ясно указват условията за посочване като подлежащо на ограничителни мерки лице, образувание или структура, като уточняват забранените операции и определят условията за разрешаване, като прилагането им е било предвидимо за жалбоподателя.
Доводи на страните
С третото си основание EIH твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил твърдението за нарушение на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност.
EIH поддържа, че ясните, конкретни и многократни уверения, дадени ѝ от Bundesbank, не допускат да ѝ бъдат наложени не само санкции на основание германската правна уредба за прилагане на член 16, параграф 4 от Регламент № 961/2010, но и ограничителни мерки от Съвета, който, както признава Общият съд, би могъл по принцип да бъде обвързан от породените от посочените уверения на Bundesbank оправдани правни очаквания. Като се позовава на доказателствата, които е представил, жалбоподателят счита, че Общият съд очевидно погрешно е заключил, че релевантните правни норми са недвусмислени.
Съветът твърди, че третото основание почива върху второто основание и трябва да се отхвърли поради същите като изложените по отношение на него мотиви.
Той посочва, че жалбоподателят основава доводите си на съдебната практика, свързана с принципа на защита на оправданите правни очаквания в наказателноправната област, налагането на глоби или възстановяването на държавни помощи. В случая обаче ставало въпрос не за представляващи санкции ограничителни мерки, а за превантивни охранителни мерки. Той твърди, че рискът дадено образувание да извърши осъдителни действия, може да бъде достатъчен (решение Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, т. 85). Освен това системата за уведомяване на някои решения от компетентните национални органи не обвързвала нито институциите на Съюза, нито другите държави членки.
Обединеното кралство твърди, че изразеното от компетентен национален орган становище няма същото значение като позиция на Съвета, както и че уверенията, на които се позовава EIH, са формулирани общо и не представляват достатъчно конкретна и специална гаранция за законосъобразността на действително извършените от EIH операции, че икономически оператор не може да се позове на оправдани правни очаквания, породени от уверения, които не са в съответствие с приложимите норми, и накрая, че разпоредбите от регламенти № 423/2007 и № 961/2010 са недвусмислени.
Съображения на Съда
Принципът на правна сигурност изисква правната уредба да бъде ясна и точна, а прилагането ѝ да бъде предвидимо за засегнатите лица (решение Франция/Комисия, C‑325/91,
EU:C:1993:245
, т. 26).
Както бе констатирано в точка 77 от настоящото решение, приложимата в случая правна уредба е ясна, точна и конкретна. Ето защо Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 179 от обжалваното решение е констатирал, че жалбоподателят е можел да предвиди посочената правна уредба, а в точка 181 от същото решение е отхвърлил като неоснователен довода на последния, изведен от нарушение на принципа на правна сигурност.
По отношение на довода, изведен от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 174 от обжалваното решение е напомнил съдебната практика, съгласно която право да се позове на посочения принцип, има всеки правен субект, у когото институция на Съюза е породила основателни надежди с конкретни уверения, които му е предоставила. Ако обаче предпазливият и съобразителен икономически оператор е в състояние да предвиди приемането на мярка на Съюза от естество да засегне неговите интереси, той не може да се позовава на този принцип, когато съответната мярка бъде приета (освен съдебната практика, цитирана в споменатата точка 174, вж. решение Alcoa Trasformazioni/Комисия, C‑194/09 P,
EU:C:2011:497
, т. 71).
В случая следва да се констатира, че текстът на разглежданата правна уредба е ясен и че без никакво съмнение разглежданите операции подлежат на режим на освобождаване и на разрешаване за всеки конкретен случай като описания по-специално в точки 76 и 77 от настоящото решение. Освен това следва да се напомни, че констатираното вече в точка 73 от настоящото решение, а именно че приложимата правна уредба е приета в контекст на нарастващи подозрения и на засилен и все по-стриктен контрол върху финансовите операции, който контекст жалбоподателят не може да не познава предвид статута си на банка, специализирана в предоставянето на услуги и извършването на дейности за или в Иран. В това отношение жалбоподателят трябва да е знаел, че осъществените операции засягат посочени като подлежащи на ограничителни мерки образувания и че следователно са особено подозрителни.
Накрая, следва да се отбележи, че при посочения контекст разглежданите ограничителни мерки са приети срещу жалбоподателя единствено поради факта че е извършил незаконосъобразни операции. В този смисъл, дори и да се предположи, че общите разрешения или одобрения, предоставени от Bundesbank в качеството ѝ на определен от Съвета компетентен национален орган, биха могли да породят у жалбоподателя оправдани правни очаквания, тези очаквания не биха могли да превърнат в законосъобразни изрично забранени от разглежданата правна уредба операции и следователно не биха могли да възпрепятстват приемането на споменатите мерки срещу жалбоподателя.
Ето защо Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 177 от обжалваното решение е отхвърлил като неоснователен довода, изведен от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания.
Поради това третото основание следва да се отхвърли.
По четвъртото основание
Доводи на страните
С четвъртото си основание EIH твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 205 от обжалваното решение е приел, че след като е извършила твърдените от Съвета операции, не може да се позове на член 32, параграф 2 от Регламент № 961/2010. EIH напомня, че с член 32, параграф 2 се цели защита на предприятия, които са нарушили наложените с посочения регламент забрани, без да знаят или да имат основателна причина да подозират, че са направили това.
EIH оспорва също и заключението, до което Общият съд стига в точки 209—211 от обжалваното решение, а именно че приемането на ограничителни мерки е необходимо, за да се постигне преследваната със съответната правна уредба цел. Жалбоподателят изтъква, че са могли да бъдат приети други мерки, като например Bundesbank вече да не одобрява процедурата по третия способ или да не дава вече разрешения по член 21 от Регламент № 961/2010. Според жалбоподателя Общият съд неправилно е отхвърлил възможността за приемане на такива мерки, с мотива че те не могат да гарантират достатъчен превантивен ефект.
Жалбоподателят твърди, че Общият съд не е взел предвид задължението на Bundesbank за лоялно сътрудничество при ефективното прилагане на режима на санкциите. Той подчертал и отговорността на институциите на Съюза за предприемане на необходимите мерки за избягване на различията в тълкуването на нормите относно режима на санкциите от компетентните национални органи. Жалбоподателят заключава, че посочването му като подлежащо на ограничителни мерки лице, образувание или структура е непропорционална мярка, че Общият съд е направил погрешна правна преценка на фактическата обстановка и че въз основа на преписката по делото е направил изводи, които по същество са неправилни. Той също счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 210 от обжалваното решение е приел, че системата за одобряване по член 21 от Регламент № 961/2010 не е в състояние да гарантира същия превантивен ефект като замразяването на активи, тъй като двете системи всъщност били подобни.
Съветът и Обединеното кралство поддържат, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 32, параграф 2 от Регламент № 961/2010. Впрочем посочената разпоредба не възпрепятства образувание, което отговаря на съответните критерии, да бъде посочено като подлежащо на ограничителни мерки, а само предвижда, че то не може да носи отговорност за несъзнателно извършени от него нарушения. Съветът счита, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че разглежданите ограничителни мерки са пропорционални. Той напомня правото си на преценка по отношение на риска от изтичане на финансови средства при определена категория посочени като подлежащи на ограничителни мерки лица или образувания.
Накрая Съветът и Обединеното кралство твърдят, че системата за одобряване по член 21 от Регламент № 961/2010 няма същото действие като замразяването на активи. Всъщност след замразяването на активите рискът от използването им в нарушение на ограничителните мерки очевидно е по-малък, отколкото риска от нарушения, свързани с евентуално твърде многобройни операции, за които се изисква разрешение.
Съображения на Съда
Оспорените в рамките на четвъртото основание части от обжалваното решение спадат към отговора на Общия съд на изложеното пред него четвърто основание, с което жалбоподателят твърди, че Съветът е нарушил принципа на пропорционалност, правото му на собственост и свободата на стопанска инициатива.
Жалбоподателя по-специално поддържа, че посочването на всяко образувание, за което се установи, че е подпомагало друго санкционирано образувание да наруши или да избегне санкциите, без да се вземе предвид фактът, че помощта би могла да е предоставена по невнимание или да е незначителна, нарушава принципа на пропорционалност и противоречи на разпоредбите на член 32, параграф 2 от Регламент № 961/2010, предвиждащи, че забраните, посочени в същия регламент, не пораждат каквато и да било отговорност за съответните физически или юридически лица или образувания, ако те не са знаели и не са имали основателна причина да подозират, че действията им ще бъдат в нарушение на тези забрани.
В точка 205 от обжалваното решение Общият съд отхвърля посочения довод, като напомня, че видно от отговора на второто изтъкнато пред него основание, визираните в мотивите на обжалваните актове операции са незаконосъобразни.
С това Общият съд не е допуснал грешка при прилагането на правото. Всъщност отхвърлянето на основанието, с което жалбоподателят оспорва приетите ограничителни мерки, с мотива че той е подпомогнал посочени като подлежащи на ограничителни мерки образувания да избегнат отнасящите се за тях ограничителни мерки, без съмнение е достатъчно, за да обоснове отхвърлянето на довода за наличие на основателна причина за незнание на незаконосъобразността на предоставената помощ.
Що се отнася до предложените от жалбоподателя алтернативни мерки, изразяващи се по-специално в преустановяване на одобряването на процедурата по третия способ от Bundesbank или в отправянето на предложение от Съвета до Bundesbank за промяна на регулаторната ѝ практика, не може да се приеме, че те позволяват постигането на преследваната цел, а именно борба срещу разпространението на ядрени оръжия и неговото финансиране, също толкова ефикасно, колкото приетите срещу жалбоподателя ограничителни мерки. В този смисъл Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 210 и 211 от обжалваното решение е приел, че приемането на ограничителни мерки по отношение на жалбоподателя е необходимо с оглед постигане на преследваната легитимна цел.
Поради това четвъртото основание следва да се отхвърли по същество.
От изложеното следва, че нито едно от основанията, изтъкнати от жалбоподателя в подкрепа на жалбата, не може да бъде прието и че жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от посочения правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Съветът е направил искане за осъждане на жалбоподателя и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да понесе, освен направените от него съдебни разноски, и тези на Съвета.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Europäisch-Iranische Handelsbank AG да понесе, освен направените от нея съдебни разноски, и тези на Съвета на Европейския съюз.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.