CELEX: 62006TJ0361
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Nizozemski trg z bitumnom za tlakovanje cest
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Odgovornost za kršitev
Pravica do obrambe
Učinki sodbe o ugotovitvi ničnosti nasproti tretjim

Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba Ballast Nedam NV, vodi skupino Ballast Nedam, ki je na Nizozemskem dejavna v gradbenem sektorju. Leta 1995 je skupina kupila cestni gradbeni podjetji Eemsmond Wegenbouw BV in Bruil Infrastructuur BV, s čimer je postala pomemben subjekt v sektorju gradnje cest na Nizozemskem, dejavnosti s tega področja pa so se opravljale v okviru družbe Ballast Nedam Grond en Wegen BV (v nadaljevanju: BNGW), hčerinske družbe v stoodstotni lasti družbe Ballast Nedam Infra BV (v nadaljevanju: BN Infra), ki je sama v stoodstotni lasti tožeče stranke. Od 1. oktobra 2000 je dejavnosti, ki jih je imela skupina na področju gradenj cest, opravljala neposredno družba BN Infra. Od 14. februarja 2003 je med družbo Ballast Nedam in družbo BN še družba Ballast Nedam Nederland BV.
Družba British Petroleum (v nadaljevanju: BP) je z dopisom z dne 20. junija 2002 Komisijo Evropskih skupnosti obvestila o domnevnem omejevalnem sporazumu na trgu z bitumnom za tlakovanje cest na Nizozemskem in zaprosila za pridobitev imunitete pred globo na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155).
Komisija je 1. in 2. oktobra 2002 izvedla nenapovedane preiskave v prostorih nekaterih družb. Komisija je na več družb naslovila zahteve po informacijah, med drugim 4. julija 2003 tudi družbi BN Infra, ki je na zahtevo odgovorila 12. septembra 2003. Komisija je 10. februarja 2004 naslovila zahtevo po informacijah tudi na tožečo stranko, ki je nanjo odgovorila 9. marca 2004.
Komisija je 18. oktobra 2004 uvedla postopek in izdala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je naslednji dan poslala več družbam, med drugim tudi tožeči stranki in družbi BN Infra; tožeča stranka je nanj odgovorila 20. maja 2005.
Komisija je 13. septembra 2006 sprejela Odločbo C(2006) 4090 final v zvezi s postopkom po členu 81 [ES] (Zadeva COMP/F/38.456 – Bitumen (NL)) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere povzetek je objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 28. julija 2007 (
UL L 196, str. 40
) in je bila tožeči stranki vročena 25. septembra 2006.
Komisija je v odločbi navedla, da so družbe, ki so naslovnice izpodbijane odločbe, sodelovale pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81(1) ES, ki je v zadevnih obdobjih vključevala redno skupno določanje bruto cene za prodajo in nakup bitumna za tlakovanje cest na Nizozemskem, enotnega rabata na bruto cene za cestna gradbena podjetja, udeležena v omejevalnem sporazumu, in najvišji možni rabat na bruto ceno, ki se lahko prizna drugim cestnim gradbenim podjetjem.
Tožeči stranki in njeni hčerinski družbi BN Infra je bila odgovornost za kršitev pripisana za obdobje od 21. junija 1996 do 15. aprila 2002. Komisija je namreč domnevala, da je tožeča stranka v tem obdobju odločilno vplivala na hčerinski družbi BN infra in BNGW. Tožeči stranki in družbi BN Infra je bila solidarno naložena globa v višini 4,65 milijona EUR.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 5. decembra 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (šesti senat) odločilo, da začne ustni postopek in v okviru ukrepov procesnega vodstva, ki so določeni v členu 64 Poslovnika, strankama zastavilo nekaj pisnih vprašanj. Stranki sta na ta vprašanja odgovorili v za to določenem roku.
Stranki sta ustno podali stališča in odgovorili na vprašanja, ki jima jih je na obravnavi 30. junija 2011 postavilo Splošno sodišče.
Predsednik Splošnega sodišča je v skladu s členom 32(3) Poslovnika Splošnega sodišča določil, da dopolni senat, ker eden od članov šestega senata ni mogel odločati v tej zadevi.
Splošno sodišče (šesti senat) je v novi sestavi s sklepom z dne 18. novembra 2011 ponovno začelo ustni postopek, stranke pa so bile obveščene, da bodo zaslišane na novi obravnavi.
Komisija in tožeča stranka sta z dopisoma z dne 25. in 28. novembra 2011 Splošno sodišče obvestili, da ne želita biti znova zaslišani.
Predsednik Splošnega sodišča je zato odločil, da konča ustni postopek.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga:
—
naj izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša nanjo;
—
naj, podredno, izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša nanjo, določi trajanje kršitve in zniža globo, ki ji je bila naložena;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v podporo svojim predlogom navaja dva tožbena razloga; prvi se nanaša na očitne napake pri presoji in napačno uporabo prava, ki naj bi bila storjena s tem, da je bila tožeči stranki pripisana odgovornost za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW, drugi pa se nanaša na kršitev člena 27(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) in na kršitev pravice do obrambe, ker Komisija v Obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni navedla, da bo uporabila domnevo o odgovornosti tožeče stranke.
Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava in očitne napake pri presoji odgovornosti tožeče stranke za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW
Napačna uporaba prava, ker je domneva, da je matična družba odločilno vplivala na poslovno politiko svojih hčerinskih družb, temeljila le na lastniški povezavi
– Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je Komisija kršila člen 81 ES, ker ji je odgovornost za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW, pripisala le na podlagi dejstva, da je bila njuna stoodstotna lastnica. Sodišče Unije pa naj bi zavzelo jasno stališče, da lastništvo celotnega kapitala hčerinske družbe samo po sebi ne dokazuje, da matična družba nadzoruje svojo hčerinsko družbo (sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji,
C-286/98 P, Recueil, str. I-9925
, točka 28, in sodba Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi DaimlerChrysler proti Komisiji,
T-325/01, ZOdl., str. II-3319
, točki 218 in 219).
V tej zadevi naj tožeča stranka ne bi bila niti neposredno niti posredno udeležena pri tajnih sporazumih, v upravnem postopku naj ne bi nikoli zastopala družbe BN Infra ali družbe BNGW in naj bi v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izrecno navedla, da je bila družba BN Infra dejansko samostojna. Družbi BN Infra in BNGW naj bi tako svojo poslovno politiko določali brez njenega posredovanja in ne da bi ji o tem poročali, saj naj bi bila njena vloga med kršitvijo omejena v glavnem na finančne vidike. Zato naj bi morala Komisija dokazati, da je odločilno vplivala na poslovno ravnanje družb BN Infra in BNGW na upoštevnem trgu in da med tem vplivom in kršitvijo obstaja vzročna zveza.
Tožeča stranka meni, da se Komisija ne more opreti na zelo splošna dejstva, kot so konsolidacija finančnih izidov, odločitve na področju združitev, uporaba dobička hčerinskih družb, naložbena politika, nakupi in prodaje ter imenovanja direktorjev hčerinskih družb, da bi s tem dokazala da je odločilno vplivala na poslovno ravnanje družb BN Infra in BNGW. Ta merila naj bi namreč ustrezala obveznostim, ki jih ima na podlagi nizozemskega civilnega zakonika vsaka matična družba, s priznanjem upoštevnosti teh dejstev pa naj bi se ustvarila neizpodbojna domneva, da so za napake odgovorne matične družbe. V skladu s sodno prakso naj bi bilo primerno merilo to, ali ima matična družba možnost določanja poslovnega ravnanja hčerinske družbe v smislu prodajne in cenovne politike (sodba Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG-Telefunken proti Komisiji,
107/82, Recueil, str. 3151
).
Tako po mnenju tožeče stranke merila, ki jih Komisija uporablja za to, da odgovornost za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, pripiše matični družbi, kršijo domnevo nedolžnosti iz člena 6 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila 4. novembra 1950 podpisana v Rimu (v nadaljevanju: EKČP).
Komisija zavrača vse argumente tožeče stranke.
– Presoja Splošnega sodišča
Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da se je udeležba pri tajnih sporazumih od 21. junija 1996 do 30. septembra 2000 zagotavljala po uslužbencih družbe BNGW, od 1. oktobra 2000 do 15. aprila 2002 pa po direktorju družbe BN Infra. Komisija je tožeči stranki pripisala odgovornost za kršitev za celotno obdobje njenega trajanja, saj je imela tožeča stranka v lasti celoten kapital družb BN Infra in BNGW, zaradi česar se domneva, da je na njih dejansko odločilno vplivala (točke od 293 do 297 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Najprej je treba opozoriti, da konkurenčno pravo Unije zadeva dejavnosti podjetij (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123
, točka 59) in da pojem podjetja v smislu člena 81 ES vključuje vse gospodarske subjekte, ki imajo enotno organizacijo osebnih, opredmetenih in neopredmetenih elementov, ki trajno zasledujejo neki gospodarski cilj in so lahko soudeleženi pri kršitvi iz te določbe (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji,
T-9/99, Recueil, str. II-1487
, točka 54 in navedena sodna praksa). Pojem podjetja, postavljen v ta kontekst, je treba razumeti, kot da označuje gospodarsko enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (sodba Sodišča z dne 14. decembra 2006 v zadevi Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio,
C-217/05, ZOdl., str. I-11987
, točka 40).
Protikonkurenčno ravnanje podjetja je mogoče pripisati drugemu podjetju, če svojega ravnanja na trgu ni določilo neodvisno, ampak je predvsem uporabilo navodila tega podjetja, zlasti ob upoštevanju poslovnih in pravnih povezav, ki ju združujejo (sodbe Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Metsä-Serla in drugi proti Komisiji,
C-294/98 P, Recueil, str. I-10065
, točka 27; z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425
, točka 117, in z dne 10. septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji,
C-97/08 P, ZOdl., str. I-8237
, točka 58). Tako je mogoče ravnanje hčerinske družbe pripisati matični družbi, če hčerinska družba svojega ravnanja na trgu ne določa neodvisno, temveč v glavnem sledi navodilom, ki ji jih določa matična družba, saj ti podjetji sestavljata gospodarsko celoto (sodba Sodišča z dne 14. julija 1972 v zadevi Imperial Chemical Industries proti Komisiji,
48/69, Recueil, str. 619
, točki 133 in 134).
Torej ne odnos prigovarjanja h kršitvi med matično in hčerinsko družbo ali celo vpletenost prve v navedeno kršitev, ampak dejstvo, da obe sestavljata eno samo podjetje v zgoraj navedenem smislu, Komisiji omogoča, da svojo odločbo, s katero nalaga globe, naslovi na matično družbo iz skupine družb. Treba je namreč opozoriti, da konkurenčno pravo Unije priznava, da različne družbe, ki pripadajo isti skupini, sestavljajo gospodarski subjekt in torej podjetje v smislu členov 81 ES in 82 ES, čeprav zadevne družbe svojega ravnanja na trgu ne določajo neodvisno (sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji,
T-203/01, Recueil, str. II-4071
, točka 290).
V posebnem primeru, ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala svoje hčerinske družbe, ki je kršiteljica, lahko ta matična družba po eni strani odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja izpodbojna pravna domneva, da ta matična družba dejansko izvaja tak vpliv (glej zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60 in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah za domnevo, da matična družba dejansko odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija lahko nato matično družbo šteje za solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če ta matična družba, ki mora to domnevo izpodbiti, ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna neodvisno (zgoraj v točki 18 navedena sodba Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, točka 29, in zgoraj v točki 25 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 61).
Čeprav se Sodišče v točkah 28 in 29 zgoraj v točki 18 navedene sodbe Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji v zvezi s stoodstotnim lastništvom kapitala hčerinske družbe resnično sklicuje tudi na druge okoliščine, kot so neprerekanje vpliva, ki ga izvaja matična družba na poslovno politiko hčerinske družbe, in skupno zastopanje dveh družb v upravnem postopku, je Sodišče take okoliščine kljub temu poudarilo le zato, da bi predstavilo vse elemente, s katerimi je Splošno sodišče utemeljilo svoje razlogovanje v tej zadevi, in ne zato, da bi uporabo zgoraj navedene domneve pogojevalo s predložitvijo dodatnih dokazov glede dejanskega izvajanja vpliva matične družbe na hčerinsko družbo (zgoraj v točki 25 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 62, in sodba Sodišča z dne 20. januarja 2011 v zadevi General Química in drugi proti Komisiji,
C-90/09 P, ZOdl., str. I-1
, točka 41).
Tožeča stranka meni, da je pristop Komisije v nasprotju z domnevo nedolžnosti iz člena 6 EKČP. Na podlagi člena 2 Uredbe št. 1/2003, v katerem se odraža domneva nedolžnosti iz člena 6(2) EKČP, mora kršitev člena 81(1) ES dokazati organ, ki trdi, da je bila kršitev storjena. Kot je poudarila generalna pravobranilka J. Kokott v sklepnih predlogih za zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji (ZOdl., str. I-8241), sklicevanje na tako domnevo, da matična družba dejansko izvaja odločilni vpliv na hčerinsko družbo v njeni stoodstotni lasti, ne vodi do obrnjenega dokaznega bremena, ki bi bilo nezdružljivo s temi določbami, temveč določa le dokazni standard, ki ga je treba upoštevati pri odločanju, ali je za kršitev odgovorna matična ali hčerinska družba. Ker je na podlagi dejstva, da je matična družba lastnica celotnega kapitala svoje hčerinske družbe, mogoče domnevati, da nanjo vpliva, se šteje, da ta domneva zadosti zahtevam dokaznega bremena, če je matična družba ne ovrže s prepričljivimi nasprotnimi dokazi (glej v tem smislu glej zgoraj v točki 24 navedeno sodbo Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 79). Z drugimi besedami, še preden se presodi o vprašanju dokaznega bremena, so stranke pozvane, naj predložijo stališča (sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott k sodbi Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji,
C-105/04 P, ZOdl., str. I-8725, I-8730
, točka 73, in k zgoraj v točki 30 navedeni sodbi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 74).
Tožeča stranka med drugim meni, da Komisijina razlaga domneve, da matična družba dejansko izvaja odločilni vpliv na hčerinsko družbo v njeni stoodstotni lasti, onemogoča izpodbitje te domneve.
Vendar pa iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora matična družba, ki ima v lasti ves kapital svoje hčerinske družbe, da bi ovrgla domnevo, da na to hčerinsko družbo dejansko odločilno vpliva, v presojo Komisiji in po potrebi Sodišču Unije predložiti vse dokaze o organizacijskih, poslovnih in pravnih povezavah med njo in njeno hčerinsko družbo, ki bi po njenem mnenju lahko izkazali, da ne sestavljata enotnega gospodarskega subjekta, ki so lahko različni glede na primer in jih torej ni mogoče taksativno našteti (zgoraj navedeni sodbi v točki 25 Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 65, in v točki 29 General Química in drugi proti Komisiji, točki 51 in 52). V nasprotju s trditvami tožeče stranke gre za izpodbojno domnevo, ki jo mora matična družba ovreči.
V zvezi z argumentom tožeče stranke, da obveznosti, ki jih mora matična družba izpolnjevati na podlagi nizozemskega prava, onemogočajo ovrženje te domneve, je treba spomniti, da se družba ne more sklicevati na nacionalno zakonodajo, da bi se izognila uporabi pravil prava Unije, saj se morajo pravni pojmi, ki jih to pravo vsebuje, načeloma enako razlagati in uporabljati v vsej Skupnosti (sodba Sodišča z dne 1. februarja 1972 v zadevi Hagen,
49/71, Recueil, str. 23
, točka 6). V vsakem primeru je treba glede na vsa zgoraj navedena načela v zvezi z obstojem te domneve in merili za njeno ovrženje ugotoviti, da elementi v zvezi z obveznostmi, ki jih nizozemsko pravo matičnim družbam nalaga v zvezi z njihovimi hčerinskimi družbami, potrjujejo domnevo, ki jo je Komisija v zvezi z nadzorom tožeče stranke nad družbama BN Infra in BNGW uporabila pri tožeči stranki.
Tožeča stranka nazadnje trdi, da je Komisija pri dokazovanju, da je odločilno vplivala na družbi BN Infra in BNGW, pripisala prevelik pomen zelo formalnim in splošnim dejstvom.
Najprej je treba v zvezi s tem spomniti, da – poleg tega, da obstaja domneva, ki izhaja iz dejstva, da je bila tožeča stranka lastnica celotnega kapitala hčerinskih družb – pomenijo dodatni indici o tem, da je tožeča stranka dejansko odločilno vplivala na ravnanje hčerinskih družb, ki jih je predložila Komisija, dodatne dokaze, ki sicer ne potrjujejo dejanske udeležbe tožeče stranke pri kršitvi, potrjujejo pa, da je imela odločilen vpliv na ravnanje hčerinskih družb in da je ta vpliv tudi dejansko izvajala (sodba Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi ARBED proti Komisiji,
C-176/99 P, Recueil, str. I-10687
, točka 20; glej tudi zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 62).
Poleg tega, kot je bilo navedeno v točki 32 zgoraj, Sodišče Unije meni, da je treba pri presoji tega, ali sta matična in hčerinska družba enoten gospodarski subjekt, upoštevati vsa dejstva o organizacijskih, poslovnih in pravnih povezavah med dvema družbama, ki jih predložijo stranke, pri čemer sta lahko narava in pomen teh dejstev odvisna od značilnosti posameznega primera (zgoraj v točki 25 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 65). Čeprav so nekatere okoliščine, kot je konsolidacija računovodskih izkazov na ravni skupine, neupoštevne (zgoraj v točki 29 navedena sodba General Química in drugi proti Komisiji, točka 108), lahko druga dejstva, kot so tesne osebne vezi med matično in hčerinsko družbo ali možnost matične družbe, da prerazporedi naloge, ki so zaupane njenim različnim matičnim družbam – čeprav s posamičnimi dejstvi ni mogoče dokazati obstoja enotnega gospodarskega subjekta – skupaj pomenijo zadosten sklop prepričljivih indicev.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da Komisija s tem, da je štela, da je tožeča stranka, ki je kot matična družba stoodstotna lastnica družb BN Infra in BNGW, ker je na slednji odločilno vplivala, odgovorna za kršitev, ki sta jo ti družbi storili, ni napačno uporabila prava.
Očitne napake pri presoji v zvezi s pripisovanjem odgovornosti tožeči stranki za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW
– Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je Komisija storila očitne napake pri presoji posebnih okoliščin, na podlagi katerih ji je v izpodbijani odločbi pripisala odgovornost za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW.
Tožeča stranka najprej poudarja, da se domneva o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva v upravnem postopku ni nanašala na družbo BNGW in da je Komisija v izpodbijani odločbi glede te družbe navedla le notranjo reorganizacijo dejavnosti gradnje cest leta 2000. Zato meni, da so drugi dokazi, ki jih je Komisija predlagala med sodnim postopkom, nedopustni.
Po mnenju tožeče stranke je Komisija napačno upoštevala sestavo njenega upravnega odbora, ki ga sestavljata le dve osebi, ker naj bi to dejstvo dokazovalo le to, da tožeča stranka glede na številne dejavnosti skupine ni mogla nadzorovati ravnanja družb BN Infra in BNGW na trgu. Poleg tega naj bi Komisija napačno razlagala naloge telesa, imenovanega „concern council“, ki ga sestavljajo člani upravnega odbora in generalni direktorji velikih oddelkov znotraj skupine in ki naj bi razpravljalo zgolj o strateških vprašanjih, ki se nanašajo na celotno skupino. Navzočnost predstavnikov družb BN Infra in BNGW v tem telesu naj bi bila poleg tega indic, da sta bili ti družbi neodvisni od skupine, saj sta tako lahko branili svojo samostojnost. Komisija naj bi poleg tega napačno ugotovila dejansko stanje, ker naj bi štela, da je bil uslužbenec družbe BN Infra, ki je sodeloval na sestankih omejevalnega sporazuma od oktobra 2000, v obdobju kršitve član „concern council“, medtem ko naj bi se temu telesu pridružil šele februarja 2004, ko je bil imenovan za generalnega direktorja družbe BN Infra. Poleg tega naj bi bila navedba, da imata tožeča stranka in družba BN Infra sedež na istem naslovu, nepravilna, ker naj bi imeli družbi sedež v dveh različnih stavbah. Nazadnje, reorganizacija dejavnosti gradnje cest skupine oktobra 2000 naj ne bi bila indic, da družba BN Infra ni imela poslovne samostojnosti, saj ima vsaka matična družba možnost reorganizirati svojo skupino.
Tožeča stranka poleg tega spominja, kot je to poudarila že v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da je sama le finančni holding in da sta družbi BN Infra in BNGW sami odgovorni za poslovne, finančne in pravne vidike svojega delovanja ter za kadrovsko politiko. Ti družbi naj bi morali tožeči stranki posredovati le načrte poslovanja, v katerih naj bi le okvirno obrazložili svojo strategijo in finančne napovedi. Za nekatere njune odločitve naj bi bilo sicer potrebno soglasje, vendar na področjih, ki se ne nanašajo na poslovno politiko. Nizozemsko pravo družb naj bi vsaki matični družbi nalagalo tudi, da vzdržuje nekatere odnose s svojimi hčerinskimi družbami, pri čemer gre zlasti za to, da direktorje imenuje skupščina delničarjev, za sprejemanje odločitev o uporabi dobička, za pripravo konsolidiranih računovodskih izkazov na podlagi finančnih poročil hčerinskih družb in za sprejemanje odločitev o spremembi strukture skupine.
Družba BN Infra naj bi imela od oktobra 2000 tako popolnoma proste roke pri določanju svojega poslovnega ravnanja, med drugim tudi pri nakupih surovin, saj naj bi se odboru za pogodbe, pri katerem je sodelovala tožeča stranka, predložile le ponudbe, ki se nanašajo na dela v določeni vrednosti ali ki pomenijo posebno tveganje. Poleg tega naj bi morala družba BN Infra upravni svet tožeče stranke zaprositi za soglasje le pri sklepanju sporazumov o sodelovanju, ki niso spadali v okvir njenega običajnega poslovanja.
Enako naj bi do oktobra 2000 družba BNGW prosto odločala o sprejemanju naročil za gradnjo cest, z izjemo del, katerih vrednost je presegala določen prag in o katerih je odločal odbor za pogodbe, ki pa naj bi pomenila le majhen del prometa te družbe. Poleg tega naj bi morala družba BNGW upravnemu odboru tožeče stranke le vsako četrtletje sporočiti finančne rezultate, pri čemer naj ne bi nikoli omenjala posameznih projektov. Nazadnje, uprava družbe BNGW naj bi opravljala naloge v drugih družbah skupine, med drugim v družbi BN Infra, le zelo kratek čas leta 2000, dejstvo, da je uslužbenec družbe BNGW, ki je sodeloval na sestankih omejevalnega sporazuma, oktobra 2000 postal komercialni direktor družbe BN Infra, pa naj ne bi vplivalo na stopnjo samostojnosti družbe BNGW do tega dne.
Komisija meni, da tožeči stranki ni uspelo ovreči domneve, da je dejansko odločilno vplivala na poslovno ravnanje družb BN Infra in BNGW, in da v vsakem primeru več dejstev, ki so navedena v izpodbijani odločbi, posredno kaže na to, da je tožeča stranka dejansko odločilno vplivala na politiko družb BN Infra in BNGW.
Poleg tega je Komisija v repliki navedla, da je tožeča stranka nekatere dokaze, s katerimi je želela ovreči domnevo, da je dejansko odločilno vplivala na poslovno ravnanje družb BN Infra in BNGW, prvič predložila šele v tožbi, kar naj bi bilo v nasprotju s sodno prakso Splošnega sodišča (sodba z dne 27. septembra 2006 v zadevi Akzo Nobel proti Komisiji,
T-330/01, ZOdl., str. II-3389
, točka 89). Vendar pa je Komisija v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča v zvezi s sodbo Sodišča z dne 1. julija 2010 v zadevi Knauf Gips proti Komisiji (
C-407/08 P, ZOdl., str. I-6371
, točke od 89 do 92) izjavila, da ne oporeka več dopustnosti argumentov, s katerimi želi tožeča stranka izpodbiti to domnevo.
Nazadnje je Komisija menila, da mora Splošno sodišče, če presodi, da so dokazi, s katerimi želi tožeča stranka ovreči to domnevo in so bili prvič predlagani pred tem sodiščem, dopustni, Komisiji dopustiti, da na te argumente odgovori med sodnim postopkom.
– Presoja Splošnega sodišča
Pri preizkusu očitkov, da je Komisija s tem, da je tožeči strani pripisala odgovornost za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW, je treba preveriti, ali je tožeča stranka predložila dokaze, s katerimi je mogoče ovreči domnevo, da so te tri družbe enoten gospodarski subjekt.
Najprej je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso v zvezi z uporabo členov 81 ES in 82 ES nobena določba prava Unije naslovniku obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ne nalaga, da mora v tem obvestilu navedena dejstva ali pravne elemente izpodbijati že med upravnim postopkom, ker naj tega ne bi bilo mogoče storiti pozneje v fazi sodnega postopka, saj bi bila taka omejitev v nasprotju s temeljnima načeloma zakonitosti in spoštovanja pravice do obrambe (zgoraj v točki 45 navedena sodba Knauf Gips proti Komisiji, točke od 89 do 92).
V zvezi z vprašanjem, ali lahko Komisija med sodnim postopkom predloži dodatne indice v zvezi s tem, da sta tožeča stranka in družba BNGW enoten gospodarski subjekt, je treba spomniti, da čeprav v okviru tožbe na razglasitev ničnosti na podlagi člena 230 ES Komisija v utemeljitev izpodbijane odločbe ne sme navajati novih obremenilnih dokazov, ki niso navedeni v tej odločbi, pa lahko odgovori na trditve tožeče stranke, če ta poskuša na podlagi drugih dokumentov, ki niso bili predloženi Splošnemu sodišču, dokazati, da teza Komisije temelji na napačnih dejstvih (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00, ZOdl., str. II-2501
, točki 175 in 176). Poleg tega je Sodišče že priznalo, da lahko organ, ki sprejme izpodbijano odločbo, med sodnim postopkom predloži pojasnila, s katerimi dopolni obrazložitev, ki je že sama po sebi zadostna, ker so lahko taka pojasnila koristna pri internem nadzoru razlogov odločbe, ki ga opravlja sodišče Unije, saj instituciji omogočajo, da izrecno pojasni razloge, na katerih temelji njena odločba (sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Finnboard proti Komisiji,
C-298/98 P, Recueil, str. I-10157
, točka 46).
Torej je treba ugotoviti, da je imela Komisija v tem primeru pravico, da odgovori na argumente, ki jih je tožeča stranka predložila v fazi sodnega postopka in s katerimi želi ovreči domnevo, da je dejansko odločilno vplivala na poslovno ravnanje družbe BNGW.
Predvsem je treba spomniti, da je Komisija v točkah od 293 do 297 obrazložitve izpodbijane odločbe najprej obrazložila, da se lahko sklicuje na domnevo, da je tožeča stranka v obdobju od 21. junija 1996 do 30. septembra 2000 dejansko odločilno vplivala na družbo BNGW, v obdobju od 1. oktobra 2000 do 15. aprila 2002 pa na družbo BN Infra. Komisija je nato navedla, da več dejstev, ki se nanašajo na strukturo skupine, to domnevo potrjuje. Tako v upravnem odboru tožeče stranke le dve osebi z generalnimi direktorji velikih oddelkov sestavljata „concern council“, katerega član je bil tudi uslužbenec družbe BN Infra, ki je od leta 2000 neposredno sodeloval pri omejevalnem sporazumu. Poleg tega Komisija navaja, da sta imeli tožeča stranka in družba BN Infra sedež na istem naslovu. Nazadnje Komisija poudarja, da je bila tožeča stranka pristojna za organizacijo skupine in da je to pristojnost med drugim uporabila leta 2000, ko je reorganizirala dejavnost gradnje cest.
Na prvem mestu, čeprav tožeča stranka meni, da bi se morala Komisija za to, da bi ji lahko pripisala odgovornost za kršitev, ki sta jo storili njeni hčerinski družbi, opreti na dejstva, na podlagi katerih bi bilo mogoče presoditi njeno vlogo pri zadevnem protikonkurenčnem ravnanju, pa je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso ni treba, da bi bil nadzor, ki ga ima matična družba nad hčerinskimi družbami, nujno povezan z ravnanjem, ki je predmet kršitve (glej točko 26 zgoraj, zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 59, in zgoraj v točki 29 navedeno sodbo General Química in drugi proti Komisiji, točke 38, 102 in 103). Zato ni nujno preizkusiti, ali je tožeča stranka dejansko vplivala na ravnanje družb BN Infra in BNGW, ki je predmet kršitve.
Na drugem mestu, z dejstvi, ki jih je tožeča stranka predložila, da bi dokazala, da ni odločilno vplivala na poslovno ravnanje družb BN Infra in BNGW, ni mogoče ovreči domneve o izvajanju takega vpliva. Argument, da je njen upravni odbor sestavljen le iz dveh oseb, zaradi česar naj bi bilo spremljanje številnih dejavnosti skupine oteženo, namreč sam po sebi ne zadostuje za ovrženje te domneve, ker z njim ni mogoče dokazati, da se je tožeča stranka odrekla izvajanju nadzora nad družbama BN Infra in BNGW. Poleg tega trditve tožeče stranke, da prisotnost direktorjev družb BN Infra in BNGW v telesu „concern council“ kaže na to, da sta imeli ti družbi znotraj organizacije skupine neodvisen položaj, ne zadostujejo da bi se dokazalo, da jima je tožeča stranka pustila popolno samostojnost pri določanju njunega ravnanja na trgu, ker obstoj telesa „concern council“ sam po sebi kaže na to, da je tožeča stranka tesno sodelovala pri določanju strateških ciljev svojih hčerinskih družb. Poleg tega samo dejstvo, da sta imeli družbi BN Infra in BNGW do določenega praga sorazmerno samostojno poslovno politiko, ne omogoča izpodbitja trditve, da je tožeča stranka kot stoodstotna lastnica delnic dejansko odločilno vplivala na poslovno ravnanje družb BN Infra in BNGW. Ta argument namreč ni odločilen za ovrženje domneve, da je tožeča stranka dejansko izvajala odločilen vpliv nad tem pragom. Nazadnje, okoliščina, da naj bi uprava družbe BNGW naloge v drugih družbah skupine, med drugim v družbi BN Infra, opravljala le zelo kratek čas, ne zadostuje, da bi se dokazalo, da je bila družba BNGW neodvisna od tožeča stranke. Ta argument namreč ne dodaja dejstev, s katerimi bi bilo mogoče ovreči domnevo v obdobju, v katerem je uprava družbe BNGW te naloge opravljala.
Na tretjem mestu, tožeča stranka trdi, da je bila le finančni holding in da se ni vpletala v operativne dejavnosti družb BN Infra in BNGW. Pojem holding pokriva različne položaje, vendar ga je na splošno mogoče opredeliti kot družbo, ki ima v eni ali več družbah kapitalski delež z namenom njihovega obvladovanja (sodba Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff-Technik proti Komisiji,
T-69/04, ZOdl., str. II-2567
, točka 60). Čeprav je mogoče domnevo o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva načeloma izpodbiti, če matična družba ravna le kot finančni holding, iz spisa izhaja, da tožeča stranka v tem primeru ni ravnala tako. Tako je bila skupščina delničarjev tožeče stranke zadolžena za imenovanje direktorjev hčerinskih družb in za potrjevanje nekaterih njihovih pomembnih strateških odločitev, kot so uporaba dobička, pravni spori, bančna posojila, investicije in sodelovanje z drugimi podjetji. Poleg tega obstoj telesa „concern council“ kaže na to, da je tožeča stranka tesno sodelovala pri določanju strateških ciljev hčerinskih družb in strukture skupine, kot med drugim kaže prestrukturiranje dejavnosti gradnje cest leta 2000. Nazadnje, hčerinske družbe so morale tožeči stranki vsako četrtletje predložiti številne podatke, kot so načrt poslovanja, ponudbe za dela, ki presegajo določeno vrednost, in njihova finančna poročila. Vsa ta dejstva kažejo na to, da je vloga tožeča stranke presegala vlogo običajnega finančnega holdinga.
Iz vseh teh dejstev in posebej iz obstoja pomembnih poslovnih in organizacijskih povezav med tožečo stranko in hčerinskimi družbami izhaja, da je Komisija sklepala, da te družbe niso samostojne in da gre zato za enoten gospodarski subjekt.
Okoliščina, da imata tožeča stranka in družba BN Infra sedež na istem naslovu, čeprav gre za ločeni stavbi, in da se v odnosu do tretjih oseb predstavljata pod istim imenom, je tudi lahko indic, ki skupaj z drugimi indici omogoča ugotovitev, da gre za enoten gospodarski subjekt. Nazadnje, okoliščina, da se je uslužbenec družbe BN Infra, ki je od oktobra 2000 neposredno sodeloval na sestankih omejevalnega sporazuma, leta 2004, to je po koncu kršitve, pridružil telesu „concern council“, pomeni dodaten indic o obstoju hierarhičnih vezi in tesnih odnosov med družbo BN Infra in tožečo stranko. V zvezi s tem je treba med drugim ugotoviti, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke Komisija v izpodbijani odločbi ni nikjer omenila, da je bil ta uslužbenec v obdobju kršitve član telesa „concern council“.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da z dejstvi, ki jih je tožeča stranka predložila med upravnim in med sodnim postopkom, ni mogoče ovreči domneve, da je, ker je bila stoodstotna lastnica kapitala družb, nanje dejansko odločilno vplivala. Zato je treba potrditi sklep iz izpodbijane odločbe, da so bile tožeča stranka ter družbi BN Infra in BNGW eno podjetje v smislu člena 81 ES, ne da bi bilo treba preveriti, ali je tožeča stranka vplivala na ravnanje družb BN Infra in BNGW, ki so predmet kršitve.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 27(1) Uredbe št. 1/2003 in pravice do obrambe
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila člen 27(1) Uredbe št. 1/2003 in njeno pravico do obrambe, ker v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni navedla, da bo tožečo stranko štela za odgovorno, ker naj bi od 21. junija 1996 do 1. oktobra 2000 dejansko odločilno vplivala na družbo BNGW. Tožeča stranka zato predlaga, naj se globa zmanjša sorazmerno s trajanjem kršitve in tako določi na 1213650 EUR.
Komisija naj namreč v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ne bi navedla, niti da je štela družbo BNGW za hčerinsko družbo družbe BN Infra niti da je menila, da je tožeča stranka odločilno vplivala na družbo BNGW. Člen 27(1) Uredbe št. 1/2003 in sodišče Unije pa naj bi zahtevala, da se naslovniku obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah da možnost, da primerno predstavi svoje stališče o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokumentih, ki jih Komisija navaja v podporo svoji trditvi o obstoju kršitve Pogodbe (zgoraj v točki 24 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 66).
Tožeča stranka meni, da dvakratna omemba družbe BNGW v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah (točka 342 in opomba št. 518) nista dovolj. Komisija naj bi namreč, prvič, zmotno navedla, da je bila družba BNGW pravna predhodnica družbe BN Infra, in drugič, nikoli naj ne bi navedla, da je bila družba BNGW neodvisen gospodarski subjekt, ki se je udeleževal omejevalnega sporazuma, in da naj bi tožeča stranka odločilno vplivala na njegovo poslovno politiko. Poleg tega naj le to, da je Komisija opozorila na splošna pravila o odgovornosti matičnih družb za kršitve, ki so jih storile njihove hčerinske družbe, ne bi moglo nadomestiti izrecne navedbe zadevnih hčerinskih družb. Nazadnje tožeča stranka meni, da dejstvo, da je v svojem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah na splošno navajala družbo BNGW, ne zadostuje za to, da bi se lahko štelo, da je Komisija zadostila zahtevam sodne prakse v zvezi z vsebino obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah (zgoraj v točki 35 navedena sodba ARBED proti Komisiji, točka 23, in sodba Sodišča z dne 14. julija 2005 v združenih zadevah ThyssenKrupp proti Komisiji,
C-65/02 P in C-73/02 P, ZOdl., str. I-6773
, točka 85).
Poleg tega je tožeča stranka na obravnavi navedla, da v nobenem primeru ne more biti odgovorna za plačilo globe, če bo Splošno sodišče v zadevi T-362/06 izpodbijano odločbo razglasilo za nično v delu, ki se nanaša na odgovornost za ravnanja družb BNGW in BN Infra, saj odgovornost matične družbe ne more presegati odgovornosti njene hčerinske družbe.
Komisija zavrača vse argumente tožeče stranke. Na obravnavi je Komisija v odgovor na argumente tožeče stranke v zvezi s posledicami morebitne razglasitve odločbe, izpodbijane v zadevi T-362/06, za nično, menila, da je treba globo, naloženo tožeči stranki, vsekakor ohraniti na isti ravni, saj ima Komisija polje proste presoje v zvezi z vprašanjem, za katere dele podjetja šteje, da so odgovorni za kršitev.
Presoja Splošnega sodišča
– Kršitev pravice do obrambe
Člen 27(1) Uredbe št. 1/2003 določa:
„Pred izdajo odločb po členih 7, 8, 23 ali členu 24(2) Komisija podjetjem ali podjetniškim združenjem, podrejenim postopkom, ki jih vodi Komisija, da priložnost za zaslišanje v zvezi z zadevami, proti katerim Komisija ugovarja. Odločbe Komisije temeljijo samo na ugovorih, h katerim so zadevne stranke imele priložnost dati pojasnila. Pritožniki so v tesni povezavi s postopki.“
V skladu z ustaljeno sodno prakso spoštovanje pravice do obrambe zahteva, da se zadevni družbi v upravnem postopku da možnost, da primerno predstavi svoje stališče o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokumentih, ki jih Komisija navaja v podporo svoji trditvi o obstoju kršitve Pogodbe (sodbi Sodišča z dne 7. junija 1983 v združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji,
od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825
, točka 10, in z dne 6. aprila 1995 v zadevi BPB Industries in British Gypsum proti Komisiji,
C-310/93 P, Recueil, str. I-865
, točka 67). Enako mora biti v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah v skladu z ustaljeno sodno prakso zaradi njegovega pomena natančno in nedvoumno določena pravna oseba, ki se ji bodo lahko naložile globe, in mora biti tej osebi vročeno (sodba Sodišča z dne 16. marca 2000 v združenih zadevah Compagnie maritime belge transports in drugi proti Komisiji,
C-395/96 P in C-396/96 P, Recueil, str. I-1365
, točki 143 in 146, ter v točki 35 navedena sodba ARBED proti Komisiji, točka 21, in v točki 45 navedena sodba Akzo Nobel proti Komisiji, točka 87). Prav tako je pomembno, da je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navedeno, kakšna naj bi bila vloga zadevnega podjetja pri očitanih dejanjih (sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009 v združenih zadevah Papierfabrik August Koehler in drugi proti Komisiji,
C-322/07 P, C-327/07 P in C-338/07 P, ZOdl., str. I-7191
, točka 39).
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso ni nujno, da je odločba natančna kopija obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah (sodba Sodišča z dne 29. oktobra 1980 v združenih zadevah van Landewyck in drugi proti Komisiji,
od 209/78 do 215/78 in 218/78, Recueil, str. 3125
, točka 68). Zato bo kršitev pravice do obrambe mogoče ugotoviti, le če je v končni odločbi zadevnim podjetjem pripisana odgovornost za kršitve, ki so drugačne od kršitev, navedenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ali če so v njej upoštevana druga dejstva (sodba Sodišča z dne 15. julija 1970 v zadevi ACF Chemiefarma proti Komisiji,
41/69, Recueil, str. 661
, točki 26 in 94, in sodba Splošnega sodišča z dne 23. februarja 1994 v združenih zadevah CB in Europay proti Komisiji,
T-39/92 in T-40/92, Recueil, str. II-49
, točke od 49 do 52). To ni tako, če se domnevne razlike med obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in končno odločbo ne nanašajo na druga ravnanja kot tista, o katerih so se zadevna podjetja že izrekla, in zato ne pomenijo novih očitkov (sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji,
T-191/98, od T-212/98 do T-214/98, Recueil, str. II-3275
, točka 191).
V zvezi s tem je treba poudariti, da kadar se zadevna podjetja sklicujejo na kršitev pravice do obrambe v zvezi z očitki, sprejetimi v izpodbijani odločbi, ne morejo zgolj navesti, da obstajajo razlike med obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in izpodbijano odločbo, ne da bi natančno in konkretno navedla, v katerem delu vsaka od teh razlik v obravnavanem primeru pomeni nov očitek, v zvezi s katerim niso imela možnosti izreči se (zgoraj v točki 65 navedena sodba Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji, točka 192). V skladu s sodno prakso je namreč treba kršitev pravice do obrambe presojati na podlagi posebnih okoliščin vsakega obravnavanega primera, saj je v bistvu odvisna od očitkov, ki jih je Komisija upoštevala pri ugotovitvi kršitve, ki jo očita zadevnim podjetjem (sodba Splošnega sodišča z dne 29. junija 1995 v zadevi ICI proti Komisiji,
T-36/91, Recueil, str. II-1847
, točka 70).
Tožeča stranka meni, da Komisija v tej zadevi ni izpolnila obveznosti, ker v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni navedla, da bo tožečo stranko štela za odgovorno, ker naj bi od 21. junija 1996 do 1. oktobra 2000 dejansko odločilno vplivala na družbo BNGW.
V obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah je Komisija najprej spomnila, da je vsaka skupina zadevnih podjetij pomenila eno podjetje in da je imela matična družba skupine možnost odločilno vplivati na ravnanje hčerinskih družb (točka 324). Nato je navedla, da je bila tožeča stranka pri omejevalnem sporazumu udeležena po direktorju družbe BNGW (točka 236 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah) in nato po družbi BN Infra (točka 339 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah) ter da, ker ima tožeča stranka po vmesni družbi Ballast Nedam Nederland v lasti ves kapital družbe BN Infra (prej Ballast Nedam Wegenbouw BV in BNGW), domneva, da je ta matična družba odločilno vplivala na ravnanje svojih dveh hčerinskih družb. Komisija je nazadnje navedla nekaj dodatnih dejstev v zvezi s tem, da sta tožeča stranka in družba BN Infra sestavljali enotno podjetje (točka 340 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah). Glede na vsa ta dejstva je Komisija odločila, da se obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah pošlje družbi BN Infra zaradi njene neposredne udeležbe (in zaradi neposredne udeležbe njenih pravnih predhodnic) pri sporazumih in tožeči stranki zaradi dejanskega vplivanja na ravnanje družbe BN Infra (točka 342 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah).
Iz vseh teh dejstev izhaja, da je Komisija tožeči stranki, čeprav bi bilo lahko besedilo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah jasnejše, zlasti glede povezave med družbama BN Infra in BNGW, podala dovolj dejstev, na podlagi katerih je lahko tožeča stranka razumela dejstva in okoliščine, ki jih je Komisija uporabila za potrditev svoje trditve o obstoju kršitve, poleg tega pa je izrecno in nedvoumno navedla pravne osebe, ki naj bi se jim naložila globa. Le dejstvo, da Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni predložila nobenega dodatnega dokaza v zvezi s tem, da tožeča stranka in družba BNGW sestavljata enotno podjetje, ne zadostuje, da bi se štelo, da Komisija ni jasno navedla, da namerava uporabiti domnevo, da je tožeča stranka dejansko odločilno vplivala na poslovno ravnanje družb BN Infra in BNGW. Splošno sodišče tako na podlagi podatkov iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah meni, da se je tožeča stranka mogla zavedati možnosti, da bo nanjo kot na matično družbo družbe BNGW naslovljena končna odločba Komisije.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v odgovor na to obtožbo iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah v odgovoru na to obvestilo navedla, da družba BN Infra ni bila pravna naslednica družbe BNGW, temveč je bila kot matična družba stoodstotna lastnica njenega kapitala, poleg tega pa je navedla argumente, s katerimi je želela dokazati, da je bila družba BNGW v razmerju do nje samostojna.
Splošno sodišče v teh okoliščinah meni, da je tožeča stranka že od faze z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah mogla razumeti vsebino očitka Komisije, da je bila kot matična družba družbe BNGW udeležena pri kršitvi, in da je imela možnost primerno poskrbeti za svojo obrambo.
– Učinki razglasitve delne ničnosti v zadevi T-362/06
Tožeča stranka je na obravnavi trdila, da bi ji bilo treba – ker se šteje, da skupaj z družbo BN Infra sestavljata eno podjetje v smislu člena 81 ES – ob znižanju globe, ki je bila naložena družbi BN Infra, znižati globo, ki ji je bila kot matični družbi naložena solidarno.
Vsekakor, in ne da bi bilo treba odločiti o dopustnosti teh argumentov, je treba spomniti, da je Splošno sodišče v zadevi T-362/06 člen 1(a) izpodbijane odločbe v delu, v katerem se družbi BN Infra pripisuje odgovornost za kršitev v obdobju od 21. junija 1996 do 1. oktobra 2000, razglasilo za ničen zaradi tega, ker Komisija ni spoštovala pravice družbe BN Infra do obrambe, saj v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah Komisija ni navedla, da šteje, da je ta družba za kršitev, ki jo je storila družba BNGW, odgovorna kot matična družba družbe BNGW, in ne kot njena pravna naslednica. Čeprav je Splošno sodišče presodilo, da Komisija ni spoštovala pravice družbe BN Infra do obrambe, pa ni ugotovilo, da družba BNGW ni storila kršitve.
Iz izpodbijane odločbe (točka 295) pa izhaja, da je Komisija zaradi tega, ker je bila tožeča stranka posredno lastnica celotnega kapitala družbe BNGW, domnevala o njenem odločilnem vplivanju na to družbo.
Zato tožeča stranka ne more trditi, da ji Komisija za obdobje od 21. junija 1996 do 1. oktobra 2000 ne bi smela pripisati kršitvenega ravnanja družbe BNGW in da ji ne bi smela naložiti solidarne obveznosti za plačilo globe. V skladu z ustaljeno sodno prakso ima namreč Komisija polje proste presoje pri določitvi, katere subjekte znotraj podjetja šteje za odgovorne za kršitev (sodba Splošnega sodišča z dne 1. aprila 1993 v zadevi BPB Industries in British Gypsum proti Komisiji,
T-65/89, Recueil, str. II-389
, točka 154, in zgoraj v točki 26 navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 290). Nič torej ne nasprotuje temu, da bi bila tožeča stranka edina odgovorna za ravnanje družbe BNGW.
Nazadnje je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni izpodbijala tega, da je družba BNGW storila kršitev v obdobju od 21. junija 1996 do 1. oktobra 2000 in da ji v skladu s točko 57 zgoraj ni uspelo ovreči domneve, da je kot stoodstotna lastnica kapitala družbe BNGW nanjo dejansko odločilno vplivala.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba argumente tožeče stranke v zvezi s posledicami razglasitve delne ničnosti izpodbijane odločbe v zadevi T-362/06 zavrniti.
Drugi tožbeni razlog je torej treba zavrniti in zato je treba zavrniti tožbo v celoti.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družbi Ballast Nedam NV se naloži plačilo stroškov.

Jaeger
Wahl
Soldevila Fragoso
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 27. septembra 2012.
Podpisi
Kazalo

Dejansko stanje

Postopek in predlogi strank

Pravo

Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava in očitne napake pri presoji odgovornosti tožeče stranke za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW

Napačna uporaba prava, ker je domneva, da je matična družba odločilno vplivala na poslovno politiko svojih hčerinskih družb, temeljila le na lastniški povezavi

– Trditve strank

– Presoja Splošnega sodišča

Očitne napake pri presoji v zvezi s pripisovanjem odgovornosti tožeči stranki za kršitev, ki sta jo storili družbi BN Infra in BNGW

– Trditve strank

– Presoja Splošnega sodišča

Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 27(1) Uredbe št. 1/2003 in pravice do obrambe

Trditve strank

Presoja Splošnega sodišča

– Kršitev pravice do obrambe

– Učinki razglasitve delne ničnosti v zadevi T-362/06

Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.