CELEX: 62012CJ0543
Преюдициално запитване
Директива 91/477/ЕИО
Издаване на европейски паспорт за огнестрелно оръжие
Национална правна уредба, която предвижда такъв паспорт единствено за притежателите на огнестрелни оръжия, предназначени за лов или спортна стрелба

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 4 и на член 3 от Директива 91/477/ЕИО на Съвета от 18 юни 1991 година относно контрола на придобиването и притежаването на оръжие (
ОВ L 256, стр. 51
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 10, стр. 233), изменена с Директива 2008/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 г. (
ОВ L 179, стр. 5
, наричана по-нататък „Директива 91/477“), както и на член 45, параграф 1 и на член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е представено в рамките на спор на г‑н Zeman с Krajské riaditeľstvo Policajného zboru v Žiline (Регионална дирекция на полицията, Жилина) по повод решението, с което последната отхвърля молбата да му бъде предоставен европейски паспорт за огнестрелно оръжие.
Правна уредба
Международното право
Конвенцията на Организацията на обединените нации срещу транснационалната организирана престъпност, приета с Резолюция 55/25 на Общото събрание от 15 ноември 2000 г., е основен инструмент за борба с транснационалната организирана престъпност. Тя е открита за подписване от държавите членки от 12 до 15 декември 2000 г. в Палермо (Италия) и влиза в сила на 29 септември 2003 г. Одобрена е с Решение 2004/579/ЕО на Съвета от 29 април 2004 година за сключване от името на Европейската общност на Конвенцията на Организацията на обединените нации за борба срещу трансграничната организирана престъпност (
ОВ L 261, стр. 69
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 36, стр. 10).
Посочената конвенция се допълва от три протокола, сред които и Протоколът срещу незаконното производство и трафик с огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси към Конвенцията на Организацията на обединените нации срещу транснационалната организирана престъпност, приет с Резолюция 55/255 на Общото събрание от 8 юни 2001 г. (наричан по-нататък „Протоколът“).
Член 2 от Протокола, озаглавен „Цел“, предвижда:
„Целта на този протокол е да насърчава, улеснява и засилва сътрудничеството между държавите — страни по него, с цел предотвратяване, борба със и ликвидиране на незаконното производство и трафик на огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси“.
Член 10 от Протокола, озаглавен „Общи изисквания към системите за издаване на лицензии или разрешения за внос, износ и транзитен превоз“, гласи:
„1.   Всяка държава — страна по протокола, въвежда или поддържа ефективна система за издаване на лицензи или разрешения за внос и износ, както и от мерки по отношение на международния транзитен превоз на огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси.
2.   Преди да издаде лиценз или разрешение за износ или за воден превоз на огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси, всяка държава — страна по протокола, трябва да се увери, че:
a)
страните вносители са издали лиценз или разрешение за внос, и
б)
без това да противоречи на двустранните и многостранните спогодби и споразумения в полза на държавите, които нямат водни граници, транзитните държави най-малкото писмено са уведомили, че не възразяват срещу транзитния превоз, преди той да бъде извършен.
3.   Лицензът или разрешението за внос и износ и придружаващата ги документация трябва да съдържат информация, която най-малко да включва мястото и датата на издаване, датата на изтичане на валидността, държавата износител, държавата вносител, крайния получател, описание и количество огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси и винаги, когато ще се осъществява транзитен превоз — транзитните държави. Информацията, съдържаща се в лиценза за внос, трябва да бъде предоставена на транзитните държави предварително.
4.   Държавата — страна по този протокол, която осъществява внос, по искане на държавата — страна по протокола, която осъществява износ, информира последната за получаването на превозваната пратка огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси.
5.   Всяка държава — страна по този протокол, в рамките на своите възможности предприема необходимите мерки за гарантиране сигурността на процедурите по издаване на лицензи и разрешения, както и за удостоверяване и потвърждаване автентичността на лицензионните и разрешителните документи.
6.   Държавите — страни по протокола, могат да приемат опростени процедури за временен внос и износ и за транзитен превоз на огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси за законни цели, които могат да бъдат установени, като лов, спортна стрелба, оценка, изложба или ремонт“.
Правото на Съюза
Контролът на придобиването и притежаването на оръжие в Европейския съюз се урежда основно от Директива 91/477.
Съображения от първо до седмо от Директива 91/477 гласят:
„[…] член 8а от Договора предвижда вътрешният пазар да бъде изграден най-късно до 31 декември 1992 г.; […] вътрешният пазар обхваща пространство без вътрешни граници, в което свободното движение на стоки, хора, услуги и капитали се осигурява съгласно разпоредбите на договора;
[…] по време на заседанието си, проведено във Фонтенбло на 25 и 26 юни 1984 г., Европейският съвет определи изрично като своя цел премахването на всички полицейски и митнически формалности на вътрешните граници на Общността;
[…] пълното премахване на проверките и формалностите по вътрешните граници на Общността предполага, че трябва да бъдат изпълнени някои основни условия; […] Комисията посочва в своята „Бяла книга — Завършване на изграждането на вътрешния пазар“, че премахването на проверките на безопасността на превозваните предмети и хора предполага също сближаване на законодателствата относно оръжията;
[…] премахването на проверките по вътрешните граници на Общността относно притежаването на оръжие налага необходимостта от ефикасно законодателство, което да позволява контрола във вътрешността на държавите членки върху придобиването и притежаването на огнестрелно оръжие и върху пренасянето му в друга държава членка; […] поради това системните проверки по вътрешните граници на Общността трябва да се премахнат;
[…] това законодателство ще породи по-голямо взаимно доверие между държавите членки в областта на опазването на безопасността на лицата, доколкото тя е залегнала в частично хармонизираните законодателства; […] за тази цел следва да се предвидят категории огнестрелни оръжия, чието придобиване и притежание от частни лица да бъде или забранено или да подлежи на разрешителен режим или на деклариране;
[…] е нужно да се забрани по принцип преминаването от една държава членка в друга с притежавано оръжие и […] може да има изключение, само ако се прилага процедура, която позволява на държавите членки да бъдат информирани за внасянето на огнестрелно оръжие на тяхна територия;
[…] въпреки това трябва да бъдат приети по-гъвкави правила по отношение на лова и на спортните състезания, за да не се възпрепятства повече от необходимото свободното движение на хората“.
Член 1, параграф 4 от същата директива предвижда:
„Европейският паспорт за огнестрелно оръжие е документ, издаден от властите на държава членка по искане на лице, което става законен притежател и ползвател на огнестрелно оръжие. Неговият максимален срок на валидност е пет години. Този срок може да бъде удължаван. Той съдържа данните, предвидени в приложение II. Европейският паспорт за огнестрелно оръжие е непрехвърлим документ, в който са отбелязани огнестрелното оръжие или огнестрелните оръжия, притежавани и използвани от титуляр[а] на паспорта […]. Паспортът трябва да бъде носен винаги от лицето, което използва огнестрелното оръжие. В паспорта се отбелязват промените, настъпили във връзка с притежаването или характеристиките на огнестрелното оръжие, както и загубата или кражбата на огнестрелното оръжие“.
Член 2, параграф 1 от Директива 91/477 гласи:
„Настоящата директива не засяга прилагането на разпоредбите от националните законодателства, свързани с [носенето] на оръжия, [с] оръжия за лов и за спортна стрелба“.
Член 3 от посочената директива гласи:
„Държавите членки могат да приемат в своите законодателства по-строги разпоредби от предвидените в настоящата директива, при условие че се спазват правата на пребиваващите в държавите членки лица по силата на член 12, параграф 2“.
Член 11, параграфи 1 и 2 от Директива 91/414 гласи:
„1.   Без да се засягат разпоредбите на член 12, огнестрелните оръжия могат да бъдат пренасяни от една държава членка в друга само при спазване на процедурата, която е предвидена в следващите параграфи. Тези разпоредби се прилагат също в случай на пренасяне на огнестрелно оръжие при изпълнение на продажбата му, извършена по пътя на кореспонденция.
2.   Що се отнася до пренасянето на огнестрелни оръжия към друга държава членка заинтересованото лице преди всяко експедиране съобщава на държавата членка, в която се намират тези оръжия:
—
името и адреса на продавача или на лицето, което преотстъпва оръжието си, и името и адреса на купувача или на придобиващия или, ако е необходимо, на собственика,
—
адреса, на който тези оръжия ще бъдат изпратени или транспортирани,
—
броя на оръжията, които съставят пратката или се транспортират,
—
данните, които позволяват идентификацията на всяко оръжие, като освен това се посочва, че огнестрелното оръжие е било предмет на проверка в съответствие с разпоредбите на Конвенцията от 1 юли 1969 г. относно взаимното признаване на контролните щемпели на преносимите огнестрелни оръжия,
—
начина за пренасяне,
—
датата на тръгване и очакваната дата на пристигане.
Информациите, предвидени в двете последни тирета, не следва да се съобщават, в случай че пренасянето се извършва между оръжейници.
Държавата членка разглежда условията, при които ще се извърши пренасянето, по-специално от гледна точка на безопасността.
Ако държавата членка разрешава пренасянето, тя издава разрешително, което включва всички обозначения, предвидени в първата алинея. Това разрешително придружава огнестрелните оръжия до тяхното местоназначение; то се представя при всяко поискване от властите на държавите членки“.
Член 12, параграфи 1 и 2 от посочената директива предвижда:
„1.   При положение, че предвидената в член 11 процедура не се спази, притежаването на огнестрелно оръжие по време на пътуване през две или няколко държави членки е позволено, само ако заинтересованото лице е получило разрешение от упоменатите държави членки.
Държавите членки могат да издадат това разрешение за едно или няколко пътувания и при това за период максимум от една година, като той може да се подновява. Тези разрешителни трябва да се вписват в европейския паспорт за огнестрелно оръжие, който пътуващият трябва да представя при всяко поискване от властите на държавите членки.
2.   Независимо от разпоредбите на параграф 1 ловците — за огнестрелно оръжие от категории C и D, и спортните стрелци — за огнестрелно оръжие от категории B, C и D, могат да притежават без предварително разрешение едно или няколко огнестрелни оръжия по време на пътуване през две или повече държави членки с цел практикуване на тяхната дейност, при условие че притежават европейски паспорт за огнестрелно оръжие, в който са посочени това оръжие или оръжия, и при условие че са в състояние да обосноват причините за пътуването си, по-специално чрез представяне на покана или друго доказателство за практикуването на лов или спортна стрелба в държавата членка по местоназначение.
Държавите членки не могат да обвързват приемането на европейския паспорт за огнестрелно оръжие със заплащане на каквато и да било такса.
Въпреки това, тази дерогация не се прилага за пътуванията към държава членка, която по силата на член 8, параграф 3 забранява придобиването и притежаването на въпросното оръжие или в която има разрешителен режим за него; в този случай това се отбелязва изрично в европейския паспорт за огнестрелно оръжие.
В контекста на доклада, предвиден в член 17, Комисията ще разгледа, като се консултира с държавите членки, и резултатите от прилагането на втората алинея, особено що се отнася до нейното влияние върху обществения ред и сигурност“.
Съображение 14 от Директива 2008/51 гласи:
„Като цяло европейският паспорт за огнестрелно оръжие функционира задоволително и следва да се разглежда като основния документ, от който се нуждаят ловците и спортните стрелци за притежаването на огнестрелно оръжие при пътуване в друга държава членка. Държавите членки не могат да обвързват приемането на европейския паспорт за огнестрелно оръжие със заплащане на каквато и да било такса“.
На 25 февруари 1993 г. Комисията приема Препоръка 93/216/ЕИО относно европейския паспорт за огнестрелно оръжие (
ОВ L 93, стр. 39
), второ съображение от която посочва, че „европейският паспорт за огнестрелно оръжие е въведен за улеснение на свободното движение на ловци и спортни стрелци в рамките на Общността; че следва постигането на тази цел да бъде осезаемо онагледено чрез приемането на единен паспорт с общ графичен знак“ [неофициален превод].
Образецът на европейски паспорт за огнестрелно оръжие се съдържа в приложение към тази препоръка.
Съветът на Европейския съюз приема Решение 2001/748/ЕО от 16 октомври 2001 година относно подписването от името на Европейската общност на Протокол срещу незаконното производство и трафика с огнестрелни оръжия, техните части и компоненти и боеприпаси към Конвенцията на Организацията на обединените нации срещу транснационалната организирана престъпност (
ОВ L 280, стр. 5
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 1, стр. 164). На 16 януари 2002 г. Комисията подписва Протокола от името на Общността.
Като счита, че присъединяването на Общността към Протокола налага изменения на някои разпоредби на Директива 91/477 и че е важно да се осигури последователното, ефективно и своевременно изпълнение на международните ангажименти, които имат отношение към Директивата, законодателят на Съюза впоследствие приема Директива 2008/51.
Присъединяването към Протокола води и до приемане на Регламент (ЕС) № 258/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 14 март 2012 година за изпълнение на член 10 от Протокола на Организацията на обединените нации срещу незаконното производство и трафика с огнестрелни оръжия, техните части и компоненти и боеприпаси, допълващ Конвенцията на Организацията на обединените нации срещу транснационалната организирана престъпност („Протокол за огнестрелните оръжия“), и за установяване на разрешения за износа и мерки за вноса и транзита на огнестрелни оръжия, техни части и компоненти и боеприпаси (
ОВ L 94, стр. 1
).
Съображение 10 от Регламент № 258/2012 гласи:
„Директива [91/477] се отнася до преместването на огнестрелни оръжия за граждански цели на територията на Съюза, докато в настоящия регламент се отделя основно внимание на мерките по отношение на износа от митническата територия на Съюза към или през трети държави“.
Член 9, параграф 1, букви а) и б) от посочения регламент предвижда:
„За временния износ или реекспорта на огнестрелни оръжия, техни части и основни компоненти и боеприпаси се прилагат опростени процедури, както следва:
а)
разрешение за износ не се изисква за:
i)
временния износ от ловци или лица, занимаващи се със спортна стрелба, когато са част от техния личен багаж по време на пътуване към трета държава, при условие че те могат да представят данни за причината за пътуването на компетентните органи, по-специално чрез представяне на покана или друго доказателство за своите ловни или спортни дейности в третата държава на местоназначение, за:
—
едно или повече огнестрелни оръжия,
—
техните основни компоненти, ако са маркирани, както и техните части,
—
свързаните с тях боеприпаси в рамките на не повече от 800 патрона за ловци и 1200 патрона за лица, занимаващи се със спортна стрелба;
ii)
реекспорта от ловци или лица, занимаващи се със спортна стрелба, когато са част от техния личен багаж, след временен внос за ловна дейност или спортна стрелба, при условие че огнестрелните оръжия остават собственост на лице, установено извън митническата територия на Съюза, и огнестрелните оръжия се реекспортират за това лице;
б)
когато ловците и лицата, занимаващи се със спортна стрелба, напускат митническата територия на Съюза през държава членка, различна от тяхната държава членка на пребиваване, те представят на компетентните органи европейския паспорт за огнестрелно оръжие, предвиден в членове 1 и 12 от Директива [91/477]. В случай на пътуване по въздуха европейският паспорт за огнестрелно оръжие се представя на компетентните органи на мястото, където съответните изделия се предават на въздушния превозвач за транспортиране извън митническата територия на Съюза.
При напускане на митническата територия на Съюза през тяхната държава членка на пребиваване, ловците и лицата, занимаващи се със спортна стрелба, могат вместо европейския паспорт за огнестрелно оръжие да представят друг документ, считан за валиден за тази цел от компетентните органи в тази държава членка“.
Словашкото право
Закон № 190/2003 за огнестрелните оръжия и боеприпасите и за изменение на някои закони в редакцията, която е в сила към датата на постановяване на акта за запитване (наричан по-нататък „Закон № 190/2003“), е приет от словашкия законодател с цел транспониране на Директива 91/477 в словашкия правен ред.
От данните в акта за запитване е видно, че под заглавие „Разрешително за притежаване или носене на оръжие и категории разрешителни“ член 15, параграф 2 от посочения закон разграничава няколко категории разрешителни за носене на оръжие в зависимост от целта, за която се използва оръжието или боеприпасите и от естеството на разрешението — за носене или притежаване на съответното оръжие. Категориите са следните:
„[…]
a)
A — носене на оръжия и боеприпаси за защита на личността и имуществото;
б)
B — притежаване на оръжия и боеприпаси за защита на личността и имуществото;
в)
C — притежаване на оръжия и боеприпаси за упражняването на професионална дейност или по силата на разрешително, предвидено в специална разпоредба;
г)
D — притежаване на оръжия и боеприпаси за ловни цели;
д)
E — притежаване на оръжие и боеприпаси за спортни цели;
е)
F — притежаване на оръжие и боеприпаси за музейни и колекционерски цели“.
Член 46 от същия закон, в който се урежда европейският паспорт за огнестрелно оръжие, гласи:
„1.   Европейският паспорт за огнестрелно оръжие е официален документ, който дава право на своя адресат при пътуване в други държави — членки на Европейския съюз, да пренася оръжието, посочено в паспорта, както и съответните боеприпаси в количества, отговарящи на обхвата на предназначението, когато държавата — членка на Европейския съюз, която той посещава или през която преминава, е дала съгласие за внасяне или пренасяне на това оръжие на нейна територия. Образецът и данните в европейския паспорт за огнестрелно оръжие се установяват с приет от министъра задължителен акт с общо действие.
2.   Без предварително разрешение от държава — членка на Европейския съюз, притежателят на европейски паспорт за огнестрелно оръжие може при пътуване през две или повече държави — членки на Европейския съюз, да изнася оръжие по смисъла на член 6, параграф 1, [букви] а)—в) или дългоцевно огнестрелно оръжие с автоматично презареждане, пълнителят и патронникът на което не могат да поберат повече от три патрона, както и съответните боеприпаси, с цел упражняване на право на лов, или оръжие по смисъла на член 5, параграф 1, [букви] а)—е) и на член 6, както и съответните боеприпаси с оглед на участие в събитие, включващо дейност по спортна стрелба, при условие че това оръжие е посочено в европейски паспорт за огнестрелно оръжие и при условие че притежателят на паспорта е в състояние да докаже целта на пътуването си. Тази дерогация не се прилага за пътуванията към държава членка, която забранява придобиването и притежаването на въпросното оръжие или в която има разрешителен режим за него. В този случай това се отбелязва в европейския паспорт за огнестрелно оръжие.
3.   Европейски паспорт за огнестрелно оръжие се издава от полицията по писмено искане на физическо лице, пребиваващо на територията на [Словакия], което притежава оръжие по параграф 2 и разрешително от категория D или E. Искането за европейски паспорт за огнестрелно оръжие трябва да съдържа лични данни за заявителя, номер и категория на разрешителното за притежаване или носене на оръжия; същото се придружава от 2 снимки, отговарящите на изискванията по член 17, параграф 2, [буква] а).
[…]“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Считано от 30 юни 2010 г., г‑н Zeman притежава разрешително за носене на оръжия от категория А в съответствие със словашката правна уредба, която му дава право да носи оръжие и боеприпаси за защита на личността и имуществото си на цялата територия на Словакия. За сметка на това е безспорно, че той не притежава разрешително за носене на оръжия от категория D или Е, чието издаване предполага, че съответните оръжия се използват за лов или за спортна стрелба.
На 22 ноември 2010 г. г‑н Zeman е поискал европейски паспорт за огнестрелно оръжие от Okresné riaditeľstvo Policajného zboru v Žiline [Окръжна дирекция на полицията, Жилина]. Това искане е отхвърлено с Решение от 21 декември 2010 г.
Решението е потвърдено от Krajské riaditeľstvo Policajného zboru v Žiline [Регионална дирекция на полицията, Жилина], компетентният орган, пред който се развива производството по обжалване, поради това че не са изпълнени изискванията по член 46, параграф 3 от Закон № 190/2003, доколкото такъв паспорт се издава само на притежателя на разрешително за притежаване на оръжия от категория D или Е, предназначени единствено за лов и спортна стрелба.
Г‑н Zeman обжалва последното решение пред Krajský súd v Žiline [Окръжен съд, Жилина], като в основни линии твърди, че отказът да му бъде издаден европейски паспорт за огнестрелно оръжие е несъвместим с целта на Директива 91/477 и е в противоречие с правото на Съюза, и по-специално с Хартата.
Тази жалба е отхвърлена като неоснователна, поради това че посочената директива е била надлежно транспонирана в словашкия правен ред. Освен това посочената първоинстанционна юрисдикция приема, че релевантните разпоредби от същата директива нямат директен ефект и гарантираното в член 45, параграф 1 от Хартата право не е било нарушено.
Г‑н Zeman подава въззивна жалба срещу това решение пред Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховен съд на Словашката република), който в акта за запитване изразява съмнения дали националното право може да ограничава издаването на европейски паспорт за огнестрелно оръжие само по отношение на ловци и спортни стрелци.
Според тази юрисдикция, след като член 1, параграф 4 от Директива 91/477 съдържа определение на понятието „европейски паспорт за огнестрелно оръжие“, което не би могло да се изменя в законодателството на държава членка, тази разпоредба предоставя на всеки притежател на разрешително за носене на оръжие права, произтичащи от Директивата, независимо от категорията на разглежданите оръжия.
Според нея от посочената директива и нейните съображения не произтича изрично, че европейският паспорт за огнестрелно оръжие се използва единствено във връзка с лова или спортните състезания и че правилата относно посочения паспорт се отнасят единствено до тези две дейности.
Отказът на г‑н Zeman да се предостави европейски паспорт за огнестрелно оръжие бил в противоречие с правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, закрепено в член 45, параграф 1 от Хартата, доколкото то е тясно свързано с правото на всеки частноправен субект на опазване на физическата му неприкосновеност и здраве, чието зачитане той може да осигури включително чрез носенето на огнестрелното оръжие. Правото да се пренасят огнестрелни оръжия, предназначени за лична защита на техния притежател, произтичало в този смисъл от свободата на движение. Поради това националната правна уредба представлявала ограничение на свободата на движение, надхвърлящо обхвата на понятието за по-строги мерки, които могат да се приемат от държавите членки в съответствие с член 3 от Директива 91/477.
Запитващата юрисдикция посочва, че не пренебрегва риска от недобросъвестно използване на оръжията, когато се притежават от лице, ползващо се със свобода на движение на територията на Съюза. Тя обаче приема, че ако се допусне, че член 3 от Директива 91/477 позволява дерогацията на член 1, параграф 4 от същата директива в смисъла, че на някои лица може да бъде отказано издаването на европейския паспорт за огнестрелно оръжие, този отказ би трябвало да е в съответствие с член 52, параграф 1 от Хартата и да зачита принципа на пропорционалност.
Освен това Najvyšší súd Slovenskej republiky напомня, че европейският паспорт за огнестрелно оръжие улеснява получаването от своя притежател на разрешително за притежаване на оръжие в други държави членки, тъй като той може да се ползва от опростена процедура, която му дава възможност да избегне заплащането на допълнителни разходи и административни пречки, които могат да представляват препятствие за свободното движение на физическите лица.
При тези обстоятелства Najvyšší súd Slovenskej republiky решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли разпоредбите на член 1, параграф 4 от Директива [91/477] във връзка с член 3 от нея и с член 45, параграф 1 и член 52, параграф 1 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че:
а)
не допускат държава членка да приеме законодателна уредба, която препятства издаването на европейски паспорт за огнестрелно оръжие, по смисъла на член 1, параграф 4 от Директивата, на притежателя на разрешително за носене на оръжия (което е необходимо за притежаването на оръжие), издадено за цели, различни от лова или спортната стрелба, но с което му се разрешава да притежава (както и да носи) огнестрелното оръжие, за което същият притежател е поискал издаването на такъв европейски паспорт за огнестрелно оръжие,
въпреки че
б)
законодателната уредба в тази държава членка (на произход) разрешава на посочения притежател дори в отсъствието на европейски паспорт за огнестрелно оръжие да пренесе това оръжие от нейната територия на територията на друга държава членка единствено при условие да спазва задълженията за уведомление, като се има предвид, че предоставянето на европейски паспорт за огнестрелно оръжие не би засегнало по никакъв начин положението на този притежател спрямо държавата членка на произход (т.е. би било достатъчно този притежател само да изпълнява същите задължения за уведомление)?
2)
В случай на утвърдителен отговор на първия въпрос, след като законодателната уредба в държавата членка не позволява на този притежател да бъде издаден европейски паспорт за огнестрелно оръжие, има ли член 1, параграф 4 от Директивата директен ефект в смисъл, че на основание на тази разпоредба държавата членка е задължена да издаде такъв европейски паспорт за огнестрелно оръжие на посочения притежател?
3)
В случай на отрицателен отговор на първия или на втория въпрос, задължен ли е компетентният орган да тълкува законодателната уредба на държавата членка, която:
а)
не забранява изрично на посочения по-горе притежател да получи европейски паспорт за огнестрелно оръжие, но
б)
въвежда процедура за предоставянето на европейски паспорт за огнестрелно оръжие единствено на притежателя на разрешително за носене на оръжия (което е необходимо за притежаването на оръжие), издадено за целите на лова или спортната стрелба,
доколкото е възможно в смисъл, че компетентният орган е задължен да издаде европейски паспорт за огнестрелно оръжие и на притежателя на разрешително за носенето на оръжия, което не е предоставено за целите на лова или спортната стрелба, ако това е възможно благодарение на непрякото действие на [Директива 91/477]?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
Предварителни бележки
На първо място, следва да се констатира, че видно от материалите по делото пред Съда, г‑н Zeman притежава разрешително за носене на оръжия от категория А в съответствие със словашката правна уредба, която му дава право да носи оръжие и боеприпаси за защита на личността и имуществото си на цялата територия на Словакия. За сметка на това е безспорно, че г‑н Zeman не притежава разрешително за носене на оръжия от категория D или Е съгласно Закон № 190/2003 и следователно няма право да притежава оръжие, предназначено за лов или спортна стрелба.
На второ място, от акта за запитване е видно, че единствен предмет на спора по главното производство не е забраната за пренасяне на принадлежащо на г‑н Zeman оръжие в друга държава членка в отсъствието на европейски паспорт за огнестрелно оръжие, а отказът на компетентния орган да му издаде такъв паспорт.
На трето място, следва да се посочи, че под заглавие „Свободно движение и пребиваване“ член 45 от Хартата, на който се позовава г‑н Zeman и който е посочен от запитващата юрисдикция в първия ѝ въпрос, предоставя на „[в]секи гражданин на Съюза […] право свободно да се движи и да пребивава на територията на държавите членки“. Съгласно Разясненията относно Хартата на основните права (
ОВ C 303, 2007 г., стр. 17
), правото, гарантирано в посочения член 45, параграф 1, съответства на правото, гарантирано в член 20, параграф 2, първа алинея, буква а) ДФЕС, което съгласно член 20, параграф 2, втора алинея ДФЕС се упражнява при условията и в границите, определени от Договорите и от мерките, приети по тяхното прилагане. Доколкото Директива 91/477 урежда свободното движение на притежателите на оръжия, и по-специално на ловците и спортните стрелци, тя представлява такава мярка. Поради това на първия въпрос следва да се отговори с оглед единствено на тази директива.
При тези условия следва да се приеме, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали Директива 91/477 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която разрешава издаването на европейски паспорт за огнестрелно оръжие само на притежаващите оръжие, предназначено за лов или спортна стрелба.
По съществото на спора
При липсата на изрични разпоредби в Директива 91/477, тя следва да се тълкува с оглед на преследваните от нея цели, както и на нейната систематика и обща структура, за да се даде полезен отговор на първия въпрос.
В тази връзка е важно да се напомни, че съгласно съображения от второ до четвърто от Директива 91/477 същата е приета с цел изграждане на вътрешен пазар и че премахването на проверките за безопасност на превозваните предмети и хора предполага също сближаване на законодателствата относно оръжията.
В този контекст законодателят на Съюза приема, че премахването на проверките по вътрешните граници на Общността относно притежаването на оръжие налага необходимостта от ефикасно законодателство, което да позволява контрола във вътрешността на държавите членки върху придобиването и притежаването на огнестрелно оръжие и върху пренасянето му в друга държава членка.
От шесто съображение на Директива 91/477 следва, че тя се основава на постулата, че е нужно да се забрани по принцип преминаването с оръжие от една държава членка в друга и че дерогации от този принцип са възможни единствено ако е налице процедура, която позволява на държавите членки да бъдат информирани за внасянето на огнестрелно оръжие на тяхна територия.
Накрая, съгласно седмо съображение от тази директива все пак трябва да бъдат приети по-гъвкави правила по отношение на лова и на спортните състезания.
От това следва, че една от целите на Директива 91/477 е забрана по принцип на движението през граница в рамките на Съюза на огнестрелно оръжие, което не е предназначено за лов или за спортна стрелба, с изключение на случаите, в които съответните държави членки са го разрешили съгласно процедурите, предвидени в член 11 и в член 12, параграф 1 от тази директива.
От същата гледна точка, що се отнася до систематиката и общата структура на същата директива, е важно да се отбележи, че тази директива действително представлява мярка за частична и минимална хармонизация на определени административни условия за придобиването, притежаването и движението през граница на оръжия, доколкото член 3 от Директива 91/477 дава възможност държавите членки да приемат в своите законодателства по-строги от предвидените в нея разпоредби.
Това обаче не променя факта, че същият член 3 изрично изключва упражняването на тази възможност да води до ограничаване на правата на пребиваващите в държавите членки, предоставени им съгласно член 12, параграф 2 от Директива 91/477. Всъщност последната разпоредба предвижда, че именно в отклонение от установената с член 12, параграф 1 от тази директива процедура ловците и спортните стрелци, когато притежават европейки паспорт за огнестрелно оръжие, могат да пътуват с посочените в него оръжия без други административни формалност, при условие че са в състояние да обосноват причините за пътуването си, по-специално чрез представяне на покана или друго доказателство за практикуването на лов или спортна стрелба в държавата членка по местоназначение.
С оглед на изложените съображения следва да се анализира правното естеството на европейския паспорт за огнестрелно оръжие и обхвата на свободата на държавите членки във връзка с неговото издаване. Всъщност съгласно член 1, параграф 4 от Директива 91/477 европейският паспорт за огнестрелно оръжие е документ, издаден по искане на лице, което става законен притежател на огнестрелно оръжие, в който са отбелязани огнестрелното оръжие или огнестрелните оръжия на това лице. В паспорта се отбелязват промените, настъпили във връзка с притежаването или характеристиките на огнестрелното оръжие, както и загубата или кражбата му.
Това е определението за европейски паспорт за огнестрелно оръжие, което се съдържа в посочената разпоредба, без обаче да се уточнява обхватът на предоставените с този паспорт права.
Следва да се посочи, че въз основа на издаването на този паспорт на лице, което вече има качеството законен притежател на оръжие съгласно националните разпоредби, може да се допусне, че той не замества националното разрешение във връзка с придобиването и притежаването на оръжия. От това, че паспортът се издава само при поискване, следва, че законното притежаване на огнестрелни оръжия не зависи от условието притежателят да има европейски паспорт за огнестрелно оръжие.
Освен това следва да се констатира, че член 1, параграф 4 от Директива 91/477 препраща към приложение II към нея, съдържащо данните, които трябва да се включат в европейския паспорт за огнестрелно оръжие. Съгласно приложение II паспортът задължително включва следното обозначение: „Формалното изискване за предварително разрешение, визирано по-горе, по принцип не е необходимо при извършване на пътуване с оръжие от категория C или D, използвано за практикуване на лов, или с оръжие от категория B, C или D, използвано за практикуване на спортна стрелба, при условие че се притежава [европейски] паспорт [за огнестрелно оръжие] и може да се посочи причината за пътуването“. От това следва, че член 1, параграф 4 от тази директива във връзка с член 12, параграф 2 от нея има за цел най-вече да улесни движението на оръжия, предназначени за лов или спортни дейности.
При тези условия, от една страна, следва да се констатира, че държавите членки са задължени да издават европейски паспорт за огнестрелно оръжие само на ловци и спортни стрелци, доколкото ако на тези категории лица не бъде издаден такъв паспорт, те не биха могли да упражняват изрично предоставеното им с тази директива право.
От друга страна, е важно да се отбележи, че с единствената уговорка съответните национални разпоредби да не препятстват упоменатото право на ловците и спортните стрелци, държавите членки могат да приемат по-строги разпоредби от предвидените с Директива 91/477 и следователно не са задължени да издават европейски паспорт за огнестрелно оръжие на други притежатели на оръжия.
Това тълкуване се потвърждава от анализа на някои разпоредби от други правни актове на Съюза, отнасящи се до огнестрелните оръжия.
Така, въпреки че Регламент № 258/2012 е неприложим в главното производство, следва все пак да се посочи, че член 9 от него предвижда опростени процедури за временен износ и реекспорт на огнестрелни оръжия, които се прилагат само по отношение на ловци и лица, занимаващи се със спортна стрелба.
По същия начин съображение 14 от Директива 2008/51, както и второ съображение от Препоръка 93/216 потвърждават, че въвеждането на европейския паспорт за огнестрелно оръжие има за цел да позволи свободното движение на ловците и спортните стрелци заедно с оръжията им от една държава членка в друга в рамките на стриктно необходимото за постигането на тази цел.
Освен това следва да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда разпоредбите на правото на Съюза трябва да се тълкуват, доколкото е възможно, с оглед на международното право, особено когато подобни разпоредби целят именно да приведат в действие международно споразумение, сключено от Съюза (вж. по-специално решения Bettati, C‑341/95,
EU:C:1998:353
, т. 20, SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764
, т. 35; Peek & Cloppenburg, C‑456/06,
EU:C:2008:232
, т. 29—32, както и Donner, C‑5/11,
EU:C:2012:370
, т. 23).
Това тълкуване е в подкрепа на изложените в точка 54 от настоящото решение съображения. Действително, член 10 от Протокола, въпреки че задължава подписалите го държави да въведат ефективна система за издаване на лицензи за внос, износ и транзитен превоз на огнестрелни оръжия, в параграф 6 разрешава въвеждането на опростени процедури за временен внос и износ, и за транзитен превоз на такива оръжия, само за законни цели, които могат да бъдат установени, като лов, спортна стрелба, оценка, изложба или ремонт.
От всички гореизложени съображения следва, че Директива 91/477 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която разрешава издаването на европейски паспорт за огнестрелно оръжие само на притежаващите оръжие, предназначено за лов или спортна стрелба.
По втория и третия въпрос
Предвид отговора на първия въпрос, на втория и третия въпрос не следва да се дава отговор.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Директива 91/477/ЕИО на Съвета от 18 юни 1991 година относно контрола на придобиването и притежаването на оръжие, изменена с Директива 2008/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 г., трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която разрешава издаването на европейски паспорт за огнестрелно оръжие само на притежаващите оръжие, предназначено за лов или спортна стрелба.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: словашки.