CELEX: 62013CJ0004
Sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Perehüvitised
Perehüvitiste saamise õiguse kattumise korral kohaldatavad sätted

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3)), muudetud 29. juuni 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1606/98 (
EÜT L 209, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 308; edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikli 76 lõiget 2.
Taotlus on esitatud Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse (Krefeldi tööhõiveamet ja peretoetuste kassa, edaspidi „Familienkasse”) ning Belgias elava ja Saksamaal töötava S. Fassbender‑Firmani vahelises vaidluses seoses viimasele Familienkasse poolt makstud peretoetuste tagasimaksmise nõudega.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1408/71 artiklis 13 „Üldreeglid” on sätestatud:
„1.   Vastavalt artiklitele 14c ja 14f alluvad isikud, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, ainult ühe liikmesriigi õigusaktidele. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
2.   Arvestades artikleid 14–17:
a)
liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil või kui tema tööandjaks oleva ettevõtja või isiku registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht asub teise liikmesriigi territooriumil;
[…]”
Määruse nr 1408/71 artiklis 73 on sätestatud:
„Töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal, kelle suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid, on õigus saada teise liikmesriigi territooriumil elavate pereliikmete eest esimese riigi õigusaktides ettenähtud perehüvitisi, nii nagu elaksid pereliikmed selles riigis ning arvestades VI lisa sätteid.”
Määruse artikkel 76 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui ühel ja samal ajavahemikul antakse perehüvitisi sama pereliikme eest ja töötamise või tegutsemise tõttu selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kelle territooriumil pereliikmed elavad, peatatakse õigus saada hüvitisi teise liikmesriigi õigusaktide alusel asjakohasel juhul artikli 73 või 74 alusel selle summa ulatuses, mida antakse esimese liikmesriigi õigusaktide alusel.
2.   Kui hüvitisi ei taotleta liikmesriigis, mille territooriumil pereliikmed elavad, võib teise liikmesriigi pädev asutus lõike 1 sätteid kohaldada nii, nagu oleksid hüvitised määratud esimeses liikmesriigis.”
Nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord (
EÜT L 74, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83), mida on muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97 (edaspidi „määrus nr 574/72”), artikli 10 lõikes 1 on ette nähtud:
„a)
Õigus saada hüvitist või peretoetust vastavalt liikmesriigi õigusaktidele, mille järgi selle hüvitise või toetuse õiguse omandamine ei ole seatud sõltuvusse kindlustusest, töötamisest ega füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisest, peatatakse juhul, kui samale pereliikmele on sellesama perioodi eest ette nähtud hüvitis kas üksnes teise liikmesriigi siseriiklike õigusaktidega või tulenevalt määruse [nr 1408/71] artiklite 73, 74, 77 või 78 kohaldamisest, piirdudes sellise hüvitise summaga.
b)
Kui kutse‑ või äritegevus siiski leiab aset esimese liikmesriigi territooriumil:
i)
hüvitise korral, mis on ette nähtud kas üksnes teise liikmesriigi siseriiklike õigusaktidega või määruse artikli 73 või 74 alusel isikule, kellel on õigus saada perehüvitist, või isikule, kellele seda tuleb maksta, peatatakse õigus saada perehüvitist, mis on ette nähtud kas üksnes kõnealuse teise liikmesriigi siseriikliku õiguse või nimetatud artiklite alusel, piirdudes sellise perehüvitise summaga, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusaktidega, kelle territooriumil asjaomane pereliige elab. Kulud seoses hüvitisega, mille on maksnud liikmesriik, kelle territooriumil kõnealune pereliige elab, kannab see liikmesriik;
[…]”
Tuleb märkida, et esiteks on määrus nr 1408/71 asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (
ELT L 166, lk 1
) ja teiseks on määrus nr 574/72 asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta rakendamise kord (
ELT L 284, lk 1
), ning need uued määrused hakkasid määruse nr 883/2004 artikli 91 ja määruse nr 987/2009 artikli 97 kohaselt kehtima 1. mail 2010. Põhikohtuasja asjaolude toimumise aega arvestades jäävad need asjaolud aga määruste nr 1408/71 ja nr 574/72 kohaldamisalasse.
Saksa õigus
Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud tulumaksuseaduse (Einkommensteuergesetz) §‑s 65 „Muud hüvitised laste eest” on sätestatud:
„1.   Peretoetusi ei maksta lapse eest, kes saab juba üht järgmistest toetustest või saaks seda, kui seda oleks taotletud:
1)
toetused ülalpeetava lapse eest seadusjärgse õnnetuskindlustuse alusel või lisahüvitised lapse eest seadusjärgse invaliidsus‑ ja vanaduskindlustuse alusel;
2)
lapsetoetused, mida makstakse välisriigis ja mis on sarnased peretoetustega või ühega punktis 1 nimetatud hüvitistest;
[…]”
Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud lapsetoetuste seaduse (Bundeskindergeldgesetz) §‑s 4 „Muud hüvitised laste eest” on sätestatud:
„Peretoetusi ei maksta lapse eest, kes saab juba üht järgmistest toetustest või saaks seda, kui seda oleks taotletud:
1)
toetused ülalpeetava lapse eest seadusjärgse õnnetuskindlustuse alusel või lisahüvitised lapse eest seadusjärgse invaliidsus‑ ja vanaduskindlustuse alusel;
2)
lapsetoetused, mida makstakse välisriigis ja mis on sarnased peretoetustega või ühega punktis 1 nimetatud hüvitistest;
[…]”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Saksa kodanik S. Fassbender‑Firmanil ja tema Belgia kodanikust abikaasal on ühine poeg, kes sündis 1995. aastal. Perekond, kes elas esmalt Saksamaal, asus 2006. aasta juunis elama Belgiasse ning elab siiani selles liikmesriigis. S. Fassbender‑Firman töötab Saksamaal ning tasub seal sotsiaalkindlustusmakseid. Tema abikaasa töötab alates 2006. aasta novembrist Belgias töötajate rentimisega tegelevas äriühingus ning oli kuni selle ajani töötu.
S. Fassbender‑Firman sai jätkuvalt oma lapse eest peretoetusi Saksamaal. Tema abikaasa ei taotlenud peretoetuste maksmist Belgias ning seega ta neid ka ei saanud.
Kui Familienkasse sai perekonna Belgiasse elama asumisest teada, tühistas ta S. Fassbender‑Firmanile peretoetuste määramise alates 2006. aasta juulist ja nõudis 2006. aasta juuli ja 2007. aasta märtsi vahelisel ajal (edaspidi „vaidlusalune ajavahemik”) talle makstud peretoetuste tagastamist.
Familienkasse leidis S. Fassbender‑Firmani esitatud halduskaebuse raames, et kuigi S. Fassbender‑Firmanil oli Saksa õigusnormide kohaselt vaidlusalusel ajavahemikul õigus peretoetustele, esines õigus saada peretoetusi ka Belgias. See õigus vastas Familienkasse sõnul 2006. aasta juulist kuni septembrini 77,05 eurole kuus ja 2006. aasta oktoobrist kuni 2007. aasta märtsini 78,59 eurole kuus. Familienkasse seisukoha järgi tuli vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 76–79 õigus Saksa peretoetustele peatada Belgia peretoetuste ulatuses ning välja võis maksta üksnes Saksamaal maksmisele kuuluva summa ja Belgias maksmisele kuuluva summa vahe. Familienkasse selgitas, et asjaolu, et Belgias ette nähtud peretoetusi ei olnud taotletud, ei oma määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 2 puhul tähtsust. Sätte eesmärk on just vältida olukorda, kus määrusega nr 1408/71 kehtestatud pädevuse jaotuse süsteemist hiilitakse mööda seeläbi, et kindlustatu jätab peretoetuse taotlemata.
Finanzgericht, kelle poole S. Fassbender‑Firman pöördus, leidis, et Familienkasse otsus peretoetused tühistada ja tagasi nõuda on õigusvastane.
Finanzgericht leidis, et ehkki kohaldatavate õigusnormide alusel on Saksa peretoetuste üksnes piiratud ulatuses maksmise tingimused tõepoolest täidetud, ei ole Familienkasse siiski kasutanud talle määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikes 2 antud kaalutlusõigust, kuna osutatud artikkel 76 on käesoleval juhul asjakohane kattumise vältimise säte selles osas, et tegemist on mitmes kohas töötamisest tulenevate toetuse saamise õigustega. Familienkasse asus vääralt seisukohale, et ta peab Belgia peretoetused maha arvama, ning toimis seega ebaseaduslikult.
Finanzgerichti arvates kuulub otsus arvata Saksa peretoetustest maha peretoetused, mida oleks makstud Belgias, vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikele 2 haldusasutuse kaalutlusõiguse alla. Seega oli Finanzgericht seisukohal, et sellises olukorras ei tegutsenud Familienkasse kaalutlusõiguseta pädevuse alusel.
Apellatsioonkaebuses, mille Familienkasse esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule Finanzgerichti otsuse peale, väidab ta, et määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 2 ei saa mõista nii, et sellega antakse haldusasutusele Saksa maksu‑ ja sotsiaalõiguse tähenduses kaalutlusõigus nende õiguslike tagajärgede hindamisel, mida ta faktiliste asjaolude põhjal peab rakendama. Määruse nr 1408/71 artikli 76 lõige 1 sisaldab põhinorme, mille alusel saab lahendada perehüvitiste kattumisega kaasnevaid probleeme. Nendest normidest tuleneb, et õigus Saksa peretoetustele peatatakse nende peretoetuste summa ulatuses, mida S. Fassbender‑Firman võib nõuda oma elukohariigis, juhul kui niisuguseid hüvitisi makstakse seoses töötamisega. See tähendab, et õigus perehüvitistele on põhimõtteliselt küll olemas, kuid seda ei pea olema tegelikult kasutatud. Seega, kuigi tegemist on õigusega, mis võib olla kasutamata jäetud, toimub peatamine siiski automaatselt.
Selle alusel leiab Familienkasse, et sõna „võib”, mida on kasutatud määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikes 2, milles nähakse ette võimalus kohaldada selle artikli lõike 1 sätteid, ei või tõlgendada nii, et see annab haldusasutusele kaalutlusõiguse, ning et see tähendab lihtsalt, et liikmesriik, kelle makstav hüvitis peatatakse, peab nüüd maksma üksnes selle osa perehüvitistest, mis on tema kanda, ning seda isegi juhul, kui perekonna elukohaliikmesriigis ei ole perehüvitisi taotletud.
Familienkasse lisab, et määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikega 2 on perehüvitiste õiglase jaotuse kaalutlustel võimalik vältida olukorda, kus perehüvitiste saamiseks õigustatud isik saab perehüvitiste taotluse esitamise või esitamata jätmisega otsustada, milline liikmesriik on kohustatud neid hüvitisi maksma.
S. Fassbender‑Firman leiab seevastu, et Finanzgerichti otsus on põhjendatud. Ta teeb määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 2 sõnastuse põhjal järelduse, et liikmesriigi haldusasutusel on kaalutlusõigus otsustamaks, kas arvata selle liikmesriigi antavate perehüvitiste summast maha teise liikmesriigi poolt makstavate hüvitiste summa või mitte. Niisuguse kaalutlusõiguse kasutamisel tuleb arvesse võtta võimalust, et perehüvitiste potentsiaalsel saajal ei võimalik otsustada, milline liikmesriik peab neid hüvitisi maksma.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates annab määruse nr 1408/71 artikli 76 lõige 2 pädevale asutusele õiguse otsustada, kas juhul, kui võõrtöötaja pereliikmete elukohaliikmesriigis on jäetud toetus taotlemata, kohaldada määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 1 ja seega peatada täielikult või osaliselt õigus perehüvitistele, mida ta peab maksma.
Kõnealune kohus on arvamusel, et määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikes 1 sisalduv mõiste „antakse perehüvitisi” ei hõlma olukorda, kus hüvitised on jäetud taotlemata. Artikli 76 lõige 2 on erinorm, mida kohaldatakse konkreetsel juhul, kui potentsiaalne hüvitisesaaja ei ole hüvitise taotlust esitanud, mis ilmneb muu hulgas selle sätte tekkeloost. Lisades määruse nr 1408/71 artiklisse 76 lõike 2, soovis liidu seadusandja reageerida Euroopa Kohtu varasemale praktikale (vt kohtuotsused Salzano, 191/83, EU:C:1984:343; Ferraioli, 153/84,
EU:C:1986:168
, ja Kracht, C‑117/89,
EU:C:1990:279
), mille kohaselt juhul, kui võõrtöötaja pereliikmete elukohaliikmesriigis ei ole hüvitisi taotletud, ei tohi õigust perehüvitistele selle töötaja töökohaliikmesriigis peatada.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ta on juba varem käsitlenud määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 2 alusel antud kaalutlusõigusega seotud küsimust kohtuotsuse Schwemmer aluseks olnud kohtuasjas (C‑16/09,
EU:C:2010:605
), kuid Euroopa Kohus ei pidanud selles kohtuotsuses antud küsimuses seisukohta võtma.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab lisaks, et Saksa õiguskäsitluse kohaselt ei tähenda sõna „võib” kasutamine seaduse või määruse tekstis tingimata, et haldusasutusele antakse kaalutlusõigus, kuna seadus‑ või määrusandja kasutab seda sõna mõnikord sünonüümina sõnadele „on volitatud” või „on õigus”. Ta leiab siiski, et määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 2 kui õiguste kattumise korral kohaldatava prioriteetsusreegli kohaldamisalas ei leidu ühtegi sellist asjaolu, mis sellist tõlgendust kinnitaks. Peale selle, kuigi ei ole kindlaks määratud, milliseid kriteeriumeid võib kaalutlusõiguse teostamisel kohaldada, võib asjaolu, et määruse nr 1408/71 artikli 76 tõlgendamisest tuleneb mitme võimaliku kriteeriumi kohaldamine, siiski osutada sellele, et selles sättes antakse haldusasutusele kaalutlusõigus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kui määruse nr 1408/71 artikli 76 lõige 2 annab pädevale asutusele kaalutlusõiguse otsustada, kas elukohaliikmesriigis hüvitise taotlemata jätmise korral kohaldada määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 1, siis tuleb välja selgitada, millistele kaalutlustele peab asutus oma otsuse rajama. Kohus lisab, et sellisel juhul tekib ka küsimus, millises ulatuses võib niisuguse otsuse üle kohtulikku kontrolli teostada.
Neil asjaoludel otsustas Bundesfinanzhof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et töökohaliikmesriigi pädeval asutusel on määruse artikli 76 lõike 1 kohaldamise üle otsustamisel kaalutlusõigus, kui pereliikmete elukohaliikmesriigis ei ole hüvitist taotletud?
2.
Juhul kui vastus on jaatav, siis millistel kaalutlustel võib perehüvitiste maksmiseks pädev töökohaliikmesriigi asutus kohaldada määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 1 nii, nagu oleks hüvitised määratud pereliikmete elukohaliikmesriigis?
3.
Juhul kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele jaatavalt, siis millises ulatuses on pädeva asutuse kaalutlusotsus kohtulikult kontrollitav?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimeses küsimuses tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, kas määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et võõrtöötaja töökohaliikmesriigi pädeval asutusel on nimetatud määruse artikli 76 lõikes 1 ette nähtud kattumise vältimise sätte kohaldamise suhtes kaalutlusõigus, kui selle töötaja pereliikmete elukohaliikmesriigis ei ole perehüvitisi taotletud.
Sissejuhatavad märkused
Kõigepealt tuleb meenutada, et ehkki määruse nr 1408/71 artikkel 73 näeb ette, et töötajal, kelle suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid, on õigus saada teise liikmesriigi territooriumil elavate pereliikmete eest esimese riigi õigusaktides ettenähtud perehüvitisi, nii nagu elaksid pereliikmed selles riigis, ei kujuta see säte endast absoluutset reeglit vaatamata sellele, et tegemist on perehüvitisi käsitleva üldreegliga (vt kohtuotsused Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punktid 41 ja 42, ning Wiering, C‑347/12,
EU:C:2014:300
, punkt 40).
Seega, kui elukohaliikmesriigi õigusaktidest tulenevad õigused võivad kattuda töökohaliikmesriigi õigusaktidest tulenevate õigustega, tuleb nimetatud määruse artikli 73 kohaldamisel arvesse võtta selles määruses ja määruses nr 574/72 sisalduvaid kattumise vältimise sätteid, st eeskätt määruse nr 1408/71 artiklit 76 ja määruse nr 574/72 artiklit 10 (vt kohtuotsused Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punkt 43, ning Wiering,
EU:C:2014:300
, punkt 42).
Nagu nähtub ka määruse nr 1408/71 artikli 76 pealkirjast, sisalduvad selles „[p]rioriteetsusreeglid juhul, kui õigus saada perehüvitisi pädeva riigi õigusaktide alusel ja selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kus pereliikmed elavad, kattuvad”. Nimetatud artikli sõnastusest nähtub, et selle eesmärk on lahendada eelkõige kõnealuse määruse artiklist 73 tuleneva perehüvitise saamise õiguse kattumine pereliikmete elukohaliikmesriigi õigusaktidega, mille kohaselt perehüvitise saamise õigus tuleneb isiku kutsetegevusest (vt kohtuotsused Dodl ja Oberhollenzer, C‑543/03,
EU:C:2005:364
, punkt 53, ning Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punkt 45).
Põhikohtuasjas oli S. Fassbender‑Firmanil vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 73 õigus saada Saksamaal vaidlusalusel ajavahemikul oma poja eest peretoetusi. Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et samal ajavahemikul oli ka S. Fassbender‑Firmani abikaasal õigus saada Belgias sama lapse eest kutsetegevuse alusel makstavaid peretoetusi: esmalt seetõttu, et ta oli töötu ja sai vastavat hüvitist, hiljem seetõttu, et ta töötas selles liikmesriigis.
Neist asjaoludest nähtub, et määruse nr 1408/71 artikkel 76 on kohaldatav niisuguse kohtuasja asjaoludele, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikes 1 toodud kattumise vältimise säte näeb ette, et kui ühel ja samal ajavahemikul antakse perehüvitisi sama pereliikme eest ja töötamise või tegutsemise tõttu elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel, peatatakse õigus saada hüvitisi võõrtöötaja töökohaliikmesriigi õigusaktide alusel nimetatud määruse artikli 73 alusel selle summa ulatuses, mida antakse elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel.
Põhikohtuasjas on selle sätte kohaselt S. Fassbender‑Firmani õigus saada peretoetusi Saksa õigusaktide alusel seega Belgia õigusaktides ette nähtud peretoetuste summa ulatuses peatatud.
Kuid eelotsusetaotlusest ilmneb, et S. Fassbender‑Firmani abikaasa ei taotlenud ega saanud peretoetusi Belgias.
Määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikes 2 on sätestatud, et kui hüvitisi ei taotleta liikmesriigis, mille territooriumil pereliikmed elavad, võib töökohaliikmesriigi pädev asutus lõike 1 sätteid kohaldada nii, nagu oleksid hüvitised määratud elukohaliikmesriigis.
Euroopa Kohus on leidnud, et viimati nimetatud sätte eesmärk on anda töökohaliikmesriigile võimalus peatada õigus saada perehüvitisi isegi juhul, kui elukohaliikmesriigis ei ole hüvitisi taotletud ja sellest tulenevalt ei ole selles liikmesriigis hüvitisi ka makstud (vt kohtuotsused Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punkt 56, ning Pérez Garcia jt, C‑225/10,
EU:C:2011:678
, punkt 49).
Ehkki Euroopa Kohus oli enne, kui nõukogu 30. oktoobri 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 (
EÜT L 331, lk 1
) artiklile 76 lisati lõige 2, leidnud, et ühe vanema õigust saada töökohaliikmesriigis makstavaid perehüvitisi ei peatata, kui teine vanem elab lastega teises liikmesriigis ja töötab seal, kuid ei saa laste eest perehüvitisi seetõttu, et kõik selle liikmesriigi õigusaktides nõutud tingimused asjaomaste hüvitiste saamiseks ei ole täidetud, sealhulgas tingimus, et hüvitist on eelnevalt taotletud (kohtuotsused Salzano,
EU:C:1984:343
, punkt 11; Ferraioli,
EU:C:1986:168
, punkt 15, ja Kracht,
EU:C:1990:279
, punkt 11), tehti selline muudatus määruse nr 1408/71 artiklisse 76 selleks, et perehüvitiste saamise õiguse peatamine nimetatud artikli 76 lõike 1 kohaselt oleks võimalik ka juhul, kui elukohaliikmesriigis ei ole hüvitisi taotletud.
Võttes arvesse määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 2 sõnastust, mille kohaselt „võib” töökohaliikmesriigi „pädev asutus” määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 1 sätteid kohaldada, tuleb seega teha kindlaks, kas niisugusel asutusel nagu põhikohtuasjas kõne all oleval Familienkassel on – nagu väitis S. Fassbender‑Firman eelotsusetaotluse esitanud kohtus – kaalutlusõigus juhul, kui ta otsustab elukohaliikmesriigis perehüvitiste taotlemata jätmise korral peatada õiguse saada töökohaliikmesriigi õigusaktide alusel makstavaid perehüvitisi selle summa ulatuses, mis on ette nähtud elukohaliikmesriigi õigusaktides.
Euroopa Kohtu vastus
Määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 2 sõnastusest tuleneb, et selles ei kehtestata mitte kohustust peatada õigus saada töökohaliikmesriigi õigusaktide alusel makstavaid perehüvitisi summa ulatuses, mis on ette nähtud elukohaliikmesriigi õigusaktides, vaid lubatakse see õigus peatada.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 48 ja 49 märkis, lubatakse määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikes 2 isegi juhul, kui perehüvitised tegelikult ei kattu, jätta võõrtöötaja või tema pereliikmed liikmesriigi õigusaktide alusel määratud perehüvitistest ilma, mille tagajärjel saaksid nad perehüvitisi nii töökohaliikmesriigi kui ka pereliikmete elukohaliikmesriigi õigusaktides ettenähtust väiksemas summas. Kõnealuse sätte niisuguseid tagajärgi arvestades tuleb seda tõlgendada kitsalt.
Sellega seoses on oluline meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib hüvitist pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks, kui seda antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi kaalutlusõiguse aluse konkreetselt hindamata, ning kui see on seotud mõne määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 otsesõnu loetletud riskiga (vt kohtuotsus Lachheb, C‑177/12,
EU:C:2013:689
, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tähendab nõue, et perehüvitisi antaks seaduses määratletud olukorra alusel, et mitte ainult nende määramise tingimused, vaid olenevalt olukorrast ka nende peatamise tingimused peavad olema määratletud liikmesriigi – käesoleval juhul töökohaliikmesriigi – õigusaktides.
Tulenevalt õiguskindluse ja läbipaistvuse nõudest peab võõrtöötajate ja nende pereliikmete õiguslik olukord olema selge ja täpne, et nad saaksid olla teadlikud mitte ainult kõigist oma õigustest, vaid ka nende õiguste võimalikest piirangutest (vt analoogia alusel kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00,
EU:C:2003:415
, punktid 58 ja 59).
Niisiis, nagu Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades õigesti märgib, ei saa maksukohustuslaste õigus perehüvitistele sõltuda pädeva asutuse kaalutlusõigusest.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et määruse nr 1408/71 artikli 76 lõike 2 kohaselt võib töökohaliikmesriik oma õigusaktides ette näha, et pädev asutus peatab õiguse perehüvitistele, kui elukohaliikmesriigis ei ole perehüvitisi taotletud. Sellistel asjaoludel ei ole nimetatud asutusel kaalutlusõigust määruse nr 1408/71 artikli 76 lõikes 1 ette nähtud kattumise vältimise sätte kohaldamiseks nimetatud määruse artikli 76 lõike 2 alusel, vaid ta peab seda sätet kohaldama, kui selle sätte kohaldamine on töökohaliikmesriigi õigusaktides ette nähtud ja kui nendes õigusaktides kehtestatud tingimused selliseks kohaldamiseks on täidetud.
Käesolevas asjas – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontroll ei näita teisiti – tuleneb Saksamaa valitsuse antud kirjalikust vastusest Euroopa Kohtu esitatud küsimusele, et perehüvitiste saamise õiguse peatamine juhul, kui elukohaliikmesriigis ei ole perehüvitisi taotletud, on Saksa õigusnormides, käesoleval juhul põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud tulumaksuseaduse §‑s 65 ja põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud lapsetoetuste seaduse §‑4 – mida tõlgendati ja kohaldati kooskõlas liidu õigusega pärast kohtuotsust Hudzinski ja Wawrzyniak (C‑611/10 ja C‑612/10,
EU:C:2012:339
) – ette nähtud, nii et vajaduse korral makstakse alati Saksa peretoetuste ja teises liikmesriigis antavate peretoetuste võimalik vahe.
Niisugusel juhul peab selline asutus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, peatama õiguse saada töökohaliikmesriigi õigusaktide alusel makstavaid perehüvitisi selle summa ulatuses, mis on ette nähtud elukohaliikmesriigi õigusaktides.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte kohaselt võib töökohaliikmesriik oma õigusaktides ette näha, et pädev asutus peatab õiguse perehüvitistele, kui elukohaliikmesriigis ei ole perehüvitisi taotletud. Sellistel asjaoludel peab pädev asutus juhul, kui töökohaliikmesriigi siseriiklikes õigusaktides on perehüvitiste saamise õiguse peatamine ette nähtud, nimetatud määruse artikli 76 lõike 2 kohaselt selle õiguse peatama, kui nendes õigusaktides kehtestatud tingimused selliseks kohaldamiseks on täidetud, ilma et tal oleks selles osas kaalutlusõigust.
Teine ja kolmas küsimus
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele ja kolmandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97), muudetud 29. juuni 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1606/98, artikli 76 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte kohaselt võib töökohaliikmesriik oma õigusaktides ette näha, et pädev asutus peatab õiguse perehüvitistele, kui elukohaliikmesriigis ei ole perehüvitisi taotletud. Sellistel asjaoludel peab pädev asutus juhul, kui töökohaliikmesriigi siseriiklikes õigusaktides on perehüvitiste saamise õiguse peatamine ette nähtud, nimetatud määruse artikli 76 lõike 2 kohaselt selle õiguse peatama, kui nendes õigusaktides kehtestatud tingimused selliseks kohaldamiseks on täidetud, ilma et tal oleks selles osas kaalutlusõigust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.