CELEX: 62010CJ0078
Kopienas muitas kodekss
213., 233. un 239. pants
Vairāku parādnieku solidāras atbildības pienākums samaksāt vienu un to pašu muitas parādu
Ievedmuitas nodokļu atlaišana
Muitas parāda dzēšana
Iespēja solidāram parādniekam atsaukties uz sitam solidāram parādniekam piešķirtu parāda atlaišanu
Neesamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par
Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra
Regulu (EK) Nr. 82/97 (OV 1997, L 17, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 213., 233. un 239. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Berelu, kas rīkojas kā sabiedrības
Port Angot Développement
–
Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS
(turpmāk tekstā – “
Maprochim
”),
Rijn Schelde Mondia France SA
(turpmāk tekstā – “
Mondia France
”) un
Asia Pulp & Paper France EURL
(tupmāk tekstā – “
Asia P & P
”) tiesību pārņēmējas – pārstāvis, un Ruānas Muitas nodokļu administrāciju, Havras Galveno muitas dienestu (turpmāk tekstā
– “muitas iestādes”) saistībā ar muitas parāda piedziņu, kas
Maprochim
,
Asia P & P
un
Mondia France
ir jāmaksā kā solidāriem parādniekiem un saistībā ar kuru pēdējā minētā sabiedrība ir saņēmusi daļēju parāda atlaišanu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Muitas kodeksa 4. pantā ir paredzēts:
“Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
[..]
9)      “Muitas parāds” nozīmē personas pienākumu samaksāt ievedmuitas nodokļu summu (ievedmuitas parāds) [..], kas piemērojams atsevišķām
precēm saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem;
[..]
12)      “Parādnieks” nozīmē jebkuru personu, kam ir saistība samaksāt muitas parādu;
[..].”
Muitas kodeksa 5. pantā ir noteikts:
“1.       [..] jebkura persona drīkst iecelt sev pārstāvi attiecībām ar muitas dienestiem muitas noteikumos paredzēto darbību un formalitāšu
izpildei.
2.      Šāda pārstāvība var būt:
–        tieša, ja pārstāvis rīkojas otras personas vārdā un tās uzdevumā,
vai
–        netieša, ja pārstāvis rīkojas savā vārdā, bet otras personas uzdevumā.
[..]
4.      Pārstāvim jāpaziņo, ka viņš rīkojas pārstāvētās personas uzdevumā, jānorāda, vai pārstāvība ir tieša vai netieša, un jābūt
pilnvarotam būt par pārstāvi.
Persona, kas nav paziņojusi par savu rīkošanos otras personas vārdā vai tās uzdevumā vai ir bez attiecīga pilnvarojuma paziņojusi,
ka rīkojas otras personas vārdā vai tās uzdevumā, uzskatāma par tādu, kas rīkojas savā vārdā un savā uzdevumā.
[..]”
Saskaņā ar Muitas kodeksa 202. pantu:
“1.      Ievedmuitas parāds rodas:
a)      pretlikumīgi Kopienas muitas teritorijā ievedot ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces
[..].
Šajā pantā “pretlikumīga ievešana” nozīmē jebkādu ievešanu, pārkāpjot 38.–41. pantu un 177. panta otro ievilkumu.
2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek pretlikumīgi ievestas.
3.      Parādnieks ir:
–        jebkura persona, kas pretlikumīgi ievedusi šādas preces,
–        jebkura persona, kas piedalījusies preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana
ir pretlikumīga, un
–        ikviena persona, kas ieguvusi vai turējusi attiecīgās preces un apzinājusies, vai kurai preču saņemšanas vai iegūšanas brīdī
būtu bijis jāapzinās, ka tās ievestas pretlikumīgi.”
Muitas kodeksa 203. panta redakcija ir šāda:
“1.      Ievedmuitas parāds rodas:
–        nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
3.      Parādnieki ir:
–        persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,
–        jebkura persona, kas piedalījusies šādā izņemšanā vai apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas
no muitas uzraudzības,
–        jebkura persona, kas ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājusies, vai kurai
būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības,
un
–        attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana,
kurā preces nodotas.”
Muitas kodeksa 213. pantā ir noteikts:
“Ja par viena muitas parāda samaksu atbild vairākas personas, tās par šo parādu atbild solidāri un atsevišķi.”
Muitas kodeksa 233. pantā ir minēts:
“[..] muitas parāds tiek dzēsts:
a)      samaksājot muitas nodokļa summu;
b)      atlaižot muitas nodokļa summu;
[..].”
Muitas kodeksa 236. pantā ir paredzēts:
“1.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc
likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma
nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura pēc likuma nav bijusi maksājama,
bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.
2.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksā vai atlaiž, pamatojoties uz iesniegumu, kas attiecīgajai muitas iestādei iesniegts
triju gadu laikā no dienas, kad šo muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
Šo termiņu pagarina, ja attiecīgā persona sniedz pierādījumus, ka minētajā termiņā iesniegumu nav varējusi iesniegt neparedzamu
apstākļu vai nepārvaramas varas dēļ.
Ja šajā laikā muitas dienesti paši atklāj, ka pastāv kādi no 1. punkta pirmajā un otrajā daļā aprakstītajiem apstākļiem, tie
atmaksā vai atlaiž nodokli pēc savas ierosmes.”
Atbilstoši tā paša kodeksa 239. pantam:
“1.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
–        kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru,
–        kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu
piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var būt atkarīga no īpašu
nosacījumu izpildes.
2.      Nodokļus atmaksā vai atlaiž 1. punktā minēto iemeslu dēļ, ja attiecīgajā muitas iestādē saņemts iesniegums divpadsmit mēnešu
laikā no dienas, kurā muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
[..]”
Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1998. gada 29. jūlija Regulu (EK) Nr. 1677/98
(OV L 212, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”), 878. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Pieteikumu par ievedmuitas vai izvedmuitas atmaksu vai atlaišanu, še turpmāk “atmaksas vai atlaišanas pieteikums”, iesniedz
persona, kura samaksājusi vai kurai jāmaksā šie nodokļi, vai personas, kuras pārņēmušas minētās tiesības un saistības.
Atmaksas vai atlaišanas pieteikumu var iesniegt arī šā punkta pirmajā daļā minēto personu pārstāvis.”
Īstenošanas regulas 899. pantā ir noteikts:
“Neskarot citus gadījumus, ko katru atsevišķi izskata saskaņā ar 905.–909. pantā izklāstīto procedūru, ja lēmuma pieņēmēja
muitas dienests konstatē, ka saskaņā ar Kodeksa 239. panta 2. punktu iesniegts atmaksas vai atlaišanas pieteikums:
–        ir pamatots ar kādu no 900.–903. pantā minētiem apstākļiem un ka šos apstākļus nav radījusi attiecīgās personas maldinoša
rīcība vai acīm redzama nolaidība, tad minētā muitas iestāde ievedmuitu atmaksā vai atlīdzina.
“Attiecīgā persona” ir 878. panta 1. punktā minētā viena vai vairākas personas vai to pārstāvji, kā arī jebkura cita persona,
kas bijusi iesaistīta muitas formalitāšu kārtošanā saistībā ar konkrētām precēm vai devusi rīkojumus tādu formalitāšu kārtošanai:
–        ir pamatots ar kādu no 904. pantā minētiem apstākļiem, tad minētā muitas iestāde ievedmuitu neatmaksā vai neatlaiž.”
Īstenošanas regulas 900. panta 1. punkta o) apakšpunktā ir minēts:
“Ievedmuitu atmaksā vai atlīdzina, ja:
[..]
o)      muitas parāds ir radies citu iemeslu dēļ, nevis saskaņā ar [muitas] kodeksa 201. pantu un attiecīgā persona var uzrādīt izcelsmes
apliecību [..] vai citu atbilstīgu dokumentu, kurā ir norādīts, ka, ja ievedpreces ir reģistrētas brīvai apgrozībai, tām ir
tiesības uz Kopienas tarifu kārtību vai tarifa preferencēm, ar noteikumu, ka ir izpildīti pārējie 890. pantā minētie nosacījumi.”

Valsts tiesības
Francijas civilkodeksa (turpmāk tekstā – “civilkodekss”) 1208. pantā ir noteikts:
“Solidārs parādnieks, pret kuru kreditors ir cēlis prasību tiesā, var izvirzīt visus iebildumus, kas izriet no pienākuma būtības,
un tos, kas ir viņam personiski, kā arī tos, kuri ir kopēji visiem parādniekiem.
Viņš nevar izvirzīt iebildumus, kuri ir pilnībā personiski kādam no pārējiem parādniekiem.”
Atbilstoši civilkodeksa 1285. pantam:
“Viena no solidārā kopparādnieka [parāda] atlaišana vai [parāda] atlaišana pēc vienošanās atbrīvo visus pārējos solidāros
kopparādniekus, ja vien kreditors nav tieši paturējis savas tiesības pret tiem.
Pēdējā gadījumā tas var atgūt parādu vienīgi pēc tās personas, kurai tas atlaidis parādu, daļas atskaitīšanas.”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums

Mondia France
ir specializējusies koksnes izstrādājumu, it īpaši papīra un celulozes, importa un eksporta darījumu veikšanā, kā arī šo
preču uzglabāšanā un izplatīšanā. Šim nolūkam tai ir pagaidu noliktavu un uzglabāšanas vietu apsaimniekošanas (
magasins et aires de dépôt temporaires
,
MADT
) atļauja Ruānā [
Rouen
] un Havrā [
Havre
].

Asia P & P
, kas ir
Mondia France
kliente, šai pēdējai minētajai uzticēja veikt ar pārvadāšanu, uzglabāšanu un ar importa deklarāciju aizpildīšanu saistītus
darījumus par precēm, ko tā tirgo Eiropas Savienībā, proti, Indonēzijas izcelsmes papīru.

Mondia France
savukārt nolīga
Maprochim
, muitas aģenti, saskaņā ar tās norādījumiem aizpildīt minēto preču importa deklarācijas.
2000. gada aprīlī muitas iestādes veica ar šo preču importu saistīto darījumu 1998. un 1999. gadā gan Havrā, gan Ruānā pārbaudi.
Šīs pārbaudes laikā tika konstatēts, ka daļa preču, kas tikušas izvietotas
Mondia France
pagaidu noliktavās, ir piegādātas
Asia P & P
, neveicot ar importa deklarāciju aizpildīšanu saistītās formalitātes. Attiecībā uz šīm precēm minētās iestādes uzskatīja,
ka ir izdarīts pārkāpums, kas izpaudies kā nedeklarēts preču imports.
Attiecībā uz preču atlikušo daļu tika noskaidrots, ka tās tikušas piegādātas, neveicot ar preču importa deklarāciju saistītās
formalitātes, jo tas tika veikts tikai pēc tam, kad preces bija atstājušas
Mondia France
pagaidu noliktavu. Attiecībā uz šīm precēm muitas iestādes uzskatīja, ka ir izdarīts pārkāpums, kas izpaudies kā deklarējamu
preču izņemšana no muitas uzraudzības.
Tādēļ muitas iestādes
Mondia France
,
Asia P & P
un
Maprochim
paziņoja par pārkāpumiem, ko tās konstatējušas, un pieprasīja šai preču piegādei atbilstošus nodokļus un nodevas, ko veido
muitas nodoklis un citi nodokļi. Tā rezultātā tās šīm trim sabiedrībām izdeva maksājuma paziņojumus, tostarp par muitas nodokļa
samaksu.
Pēc tam, kad par minētajiem paziņojumiem iesniegtās sūdzības muitas iestādes bija noraidījušas, šīs iestādes tika izsauktas
uz
Tribunal d’instance du Havre
un
Tribunal d’instance de Rouen
, kurās attiecīgās trīs sabiedrības prasīja atcelt gan paziņojumus par muitas nodokļa piedziņu, gan lēmumus, ar kuriem sūdzības
noraidītas. Prasības, kas tika celtas
Tribunal d’instance du Havre
, pamatojoties uz to savstarpējo saistību, tika nosūtītas
Tribunal d’instance de Rouen
.
2000. gada 31. oktobrī
Mondia France
, pamatojoties uz Muitas kodeksa 239. pantu un īstenošanas regulas 900. panta 1. punkta o) apakšpunktu, Galvenajā muitas pārvaldē
iesniedza lūgumu par nodokļa atlaišanu, norādīdama krāpšanas vai klajas nolaidības neesamību un pieprasīdama
a posteriori
Indonēzijas izcelsmes papīram piemērojamās tarifa preferences.
Sākotnēji šis lūgums tika noraidīts, jo Galvenā muitas pārvalde jau bija saņēmusi paziņojumu no Eiropas Kopienu Komisijas,
kura uzskatīja, to minot 2004. gada 7. oktobra vēstulē, ka
Mondia France
ir pieļāvusi klaju nolaidību. Pret šo vēstuli celtā prasība ar Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 25. janvāra
rīkojumu lietā T‑55/05
Rijn Schelde Mondia France
/Komisija tika noraidīta kā acīmredzami nepieņemama.
Savukārt, ņemot vērā jaunu muitas iestāžu rīcībā nonākušu informāciju, tās vēlāk ar 2006. gada 6. februāra un 3. marta vēstulēm
Mondia France
piešķīra daļēju muitas nodokļa atlaišanu.
Ar 2008. gada 11. aprīļa spriedumu
Tribunal d’instance de Rouen
, pieņemot zināšanai šo nodokļa atlaišanu, apmierināja
Mondia France
,
Asia P & P
un
Maprochim
prasības atcelt paziņojumus par tām aprēķināto nodokļu samaksu.
Attiecībā uz
Asia P & P
un
Maprochim
pieprasīto nodokļa atlaišanu minētā tiesa nosprieda, ka no civilkodeksa 1208. panta izriet, ka ikviens solidārais parādnieks
noteikti ir uzskatāms par pārējo kopparādnieku pārstāvi tā, ka par vienu solidāro parādnieku pieņemts lēmums ir spēkā arī
attiecībā uz pārējiem parādniekiem, pat ja pēdējie minētie tiesvedībā nav piedalījušies.
Tā secināja, ka
Mondia France
, pieprasīdama nodokļa atlaišanu, ir ne vien rīkojusies pati savā uzdevumā, bet arī kā solidāra parādnieka, proti,
Asia P & P
pārstāve.
Tā rezultātā
Tribunal d’instance de Rouen
muitas parādu, kas
Asia P & P
bija jāmaksā, samazināja par summu, par kādu daļēja nodokļa atlaišana bija piešķirta
Mondia France
, tādējādi maksātais muitas parāds abām sabiedrībām bija vienāds.
Asia P & P
muitas parāds bija EUR 980 058,65, un tas tika samazināts līdz EUR 224 390,73.
Attiecībā uz
Maprochim Tribunal d’instance de Rouen
uzskatīja, ka šīs sabiedrības muitas parāds, piemērojot Muitas kodeksa 203. panta 3. punktu, ir EUR 49 284, jo tā esot piedalījusies
preču izņemšanā no muitas uzraudzības vai apzinājusies, vai tai bija jāapzinās, ka runa ir bijusi par šādu izņemšanu no muitas
uzraudzības.
Šī tiesa arī nosprieda, ka
Maprochim
nevar cerēt uz nodokļa atlaišanu, pamatojoties uz minētā kodeksa 236. pantu, jo šī tiesību norma nav spēkā, ja runa ir par
muitas parādu, kas radies, nevis preces laižot brīvā apgrozībā, bet gan tās izņemot no muitas uzraudzības.

Mondia France
,
Asia P & P
un
Maprochim
, kā arī muitas iestādes šo spriedumu pārsūdzēja
Cour d’appel de Rouen
.
Iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka, tā kā
Asia P & P
adresētais paziņojums par nodokļa piedziņu ir kļuvis saistošs, tad šī sabiedrība šai tiesai nevar pieprasīt nodokļa atlaišanu,
jo ir pagājis Muitas kodeksa 239. panta 2. punktā minētais divpadsmit mēnešu termiņš.
Tālāk iesniedzējtiesa ir noraidījusi
Asia P & P
argumentu, saskaņā ar kuru šai sabiedrībai bija jāpiemēro
Mondia France
piešķirtā nodokļa atlaišana, jo tai esot bijusi ģenerālpilnvara un tādēļ tā nodokļa atlaišanu esot pieprasījusi arī par
Asia P & P
. Šajā ziņā minētā tiesa nosprieda, ka Muitas kodeksa 5. panta 4. punktā minētie nosacījumi ir vispārpiemērojami un neviens
no tiem šajā gadījumā nav izpildīts.
Attiecībā uz
Asia P & P
iesniedzējtiesa norādīja arī, ka lēmums par
Mondia France
piešķirtā nodokļa atlaišanu esot uz to attiecināms personīgs izņēmums civilkodeksa 1208. panta izpratnē, uz ko
Asia P & P
pati nevarot atsaukties; tieši tāpat tā nevarot uz šo izņēmumu atsaukties tāpēc, ka tas netiekot piemērots visiem solidārajiem
kopparādniekiem.
Tomēr šī tiesa jautā, vai ar Muitas kodeksa 213., 233. un 239. pantu netiek pieļauts, ka tiek piemērots solidāru parādnieku
savstarpējas pārstāvības princips, kas zināmos apstākļos izriet no civilkodeksa 1200. un nākamajiem pantiem un tādējādi ļauj
Asia P & P
, kas uzdevusi veikt
Mondia France
ar muitas deklarāciju aizpildīšanu saistītas darbības, saņemt šai pēdējai minētajai sabiedrībai piešķirtu nodokļa atlaišanu,
pamatojoties uz minētā kodeksa 239. pantu un īstenošanas regulas 900. panta 1. punkta o) apakšpunktu.
Tā arī uzdod jautājumu attiecībā uz sabiedrību
Port Angot Développement
, kas ir sabiedrības
Maprochim
tiesību pārņēmēja un saistībā ar kuru tikusi aizsākta likvidācijas procedūra, jo šī sabiedrība iesniedzējtiesai prasīja piešķirt
Mondia France
piešķirto nodokļa atlaišanu un to
Tribunal d’instance de Rouen
saskaņā ar to pašu solidāru parādnieku savstarpējās pārstāvības principu attiecināja uz
Asia P & P
.
Šajos apstākļos
Cour d’appel de Rouen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Muitas kodeksa [..] 213., 233. un 239. pants muitas parāda solidāram parādniekam, par kuru nav pieņemts lēmums viņam
atlaist minēto parādu, lai atbrīvotos no šī muitas parāda maksāšanas, liedz pret iestādi, kas ir atbildīga par piedziņu, vērst
tādu lēmumu par atlaišanu, kurš pieņemts, pamatojoties uz [šī kodeksa] 239. pantu, kuru minētā iestāde ir paziņojusi citam
solidāram parādniekam?”

Par prejudiciālo jautājumu
Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 213., 233. un 239. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem solidāras atbildības
pienākuma samaksāt muitas parādu kontekstā Muitas kodeksa 213. panta izpratnē netiek pieļauts tādā kā pamata lietā minētais
gadījums piemērot valsts tiesībās spēkā esošu principu, no kura izriet, ka pamatojoties uz minēto 239. pantu piešķirtu daļēju
nodokļa atlaišanu vienam no solidārajiem parādniekiem var piemērot pārējiem citiem solidārajiem parādniekiem tā, ka tā paša
kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā parāda dzēšana attiecas uz pašu parādu un tādējādi no maksāšanas pienākuma
atlaistā parāda apmērā atbrīvo visus solidāros parādniekus.
Šajā ziņā jānorāda, ka Muitas kodeksa 213. pantā – pretēji Padomes 1988. gada 18. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 1031/88 par to
personu noteikšanu, kuras ir atbildīgas par muitas parāda samaksu (OV L 102, 5. lpp.), 3. panta otrajai daļai un 4. panta
1. punkta otrajai daļai, kurās attiecībā uz gadījumiem, kad vienam parādam ir vairāki parādnieki, “šo parādu saskaņā ar dalībvalstīs
spēkā esošajiem noteikumiem ir pienākums samaksāt solidārā veidā” – vairs nav norādes uz valsts tiesībām.
Minētajā 213. pantā ir vien apstiprināts solidāras atbildības princips, ja vienam muitas parādam ir vairāki parādnieki. Tajā
faktiski nav ietverts neviens precīzāks noteikums par šīs solidārās atbildības īstenošanu, proti, kā vienam no solidārajiem
parādniekiem piešķirtā nodokļa atlaišana iespējami var ietekmēt citu parādnieku pienākumus.
Šāds noteikums skaidri nav paredzēts ne citos Muitas kodeksa, ne arī īstenošanas regulas pantos.
Tā Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā ir paredzēta muitas parāda dzēšanās, ja tiek piešķirta nodokļa summas
atlaišana; šajā tiesību normā nav precizēts, vai vairāku parādnieku gadījumā šī dzēšanās attiecas tikai uz nodokļa atlaišanas
pieteicēju vai arī to noteikti var piemērot arī pārējiem solidārajiem parādniekiem.
Šīs tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru muitas parāds tiek dzēsts tam, kurš nodokļa atlaišanu ir pieprasījis, ņemot
vērā savstarpēji saskanīgu elementu kopumu, katrā ziņā izskatās esam pamatota.
Pirmkārt, nodokļa atlaišana tiktāl, ciktāl tā saskaņā ar Muitas kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktu ir muitas parāda
dzēšanas iemesls, ir interpretējama šauri. Ar šo pantu tiek aizsargāti Savienības pašu resursi (šajā ziņā skat. 2010. gada
29. aprīļa spriedumu lietā C‑230/08
Dansk Transport og Logistik
(Krājums, I‑3799. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, no Tiesas judikatūras arī izriet, ka dalībvalstis patur iespēju veikt pasākumus, kas var palīdzēt efektīvi sasniegt
muitas tiesiskā regulējuma mērķus, it īpaši muitas parāda piedziņu, un paredzēt noteikumus, kuros, ievērojot šos mērķus un
saskaņā ar samērīguma principu, sīkāk tiek noteikti šīs regulas piemērošanas nosacījumi (šajā ziņā skat. 2004. gada 23. septembra
spriedumu lietā C‑414/02
Spedition Ulustrans
, Krājums, I‑8633. lpp., 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jāpiebilst, ka Muitas kodeksa 213. pants tieši ir domāts, lai sasniegtu šo muitas parāda piedziņas mērķi un tādējādi nodrošinātu
Savienības pašu resursu aizsardzību. Solidāras atbildības mehānisms ir valsts iestāžu rīcībā nodots papildu juridisks instruments
to darbības muitas parādu piedziņas jomā efektivitātes pastiprināšanai.
Solidāras atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu Muitas kodeksa 213. panta izpratnē ietvaros piemērot tādu valsts tiesībās
spēkā esošu principu kā iesniedzējtiesas minētais solidāru parādnieku savstarpējas pārstāvības princips, no kā izriet, ka,
pamatojoties uz šī kodeksa 239. pantu, uz vienam no solidārajiem parādniekiem piešķirto nodokļa atlaišanu prasījumu apmierināšanai
var atsaukties arī pārējie parādnieki un tādējādi parāda dzēšana, kā tas minēts šī paša kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā,
noteikti attiektos uz parādu visā tā kopumā, nebūtu pareizi minētā mērķa, kam ir būtiska nozīme muitas tiesiskā regulējuma
ietvaros, sasniegšanā.
Treškārt, šī valsts tiesību principa piemērošana un nopietnās sekas, ko tā varētu radīt attiecībā uz muitas parādu, nebūtu
pamatotas, ņemot vērā tāda kā pamata lietā minētais lēmums par nodokļa atlaišanu, kas pieņemts, pamatojoties uz Muitas kodeksa
239. pantu, iezīmes.
Šajā gadījumā solidāras atbildības pienākuma, kas visām trijām sabiedrībām – muitas nodokļa parādniecēm – ir noteikts, rašanās
pamats nav vieni un tie paši fakti. Dažām no tām šis parāds ir jāmaksā tādu darbību dēļ, kuru rezultātā rodas muitas parāds
– šajā gadījumā: vai nu pretlikumīga preču ievešana Eiropas Savienības muitas teritorijā Muitas kodeksa 202. panta izpratnē,
vai arī izņemšana no muitas uzraudzības tā paša kodeksa 203. panta izpratnē. Solidāras atbildības pienākums, kas gulstas uz
citām sabiedrībām, ir radies vai nu to līdzdalības šādā izvešanā vai izņemšanā no muitas uzraudzības dēļ, vai arī tādēļ, ka
tās minēto preci ir ieguvušas vai valdījušas.
Šādā situācijā vērtējums par krāpšanas vai klajas nolaidības no attiecīgās personas puses, kas ir nosacījums, no kura saskaņā
ar Muitas kodeksa 239. pantu ir atkarīga ievedmuitas nodokļa atlaišanas piešķiršana, neesamību, ņemot vērā atbilstošos īpašos
apstākļus, būtu jāveic, faktus, kas ir pamatā tam, kāpēc muitas parāds ir radies, atkarībā no solidārā parādnieka, kā arī
tā profesionālās pieredzes un paša rūpības salīdzinot ar faktiem, kas tam tiek pārmesti un kas ir tā solidārās atbildības
pienākuma pamatā.
No tā arī izriet, ka no viena solidāra parādnieka situācijas vērtējuma izrietošie secinājumi tādā kā pamata lietā apskatāmais
gadījums principā nav attiecināmi uz citiem solidārajiem parādniekiem.
Turklāt šādu attiecināšanu – pretēji
Asia P & P
uzskatam – apskatāmajā gadījumā nekādi nevar pamatot ar to, ka
Mondia France
, kura ir pieteikuma par nodokļa atlaišanu iesniedzēja, šo pieteikumu uz ģenerālpilnvaras kārtot muitas jautājumus pamata
būtu iesniegusi kā
Asia P & P
, kas arī ir muitas parāda solidāra parādniece, pārstāve.
Faktiski, kā to norāda iesniedzējtiesa, šāda pārstāvība muitas nodokļa atlaišanas jautājumos ir pakārtota tam, vai ir ievēroti
Muitas kodeksa 5. panta 4. punktā paredzētie nosacījumi. Tāpat pietiek secināt, ka iesniedzējtiesa, kas ir vienīgā kompetentā
iestāde Savienības tiesību piemērošanā pamata lietas faktiem, ir nospriedusi, ka nav izpildīts neviens no priekšnosacījumiem,
lai apmierinātu
Mondia France
pieprasījumu piešķirt nodokļa atlaišanu.
Attiecībā uz
Maprochim
ir skaidrs, ka šī sabiedrība, kas rīkojusies kā
Mondia France
pārstāve Muitas kodeksa 5. panta izpratnē ar muitas deklarāciju saistītu formalitāšu veikšanai nevar atsaukties uz to, ka
Mondia France
ir bijusi tās pārstāve, kad tai tika piešķirta nodokļa atlaišana.

Maprochim
nevar atsaukties arī uz konstatētu
Mondia France
, kas ir tās pārstāvēta uzņēmēja, pieļautas acīmredzamas nolaidības neesamību.
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka tirgus dalībnieks, kurš izmanto muitas aģenta pakalpojumus, neatkarīgi no tā, vai tas notiek
tiešas vai netiešas pārstāvības ietvaros, jebkurā gadījumā ir muitas parādnieks attiecībā pret muitas iestādēm un ka tas nevar
izvairīties no savas atbildības, norādot, ka kļūdas ir pieļāvis tā aģents (skat. 2008. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑38/07 P
Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading
/Komisija, Krājums, I‑8599. lpp., 52. punkts).
Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka fakti, kas attiecas uz iespējamo aģenta neuzmanību, tostarp tā profesionālās pieredzes apjomu,
būtu jāņem vērā, lai novērtētu šī importētāja neuzmanību, un nevar pieļaut, ka tirgus dalībnieks, kurš izmanto muitas aģenta
pakalpojumus, var izvairīties no vēlākas muitas nodokļu piedziņas, norādot uz savu nelielo pieredzi muitas formalitāšu jomā
(šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading
/Komisija, 53. un 54. punkts).
Gluži pretēji – no tā nebūt neizriet, ka muitas aģents, kuram pakalpojumu sniegšana parasti tiek uzticēta tā profesionālās
pieredzes muitas jautājumos dēļ, var atsaukties uz neatbilstošu tā pārstāvētā uzņēmēja pieredzi.
Tādējādi no Muitas kodeksa 239. panta mehānisma izriet, ka tādā lietā kā pamata lietā minētā uz ar šo tiesību normu pamatotu
lēmumu par nodokļa atlaišanu var atsaukties tikai pieteikuma par nodokļa atlaišanu iesniedzējs.
Šo secinājumu turklāt apstiprina princips, saskaņā ar kuru ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksāšana vai atlaišana,
ko var piešķirt tikai ar noteiktiem nosacījumiem un konkrēti paredzētos gadījumos, ir izņēmums no parastā ievešanas un izvešanas
režīma, un tādēļ noteikumi, kuros paredzēta šāda atmaksāšana vai atlaišana, ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. 1999. gada
11. novembra spriedumu lietā C‑48/98
Söhl & Söhlke
,
Recueil
, I‑7877. lpp., 52. punkts).
Visbeidzot, ja tādā kā pamata lietā minētais gadījums būtu piemērojams valsts tiesībās spēkā esošs princips, kas paredz savstarpēju
solidāru parādnieku pārstāvību, tad no tā vienmēr izrietētu, ka muitas parādu vairs nevarētu piedzīt, lai arī pastāvētu risks,
ka citi solidārie parādnieki, nevis tas, kurš pieprasījis atlaist parādu, pamatojoties gan uz to solidārās atbildības samaksāt
muitas parādu rašanās apstākļiem, gan arī viņu profesionālo pieredzi un rūpību, neatbilstu priekšnosacījumiem par krāpnieciskas
vai acīmredzamas nolaidības neesamību.
Šāds secinājums būtu nesamērīgs un tādēļ pārsniegtu – kā tas atgādināts šī sprieduma 47. punktā – dalībvalstīm piešķirtās
rīcības brīvības precizēt muitas jautājumu tiesiskajā regulējumā paredzēto noteikumu piemērošanas nosacījumus robežas.
Tādēļ tāda kā pamata lietā minētās solidārās atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu gadījumā šī parāda dzēšanās Muitas
kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punkta izpratnē attiecas tikai uz pieteikuma atlaist parādu pieteicēju un tā nav attiecināma
uz pārējiem solidārajiem parādniekiem.
Ņemot vērā visu iepriekš teikto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 213., 233. un 239. pants ir jāinterpretē
tādējādi, ka ar tiem tādā solidāras atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu kontekstā šī 213. panta izpratnē kā pamata
lietā netiek pieļauts piemērot valsts tiesībās spēkā esošu principu, nu kura izriet, ka pamatojoties uz minēto 239. pantu
piešķirtu daļēju nodokļa atlaišanu vienam no solidārajiem parādniekiem var piemērot pārējiem solidārajiem parādniekiem tā,
ka tā paša kodeksa 233. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā parāda dzēšana attiecas uz pašu parādu un tādējādi no maksāšanas
pienākuma atlaistā parāda apmērā atbrīvo visus solidāros parādniekus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta
un Padomes 1996. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 82/97, 213., 233. un 239. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tādā
solidāras atbildības pienākuma samaksāt muitas parādu kontekstā šī 213. panta izpratnē kā pamata lietā netiek pieļauts piemērot
valsts tiesībās spēkā esošu principu, nu kura izriet, ka pamatojoties uz minēto 239. pantu piešķirtu daļēju nodokļa atlaišanu
vienam no solidārajiem parādniekiem var piemērot pārējiem solidārajiem parādniekiem tā, ka tā paša kodeksa 233. panta pirmās
daļas b) punktā paredzētā parāda dzēšana attiecas uz pašu parādu un tādējādi no maksāšanas pienākuma atlaistā parāda apmērā
atbrīvo visus solidāros parādniekus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.