CELEX: 62010CJ0576
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 2004/18/EK
Piemērojamība laikā
Būvdarbu koncesija
Publisko tiesību iestādes veikta zemes gabala pārdošana
Šīs iestādes noteikts nekustamā īpašuma projekts publiskās telpas reorganizācijai

Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka saistībā ar Eindhovenas pašvaldības veiktu būvdarbu koncesijas piešķiršanu, pārkāpjot Savienības tiesības publiskā iepirkuma jomā, konkrētāk, Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūru (
OV L 134, 114. lpp.
), Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi šīs direktīvas 2. pantā un III sadaļā paredzētos pienākumus.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīvas 2004/18 1. panta 2. un 3 pantā ir paredzēts:
a)
“Valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir finansiāli līgumi [līgumi par atlīdzību], kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki komersanti [saimnieciskās darbības subjekti] un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija, produkcijas piegāde vai pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas izpratnē;
b)
“būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir valsts līgumi, kuru mērķis ir vai nu tādu būvdarbu realizācija vai projektēšana un realizācija, kas saistīti ar kādu no darbībām I pielikuma izpratnē, vai arī būve vai tās realizācija ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām. “Būve” ir vispārīgās celtniecības vai inženiertehnisko būvdarbu kopējais iznākums, kas pats par sevi spēj pildīt kādu saimniecisku vai tehnisku funkciju.
[..]
3.   “Būvdarbu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu valsts līgums [būvdarbu publiskā iepirkuma līgums], izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem būvdarbiem ir vai nu konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. pantu līgumslēdzējas iestādes pret visiem saimnieciskās darbības subjektiem izturas vienādi un nediskriminējoši un rīkojas pārredzami.
Direktīvas 2004/18 III sadaļā ir noteikumi, kas piemērojami būvdarbu koncesijas jomā.
Direktīvas 2004/18 80. panta 1. punktā, kas ietilpst tās V sadaļā, noteikts:
“Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības ne vēlāk kā 2006. gada 31. janvārī. Dalībvalsts par to tūlīt informē Komisiju. [..]”
Tiesvedības rašanās fakti
Tiesvedības pamatā ir Eindhovenas pašvaldības (turpmāk tekstā – “pašvaldība”) īstenots nekustamā īpašuma projekts minētajai pašvaldībai piederošajā vietā, kas atrodas starp esošo
Doornakkers
kvartālu un jauno
Tongelresche Akkers
dzīvojamo kvartālu (turpmāk tekstā – “
Doornakkers
centrs”).
2001. gada 7. augustā pilsētas mērs un padomnieki (turpmāk tekstā – “pilsētas padome”) apstiprināja atzinumu par
Doornakkers
centru. Šajā dokumentā aprakstīti plāni izveidot sabiedrisku centru (kas ietvertu veselības centru, rotaļu, integrācijas un mācību centru; turpmāk tekstā – “
SPILcentrum
”) un tirdzniecības centru ar dzīvokļiem un mājokļiem. 2001. gada 12. septembrī pilsētas padome apstiprināja pilsētattīstības plānu attiecībā uz
Doornakkers
centra projektu. Šajā plānā ir noteiktas vadlīnijas par kvartāla labiekārtošanas projektiem un paredzēta infrastruktūra un aprīkojums, lai apvienotu esošo
Doornakkers
kvartālu ar
Tongelresche Akkers
kvartālu.
2002. gada 23. aprīlī pilsētas padome apstiprināja atzinumu “
Doornakkers
centra attīstītāja izvēle” (turpmāk tekstā – “2002. gada 23. aprīļa atzinums”), ko pašvaldības dienesti sniedza 2002. gada 11. aprīlī. Šai atzinumā tika norādīti kritēriji, kas piemērojami, lai izraudzītos pircēju zemes gabaliem, uz kuriem tiktu īstenots
Doornakkers
centra projekts. Tajā arī tika precizēts, ka pārdošanas līgumā ir jāņem vērā “pašvaldības noteiktie pamatnosacījumi un vadlīnijas, proti, iepirkuma procedūras specifikācijas”, un tam ir “jāatbilst [..] pircēju/gala lietotāju vēlmēm”. Tajā bija norādīts arī, ka “tas, ka pašvaldība izvēlas pārdošanu ar nosacījumiem, nozīmē, ka konkursa procedūras nebūs un ka noteikumi par publisko iepirkumu nav piemērojami”.
Iepriekšējā punktā minētajos pamatnosacījumos un vadlīnijās precizētas tostarp būvju funkcijas un augstums saskaņā ar pilsētattīstības plānu. Tajos paredzēta dzīvokļu un mājokļu celtniecība, esošā veselības centra paplašināšana, savienotājzona starp abām galvenajām vietām, viegla piekļuve, pazemes autostāvvieta atbilstoši pašvaldības noteikumiem par autostāvvietām, paredzēts saglabāt derīgo zaļo zonu, kā arī izveidot kvartālā laukumu un jaunu parku.
Saskaņā ar 2002. gada 23. aprīļa atzinumu sabiedrības
Hurks Bouw en Vastgoed BV
(turpmāk tekstā – “
Hurks
”) un
Haagdijk BV
tika uzaicinātas iesniegt plānus.
Ar 2003. gada 15. jūlija lēmumu pašvaldība izvēlējās
Hurks
par
Doornakkers
centra attīstītāju un paredzamo līgumpartneri.
No 2003. gada jūlija līdz 2005. gada oktobrim
Hurks
precizēja apbūves plānu ģenerālplānā, kuru pašvaldība apstiprināja 2006. gada 14. februārī. Lai īstenotu šo plānu, pašvaldība un
Hurks
noslēdza “sadarbības līgumu”, kuru
Hurks
parakstīja 2007. gada 12. jūnijā un pašvaldība – 2007. gada 16. jūlijā (turpmāk tekstā – “sadarbības līgums”).
No šī līguma F apsvēruma izriet, ka pašvaldība un
Hurks
nonāca pie vienošanās par
SPILcentrum
plānošanu un realizāciju. Šī līguma puses ir vienojušās, ka
SPILcentrum
veidos dzīvokļi, pastāvošā veselības centra un pazemes autostāvvietas paplašinājums, rotaļu, integrācijas un mācību centrs ar dzīvokļiem, tirdzniecības centrs ar mājokļiem un vēl viena pazemes autostāvvieta, kā arī mājokļi. Bija paredzēts, ka
Hurks
šos darbus veiks, uzņemoties par tiem risku un par saviem līdzekļiem. Lai īstenotu šos plānus, pašvaldība un
Hurks
vienojās arī par to, ka pašvaldība
Hurks
pārdos zemes gabalus.
Līdztekus šīm sarunām pašvaldība 2007. gada 13. februārī izraudzījās
Woonbedrijf
fondu par
SPILcentrum
īpašnieku. Šai nolūkā pašvaldība un
Woonbedrijf
fonds 2008. gada 15. aprīlī parakstīja sadarbības līgumu.
Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
Pēc sūdzības par
Doornakkers
centra projekta [realizācijas tiesību] piešķiršanas aspektiem Komisija 2008. gada 2. jūlijā lūdza Nīderlandes Karalisti tai sniegt informāciju par šo projektu. Šī dalībvalsts atbildēja ar 2008. gada 19. decembra vēstuli.
Komisija 2009. gada 24. februārī tai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kas pamatota ar Savienības tiesību pārkāpumu publiskā iepirkuma jomā, un īpaši Direktīvas 2004/18 pārkāpumu. Nīderlandes Karaliste uz to atbildēja ar 2009. gada 30. jūnija vēstuli, tostarp apgalvojot, ka Direktīva 2004/18 nav piemērojama
ratione temporis
.
2009. gada 9. oktobrī Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, būtībā atkārtojot savu brīdinājuma vēstulē pausto nostāju un minot argumentus, lai pierādītu, ka Direktīva 2004/18 šai lietā ir piemērojama. Komisija arī aicināja Nīderlandes Karalisti divu mēnešu laikā veikt nepieciešamos pasākumus.
Ar 2009. gada 8. decembra vēstuli šī dalībvalsts atbildēja uz argumentēto atzinumu. Savā atbildē tā apstrīdēja Komisijas viedokli par Direktīvas 2004/18 pārkāpumu un, pamatojoties uz 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā
C-337/98 Komisija/Francija (Krājums, I-8377. lpp.
, 36. un 37. punkts), apgalvoja, ka šīs lietas faktiem ir piemērojama nevis Direktīva 2004/18, bet gan Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu piešķiršanas procedūras (
OV L 199, 54. lpp.
).
Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 17. maija rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai tika atļauts iestāties lietā Nīderlandes Karalistes prasījumu atbalstam.
Par prasību
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Nīderlandes Karaliste ir izvirzījusi divas iebildes par nepieņemamību.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka Komisijas prasība ir nepieņemama, jo šī pēdējā, pārkāpdama Nīderlandes Karalistes tiesības uz aizstāvību, ir izmantojusi dokumentus, uz kuriem Nīderlandes Karaliste pirmstiesas stadijā nav varējusi reaģēt.
Pēc Nīderlandes Karalistes atbildes uz argumentēto atzinumu Komisija ar 2010. gada 12. maija vēstuli lūdza šai dalībvalstij iesniegt virkni dokumentu, tostarp 2010. gada 15. janvāra vienošanās par
SPILcentrum
protokolu un no tā izrietošo sadarbības līgumu starp komūnu un
Woonbedrijf
fondu. Šis pēdējais Komisijai tika paziņots ar Ārlietu ministrijas 2010. gada 11. jūnija vēstuli, ar norādi, ka Komisija šo informāciju nevar izmantot saistībā ar šo tiesvedību.
Turklāt Nīderlandes Karaliste Komisijai pārmet, ka tā ir tiesvedībā izmantojusi trīs dokumentus, kuri nebija pievienoti 2010. gada 11. jūnija vēstulei un kuri arī netika apspriesti pirmstiesas stadijā. Runa ir par Eindhovenas pašvaldības padomes 2008. gada 18. marta informatīvo vēstuli par laikposmu no 2005. līdz 2010. gadam, 2009. gada 6. oktobra administratīvajiem noteikumiem “Mājokļu celtniecības projektu veicināšanas pagaidu režīms 2009” un paziņojumu no Mājokļu, teritorijas labiekārtošanas un vides ministrijas interneta mājaslapas.
Otrkārt, Nīderlandes Karaliste uzskata, ka Komisija ir paplašinājusi strīda priekšmetu salīdzinājumā ar pirmstiesas stadiju.
Lai pierādītu, ka runa ir par līgumu par atlīdzību, Komisija tikai prasības pieteikumā pirmo reizi ir apgalvojusi, ka pašvaldība saņēma “pakalpojumu”. Pirmstiesas stadijā Komisija, lai pierādītu, ka runa bija par šādu līgumu, esot minējusi vienīgi to, ka pastāv pašvaldības “atlīdzība”
Hurks
. Tādējādi Komisija, pārkāpjot Tiesas judikatūru, esot prasības pieteikumā izvirzījusi jaunu iebildumu (2010. gada 18. novembra spriedums lietā
C-458/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I-11599. lpp.
, 43. punkts).
Komisija lūdz visus šos apgalvojumus noraidīt.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmo iebildi par nepieņemamību jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīdinājuma vēstule, ko Komisija nosūta dalībvalstij, un pēc tam Komisijas nosūtītais argumentētais atzinums nosaka strīda priekšmetu, kas pēc tam nevar tikt paplašināts. Iespēja attiecīgajai dalībvalstij paust savus apsvērumus – arī tad, ja šī dalībvalsts uzskata, ka nav vajadzības to izmantot, – tai ir Līgumā prasīta būtiska garantija, kuras ievērošana ir atbilstošas pienākumu neizpildes konstatēšanas procedūras norises būtiska formas prasība. Tādējādi Komisijas argumentētajam atzinumam un prasībai ir jāietver tie paši iebildumi, kuri minēti brīdinājuma vēstulē, ar kuru tiek uzsākts pirmstiesas process (skat. 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā
C-186/06 Komisija/Spānija, Krājums, I-12093. lpp.
, 15. punkts, un 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā
C-535/07 Komisija/Austrija, Krājums, I-9483. lpp.
, 41. punkts).
Turklāt Tiesa ir arī nospriedusi, ka tas, ka Komisija var iesniegt papildu pierādījumus, lai tiesvedības Tiesā laikā atbalstītu apgalvotās pienākumu neizpildes vispārīgo un pastāvīgo raksturu, principā nevar tikt izslēgts (2005. gada 26. aprīļa spriedums lietā
C-494/01 Komisija/Īrija, Krājums, I-3331. lpp.
, 37. punkts, un 2008. gada 22. decembra spriedums lietā C-189/07 Komisija/Spānija, 29. punkts).
Nīderlandes Karaliste uzskata, ka četrus dokumentus, kuri pirmo reizi minēti prasības pieteikumā, Komisija ir izmantojusi, lai pierādītu pašvaldības ekonomisko interesi attiecībā uz
Doornakkers
centra projekta realizāciju un tādējādi – to, ka tās ar
Hurks
noslēgtajam līgumam ir atlīdzības raksturs.
Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 31. punktā, Komisijas iesniegtie dokumenti, kuru izmantošanu Nīderlandes valdība apstrīd, attiecas tikai un vienīgi uz faktisko situāciju, kas bija pirmstiesas procedūras priekšmets, un tie vienīgi ilustrē iebildumu, kas bija formulēts šīs procedūras ietvaros.
Šādos apstākļos Komisija varēja izmantot šos dokumentus, lai pamatotu brīdinājuma vēstulē minēto iebildumu par tādu būvdarbu koncesijas līguma pastāvēšanu, kura atlīdzības raksturs ir viens no tās nosacījumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 36. punkts).
Tādējādi pirmā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Attiecībā uz otro iebildi par nepieņemamību jānorāda – kaut arī saskaņā ar LESD 258. pantu celtas prasības priekšmeta robežas nosaka šajā normā paredzētā pirmstiesas procedūra un līdz ar to Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jāpamato ar vienādiem iebildumiem, saskaņā ar šo nosacījumu tomēr nevar visos gadījumos pieprasīt, lai šo aktu formulējums pilnībā sakristu, ja strīda priekšmets nav ticis paplašināts vai grozīts (2003. gada 12. jūnija spriedums lietā
C-229/00 Komisija/Somija,
Recueil
, I-5727. lpp.
, 44. un 46. punkts; 2005. gada 14. jūlija spriedums lietā
C-433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I-6985. lpp.
, 28. punkts, kā arī 2007. gada 26. aprīļa spriedums lietā
C-195/04 Komisija/Somija, Krājums, I-3351. lpp.
, 18. punkts).
Tādējādi Komisija prasības pieteikumā var precizēt savus sākotnējos iebildumus ar nosacījumu, ka tā negroza strīda priekšmetu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Īrija, 38. punkts, un iepriekš minētais 2007. gada 26. aprīļa spriedums lietā Komisija/Somija, 18. punkts).
Šajā gadījumā vienkārša brīdinājuma vēstules, argumentētā atzinuma, kā arī Tiesā iesniegtā prasības pieteikuma aplūkošana ļauj konstatēt, ka Komisija šīs procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi laikā strīda priekšmetu nav grozījusi.
No visiem šiem dokumentiem skaidri izriet, ka Komisijas mērķis ir panākt, lai tiek atzīts, ka “Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Direktīvas 2004/18 2. pantā un III sadaļā paredzētos pienākumus”.
Konkrētāk, Komisija savā argumentētajā atzinumā pašvaldībai pārmet, ka tā ar
Hurks
ir noslēgusi nevis sadarbības līgumu, bet gan būvdarbu koncesijas līgumu, kuru pastāvēšana ir atkarīga tostarp no šī līguma atlīdzības rakstura.
Prasības pieteikumā, atkārtodama šo pašu pārmetumu, Komisija atsaucas uz 2010. gada 25. marta spriedumu lietā
C-451/08
Helmut Müller
(Krājums, I-2673. lpp.)
, kurā Tiesa precizēja līguma par atlīdzību jēdzienu. Šie precizējumi, kas turklāt atbilst judikatūrai par šo jēdzienu, attiecās uz pakalpojumu, ko līgumslēdzēja iestāde par atlīdzību saņem atbilstoši publiskā iepirkuma līgumam.
To darot, Komisija vienīgi izvērsa argumentus – kurus tā vispārīgā veidā jau bija izvirzījusi brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā – tās secinājuma par to, ka starp komūnu un
Hurks
noslēgtajam līguma bija atlīdzības raksturs, atbalstam, un tādējādi tā negrozīja strīda priekšmetu (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Vācija, 29. punkts, un lietā Komisija/Portugāle, 47. punkts).
Tā kā arī otrā Nīderlandes Karalistes izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida, Komisijas prasība ir jāatzīst par pieņemamu.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
Savā prasības pieteikumā Komisija vispirms ir analizējusi Nīderlandes Karalistes pirmstiesas procedūrā izvirzīto jautājumu par Direktīvas 2004/18 piemērojamību
ratione temporis
.
Atgādinādama, ka Direktīva 2004/18 dalībvalstīm bija jātransponē, vēlākais, līdz 2006. gada 31. janvārim, Komisija norāda, ka līgumslēdzējas puses sadarbības līgumu parakstīja tikai 2007. gada 16. jūlijā, t.i., 18 mēnešus pēc minētajai transpozīcijai noteiktā termiņa.
Pēc Komisijas domām, lai gan ir taisnība, ka pašvaldība noteiktus lēmumus – tostarp par
Hurks
kā attīstītāja un līgumslēdzēja partnera izvēli – pieņēma pirms šī datuma, tomēr sarunas par sadarbības līguma būtiskajiem elementiem sākās vienīgi pēc 2006. gada 14. februāra – datuma, kad pašvaldība pieņēma
Hurks
iesniegto ģenerālplānu.
No pašvaldības 2007. gada 22. maija vēstules izrietot, ka tā un
Hurks
vairāk nekā gadu bija noturējušas sarunas par sadarbības lēmuma saturu. Sarunas attiecās, pirmkārt, uz jautājumu par to, vai pašvaldībai būtu no
Hurks
jāatpērk daļa pabeigto objektu, tostarp
SPILcentrum
, lai izvairītos no tā, ka
Hurks
vienai pašai būtu jāuzņemas visa projekta finansiālais risks, un, otrkārt, uz publisko telpu, tādu kā esplanāde un parks, izbūves finansiālā sloga sadalījumu.
Šajā ziņā Komisija uzskata, ka Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru publiskais iepirkums ir jārīko atkārtoti, ja kāds no būtiskiem šī līguma noteikumiem tiek grozīts un rezultātā tiek noslēgts jauns līgums (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 44. punkts),
a fortiori
ir piemērojama tādā situācijā kā šajā lietā.
Komisija piebilst, ka tad, kad pašvaldība 2002. gada 23. aprīlī nolēma uzaicināt divus saimnieciskās darbības subjektus izstrādāt plānus, tā nekādā veidā nebija noteikusi noslēdzamā līguma būtiskos noteikumus un nebija pat noteikusi, vai tas būs publiskā iepirkuma līgums vai koncesija.
Pēc Komisijas domām, sarunas starp komūnu un
Hurks
par visiem vai vismaz būtiskajiem sadarbības līguma noteikumiem tādējādi faktiski sākās tikai pēc datuma, kurā Direktīvai 2004/18 bija jābūt transponētai. Līdz ar to, ņemot vērā no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izrietošo Tiesas judikatūru, Komisija uzskata, ka šī direktīva šajā lietā ir piemērojama.
Nīderlandes Karaliste būtībā apgalvo, ka lēmums, ar kuru tika apstiprināts 2002. gada 23. aprīļa atzinums un ar kuru pilsētas padome paredzēja vienīgi pārdot zemes gabalu un atstāt attīstītāja ziņā tā labiekārtošanu, ir izšķirošais faktors, pārbaudot, vai Direktīva 2004/18 ir piemērojama
ratione temporis
.
Nīderlandes Karaliste no tā secina, ka strīda izcelsme rodama pirms Direktīvas 2004/18 transponēšanai noteiktā termiņa. No Tiesas judikatūras izrietot, ka noteicošais ir nevis publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas datums, bet gan tā lēmuma datums, attiecībā uz kuru tiek apgalvots Savienības tiesību pārkāpums.
Komisijas aizstāvēta nostāja, saskaņā ar kuru noteicošais brīdis ir brīdis, kad faktiski pastāvēja “visi vai vismaz būtiskākie [sadarbības] lēmuma noteikumi”, balstīta uz iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija kļūdainu interpretāciju.
Tiesas vērtējums
Kā ģenerāladvokāts atgādinājis secinājumu 56. punktā, principā jāpiemēro direktīva, kura ir spēkā brīdī, kad līgumslēdzēja iestāde izvēlas, kādu procedūru tā īstenos, un pilnīgi noskaidro, vai pastāv pienākums veikt iepirkuma procedūras iepriekšēju izsludināšanu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 36. un 37. punkts).
Būtu pretēji tiesiskās noteiktības principam piemērojamās tiesības noteikt atkarībā no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas datuma, tā kā šis datums iezīmē procedūras beigas, savukārt līgumslēdzējas iestādes lēmums veikt vai neveikt publiskā iepirkuma iepriekšēju izsludināšanu parasti tiek pieņemts procedūras sākuma stadijā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 40. punkts).
Tomēr šai pašā spriedumā Tiesa precizēja, ka, ja pēc šī lēmuma uzsāktas sarunas būtiski atšķiras no jau veiktajām sarunām un līdz ar to pierāda pušu gribu pārskatīt līguma būtiskos noteikumus, var tikt pamatota tādas direktīvas noteikumu piemērošana, kuras transponēšanai noteiktais termiņš beidzies pēc minētā lēmuma (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 44. punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, jāatzīst, ka lēmums īstenot
Doornakkers
centra nekustamā īpašuma projektu, neveicot publiskā iepirkuma iepriekšēju izsludināšanu, tika pieņemts brīdī, kad pilsētas padome apstiprināja 2002. gada 23. aprīļa atzinumu.
No šī atzinuma 2.5. punkta formulējuma izriet, ka tas, ka pašvaldība ir izvēlējusies zemes gabala pārdošanu, paredzot nosacījumus, “nozīmē, ka konkursa nebūs un netiek piemēroti publiskā iepirkuma noteikumi”.
Šādos apstākļos jānoraida Komisijas arguments, ka tad, kad pašvaldība atbilstoši 2002. gada 23. aprīļa atzinumam nolēma uzaicināt divus saimnieciskās darbības subjektus izstrādāt plānus, tā vēl nebija noteikusi, vai runa ir par publiskā iepirkuma līgumu vai koncesiju.
Tādējādi lēmums par 2002. gada 23. aprīļa atzinuma apstiprināšanu principā ir tas lēmums, attiecībā uz kuru var tikt apgalvots Savienības tiesību normu pārkāpums un kura pieņemšanas datums nosaka šādam apgalvojumam piemērojamās tiesības (šajā ziņā skat. 2009. gada 15. oktobra spriedumu lietā
C-138/08
Hochtief
un
Linde-Kca-Dresden
, Krājums, I-9889. lpp.
, 29. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz Komisijas argumentu, ka pašvaldība “procedūras” sākumā nebija saistošā veidā noteikusi koncesijas būtiskos noteikumus un iezīmes, bet līguma un tā būtisko noteikumu saturu bija atstājusi atkarīgus no tās sarunas ar
Hurks
norises, jāuzsver, pirmkārt, ka pati Komisija sava prasības pieteikuma 76. punktā apgalvo, ka no informatīvā dokumenta, ko pašvaldība 2002. gada jūnijā nosūtīja potenciālajiem projekta attīstītājiem, izriet, ka tai “jau bija samērā skaidrs priekšstats par sagaidāmo rezultātu”. Pēc Komisijas domām, šis dokuments ietvēra “precizējumus par zemes gabalu sadalījumu, maksimālo apbūves augstumu, vispārējo komerciālās apbūves izvietojumu, veselības centra ieeju atrašanās vietu un noteiktu kvartāla parka funkciju atjaunošanu”.
Otrkārt, prasības pieteikuma 77. punktā Komisija atzīst, ka, salīdzinot sadarbības līguma 1.1. pantu un informatīvo dokumentu potenciālajiem projekta attīstītājiem, “ir skaidrs, ka ceļamo būvju izmantojumu [pašvaldība] vispārīgi bija noteikusi jau kopš 2002. gada”.
Treškārt, kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 70. un 71. punktā, fakts, ka par finanšu risku sadalīšanu attiecībā uz noteiktām ar
SPILcentrum
saistītām daļām un sabiedrisko vietu labiekārtošanas uzņemšanos varēja galīgi tikt izlemts pēc 2002. gada 23. aprīļa lēmuma, nav noteicošais. Ņemot vērā Tiesas judikatūru, neviens no šiem diviem
Doornakkers
centra aspektiem nevar tikt uzskatīts par tādu, kura iezīmes būtiski atšķirtos no sākotnēji paredzētajām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 44. punkts, un 2008. gada 19. jūnija spriedumu lietā
C-454/06
pressetext Nachrichtenagentur
, Krājums, I-4401. lpp.
, 34.–37. punkts).
Tādējādi priekšnoteikumi, uz kuriem balstīta šā sprieduma 46. punktā Komisijas minētā Tiesas judikatūra, proti, kāda no līguma būtiskajiem noteikumiem grozīšana un tā rezultātā prasība noslēgt jaunu līgumu, šajā lietā nav izpildīti.
Tā kā, gan pašvaldības izvēle neveikt
Doornakkers
centra publiskā iepirkuma iepriekšēju izsludināšanu, gan šī projekta būtisko īpašību izvēle skaidri izriet no 2002. gada 23. aprīļa atzinuma, proti, [tā tika izdarīta] laikā, kad Direktīva 2004/18 vēl nebija pat pieņemta, jāatzīst, ka šī pēdējā nav piemērojama
ratione temporis
.
Tā kā Komisijas prasības pieteikums ļoti konkrēti ir vērsts uz to, lai tiktu atzīts, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Direktīvas 2004/18 direktīvas 2. pantā un III sadaļā paredzētos pienākumus, ir jāatzīst, ka prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Nīderlandes Karaliste ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – holandiešu.