CELEX: 62007TJ0369
Vide
Direktīva 2003/87/EK
Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma
Latvijas emisijas kvotu valsts sadales plāns laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam
Trīs mēnešu termiņš
Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkts

Atbilstošās tiesību normas

Starptautiskais un Kopienu tiesiskais regulējums par ANO Vispārējo konvenciju par klimata pārmaiņām un Kioto protokolu
ANO Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām, kura tika pieņemta Ņujorkā 1992. gada 9. maijā (turpmāk tekstā – “
UNFCCC
”) un Eiropas Kopienas vārdā tika ratificēta ar Padomes 1993. gada 15. decembra Lēmumu 94/69/EK, kas attiecas uz
UNFCCC
un tās noslēgšanu (OV 1994, L 33, 11. lpp.), galīgais mērķis ir stabilizēt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu koncentrāciju
atmosfērā tādā līmenī, lai novērstu jebkādu cilvēku bīstamo iejaukšanos klimata sistēmā.
UNFCCC
I pielikumā ir Līgumslēdzēju valstu saraksts, kuru vidū ir Latvijas Republika, kura turklāt ir klasificēta to valstu kategorijā,
kuras atrodas pārejas procesā uz tirgus ekonomiku.
UNFCCC
Kopienā stājās spēkā 1994. gada 21. martā.
Lai sasniegtu
UNFCCC
galīgo mērķi, 1997. gada 11. decembrī tika pieņemts
UNFCCC
pievienotais Kioto protokols (lēmums 1/CP.3 “[
UNFCCC
pievienotā] Kioto protokola pieņemšana”). Kioto protokola A pielikumā ir ietverts siltumnīcas efektu izraisošo gāzu saraksts
un to emisiju avotu nozares un kategorijas, uz kurām attiecas Kioto protokols. Kioto protokola B pielikumā ir ietverts Kioto
protokola Līgumslēdzēju valstu saraksts un tām noteiktie emisiju ierobežošanas daudzumi vai to samazināšanas saistības, tostarp
Latvijas Republikas saistības, kuras samazināšanas mērķis ir noteikts 8 %.
2002. gada 25. aprīlī Eiropas Savienības Padome pieņēma Lēmumu 2002/358/EK par [
UNFCCC
] pievienotā Kioto protokola apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā un no tā izrietošo saistību kopīgu izpildi (OV L 130, 1. lpp.).
Kioto protokols, kā arī tā A un B pielikumi ir atkārtoti Lēmuma 2002/358 I pielikumā. Noteikto emisiju ierobežošanas daudzumu
vai to samazināšanas saistību tabula, lai noteiktu attiecīgo Kopienai un tās dalībvalstīm piešķirto emisiju daudzumu saskaņā
ar Kioto protokola 4. pantu, ir ietverta Lēmuma 2002/358 II pielikumā.

Tiesiskais regulējums saistībā ar siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu Kopienā
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvas 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo
gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.), kas grozīta ar Eiropas
Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Direktīvu 2004/101/EK (OV L 338, 18. lpp.), 1. pantā ir noteikts:
“Ar šo direktīvu izveido sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā [..], lai veicinātu
siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā.”
Direktīvas 2003/87 9. pantā ir norādīts:
“1.      Par katru periodu, kas minēts 11. panta 1. un 2. punktā, katra dalībvalsts izstrādā valsts plānu, ar kuru nosaka kopējo kvotu
daudzumu, ko valsts nodomājusi piešķirt uz šo periodu, un ierosināto to sadales kārtību. Plāna pamatā ir jābūt objektīviem
un pārredzamiem kritērijiem, arī tiem, kas minēti III pielikumā, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes. Komisijai neatkarīgi
no Līguma [noteikumiem], vēlākais, līdz 2003. gada 31. decembrim jāizstrādā III pielikumā minēto kritēriju īstenošanas pamatnostādnes.
Plāns par periodu, kas minēts 11. panta 1. punktā, ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un citām dalībvalstīm, vēlākais, līdz
2004. gada 31. martam. Turpmākajiem periodiem plāns ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un [citām] dalībvalstīm vismaz 18 mēnešus
pirms attiecīgā perioda sākuma.
2.      Emisijas kvotu valsts sadales plāns ir jāapspriež [Direktīvas 2003/87] 23. panta 1. punktā minētajā komitejā.
3.      Triju mēnešu laikā pēc emisijas kvotu valsts sadales plāna paziņošanas, ko dalībvalsts izdara saskaņā ar 1. punktu, Komisija
var noraidīt plānu vai kādu tā daļu sakarā ar tā neatbilstību III pielikumā vai 10. pantā minētajiem kritērijiem [III pielikumā
minētajiem kritērijiem vai 10. panta noteikumiem]. Dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad,
ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Atteikuma [noraidījuma] gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.”
Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. panta 2. punktu:
“Uz piecu gadu periodu, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, un uz katru nākamo piecu gadu periodu katra dalībvalsts nolemj kopējo
kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un sāk kvotu piešķiršanas procesu katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir
jāpieņem vismaz 12 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu valsts sadales plānu, kas izstrādāts
atbilstīgi 9. pantam, un saskaņā ar 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.”
Direktīvas 2003/87 III pielikumā ir uzskaitīti divpadsmit kritēriji, kas ir piemērojami valsts sadales plāniem. III pielikuma
1.–3. kritērijā ir noteikts:
“1.      “Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam uz attiecīgo periodu ir jābūt saskaņotam ar dalībvalsts saistībām ierobežot emisiju atbilstīgi
Lēmumam 2002/358 un Kioto protokolam, ņemot vērā, no vienas puses, kopējo emisijas daļu, ko aptver šīs kvotas, salīdzinot
ar emisiju no avotiem, uz kuriem neattiecas šī direktīva, un, no otras puses, valstu enerģētikas politiku, un jābūt saskaņotam
ar valsts klimata pārmaiņu programmu. Kopējais piešķiramo kvotu daudzums nedrīkst pārsniegt daudzumu, kāds, šķiet, vajadzīgs
šā pielikuma kritēriju stingrai piemērošanai. Pirms 2008. gada daudzumam jābūt saskaņotam ar iespēju katrai dalībvalstij sasniegt
vai pat pārsniegt [tās] mērķus saskaņā ar Direktīvu [Lēmumu] 2002/358/EK un Kioto protokolu.
2.      Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņā ar esošo un plānoto progresu, izpildot dalībvalstu ieguldījumu saistībās,
ko Kopiena uzņēmusies saskaņā ar Direktīvu [Lēmumu] 93/389/EEK.
3.      Piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņotam ar to darbību potenciālu, ieskaitot tehnoloģisko potenciālu, uz kurām attiecas
šī emisijas samazināšanas sistēma. Dalībvalstis var balstīt kvotu sadali uz vidējo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas
daudzumu uz produkta vienību un sasniedzamo progresu attiecībā uz veicamajām darbībām.
[..]”

Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2006. gada 16. augusta vēstuli Latvijas Republika, piemērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punktu, paziņoja Eiropas Kopienu
Komisijai par savu valsts sadales plānu laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “VSP”). Saskaņā ar VSP Latvijas
Republika paredzēja savām valsts rūpniecības nozarēm, uz kurām attiecas Direktīvas 2003/87 I pielikums, piešķirt vidēji kopumā
7,763883 miljonu tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta gadā (turpmāk tekstā – “MteCO
”).
2006. gada 29. novembrī Komisija pieņēma pirmo lēmumu par noraidīšanu, kura rezolutīvajā daļā ir norādīts:
“
1. pants
Šis turpmāk minētais [VSP] aspekts attiecībā uz Direktīvas 11. panta 2. punktā minēto pirmo piecu gadu periodu neatbilst [..]
Direktīvas [2003/87] III pielikuma 1.[–]3. kritērijam: daļa plānotā gada vidējā kopējā kvotu apjoma, kas atbilst 4,480580 [MteCO
], nesaskan ar novērtējumiem, kas veikti atbilstīgi [Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra] Lēmumam 280/2004/EK
[par monitoringa mehānismu attiecībā uz siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju un par Kioto protokola īstenošanu Kopienā
(OV L 49, 1. lpp.)], un emisiju samazināšanas nolūkā īstenoto [attiecīgo] darbību potenciālam, tostarp tehnoloģiskajam potenciālam.
2. pants
Iebildumi pret [VSP] netiks celti, ja, neradot diskrimināciju, [tajā] izdarīs šādu grozījumu un nekavējoties par to paziņos
Komisijai, ņemot vērā laiku, kas vajadzīgs, lai bez kavēšanās veiktu visas valsts procedūras: kopējo Kopienas shēmā iedalīto
kvotu daudzumu samazina par 4,480580 [MteCO
].
3. pants
1.      Nedrīkst pārsniegt gada vidējo kopējo kvotu daudzumu, kas atbilst 3,283303 [MteCO
] un ko Latvija atbilstoši tās [VSP] iedala šajā plānā uzskaitītajām iekārtām un tirgus jaunpienācējiem.
2.      [VSP] bez iepriekšējas Komisijas piekrišanas var grozīt tad, ja grozījuma būtība ir pielāgojumi attiecībā uz kvotām, kas iedalītas
atsevišķām iekārtām atbilstoši kopējam kvotu daudzumam, ko paredzēts piešķirt sadales plānā uzskaitītajām iekārtām, un ja
grozījums saistīts ar to, ka iegūta labāka informācija, vai tādēļ, lai samazinātu to kvotu daļu, kuras piešķir bez maksas
Direktīvas [2003/87] 10. pantā noteiktajā termiņā [noteiktajās robežās].
3.      Jebkuri citi grozījumi [VSP], izņemot grozījumus, kas izdarīti, lai panāktu atbilstību [šā lēmuma] 2. pantam, jāpaziņo līdz
Direktīvas [2003/87] 11. panta 2. punktā noteiktajam termiņam, proti, 2006. gada 31. decembrim, un, lai tos izdarītu, ir vajadzīgs
Komisijas iepriekšējs apstiprinājums atbilstoši Direktīvas [2003/87] 9. panta 3. punktam.
4. pants
Šis lēmums ir adresēts Latvijai.”
Ar 2006. gada 29. decembra vēstuli Latvijas Republika paziņoja Komisijai pārskatīto VSP, paredzot piešķirt gada vidējo kopējo
kvotu daudzumu 6,253146 MteCO
apmērā.
Ar 2007. gada 30. marta vēstuli angļu valodā Komisija konstatēja, ka pārskatītajā VSP ietvertā informācija ir nepilnīga, un
lūdza Latvijas Republiku atbildēt uz vairākiem jautājumiem, kā arī tai iesniegt papildu informāciju.
Latvijas Republika uz šo informācijas pieprasījumu atbildēja ar 2007. gada 25. aprīļa vēstuli.
2007. gada 13. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu
VSP, ko saskaņā ar Direktīvu 2003/87 Latvijas Republika paziņojusi attiecībā uz laikposmu no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk
tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura rezolutīvajā daļā tostarp ir norādīts:
“
1. pants
Turpmākie aspekti Latvijas ierosinātajos grozījumos [VSP] pirmajam piecu gadu laikposmam, kas minēts direktīvas [2003/87]
11. panta 2. punktā, jo īpaši atbilst attiecīgajiem zemāk minētajiem kritērijiem un tādējādi tiek akceptēti.
1.      Direktīvas [2003/87] III pielikuma 1.[–]3. kritērijs: kopējā kvotu daudzuma palielinājums par 0,144813 [MteCO
], kas atbilst novērtējumiem, kuri veikti saskaņā ar Lēmumu 280/2004/EK, un emisiju samazināšanas [attiecīgo] darbību potenciālam,
tai skaitā tehnoloģiskajam potenciālam.
[..]
2. pants
Turpmākais aspekts Latvijas ierosinātajos grozījumos [VSP] pirmajam piecu gadu laikposmam, kas minēts direktīvas [2003/87]
11. panta 2. punktā, neatbilst attiecīgajiem zemāk minētajiem kritērijiem un tādējādi tiek noraidīts.
Direktīvas [2003/87] III pielikuma 1.[–]3. kritērijs: turpmākais kopējā kvotu daudzuma palielinājums par 2,825030 [MteCO
], kas neatbilst novērtējumiem, kuri veikti saskaņā ar Lēmumu [280/2004], un emisiju samazināšanas [attiecīgo] darbību potenciālam,
tai skaitā tehnoloģiskajam potenciālam.
3. pants
Šis lēmums ir adresēts Latvijas Republikai.”
Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 1. punktā Komisija atsaucas uz pirmā lēmuma par [VSP] noraidīšanu 3. panta 3. punktu, ar kuru
Latvijas Republikai tika atļauts paziņot sava VSP grozījumus laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam līdz Direktīvas 2003/87
11. panta 2. punktā noteiktajam termiņam – 2006. gada 31. decembrim.
Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 3. punktā Komisija tostarp konstatē, ka tiktāl, ciktāl Latvijas Republikas iesniegtajā informācijā
ir iekļauts VSP grozījums pēc būtības, tam atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam ir nepieciešams iepriekšējs Komisijas
apstiprinājums. Apstrīdētais lēmums attiekšoties tikai uz šādiem iesniegtās informācijas aspektiem. Citi minētās informācijas
aspekti, it īpaši tie, kas attiecas uz Komisijas pirmā lēmuma par noraidīšanu īstenošanu, vai tie, kas ir saistīti ar atšķirīga
viedokļa izteikšanu par minētajā lēmumā ietverto Komisijas novērtējumu, apstrīdētajā lēmumā netikšot ņemti vērā.
Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 6. punktā tiek konstatēts, ka Latvijas Republika nav iesniegusi informāciju, kas pamatotu izmaiņas
maksimālā kvotu daudzuma aprēķina metodē, kura ir noteikta pirmā lēmuma par noraidīšanu ietvaros.
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma pamatojuma 8. punktā attiecībā uz Latvijas Republikas iesniegtajiem konkrētākajiem datiem par
ārkārtīgi lielo ieguldījumu cementa ražošanas nozarē Komisija, pamatojoties uz šo aprēķinu metodi, piekrīt palielināt apstrīdētā
lēmuma 1. pantā norādīto maksimālo pieejamo kvotu daudzumu.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 26. septembrī, Latvijas Republika cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts tajā pašā dienā, Latvijas Republika lūdza piemērot
paātrināto procesu saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 76.a pantu. Ar 2007. gada 13. novembra lēmumu Vispārējā tiesa (trešā
palāta) šo prasību noraidīja.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 27. novembrī, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā
Karaliste lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam. Ar 2008. gada 12. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas
trešās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos. Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste savu iestāšanās rakstu
iesniedza 2008. gada 28. augustā.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 14. decembrī un apstiprināts ar 2008. gada 26. maija
vēstuli, Latvijas Republika saskaņā ar Reglamenta 116. panta 2. punktu attiecībā uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto
Karalisti atsevišķām prasības pieteikuma 7. pielikuma daļām lūdza piemērot konfidencialitāti.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2007. gada 27. decembrī, Lietuvas Republika lūdza atļauju iestāties
šajā tiesvedībā Latvijas Republikas atbalstam. Ar 2008. gada 12. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs
atļāva šo iestāšanos. Lietuvas Republika savu iestāšanās rakstu iesniedza 2008. gada 29. augustā.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2009. gada 6. janvārī, Komisija iesniedza savus apsvērumus par
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes, kā arī Lietuvas Republikas iesniegtajiem iestāšanās rakstiem. Latvijas
Republika neiesniedza apsvērumus par minētajiem iestāšanās rakstiem noteiktajā termiņā.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2008. gada 7. februārī, Slovākijas Republika lūdza atļauju iestāties
tiesvedībā Latvijas Republikas prasījumu atbalstam. Ar 2008. gada 12. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs
konstatēja, ka šis lūgums ir iesniegts atbilstoši Reglamenta 115. pantam, tomēr pēc tam, kad ir beidzies šī paša reglamenta
115. panta 1. punktā norādītais sešu nedēļu termiņš. Attiecīgi Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs apmierināja
šo lūgumu, piešķirot Slovākijas Republikai tikai minētā reglamenta 116. panta 6. punktā paredzētās tiesības.
Latvijas Republika, kuru atbalsta Lietuvas Republika, lūdz Vispārējo tiesu:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, lūdz Vispārējo tiesu:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest Latvijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Ar 2010. gada 12. jūlija vēstuli Vispārējā tiesa Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros
lūdza Komisijai iesniegt vairākus dokumentus. Komisija šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.
2010. gada 21. septembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam Latvijas Republika norāda četrus pamatus par, pirmkārt, EK līgumā paredzēto pilnvaru enerģētikas
politikas jomā pārkāpumu, otrkārt, “nediskriminācijas principa” pārkāpumu, treškārt, no Kioto protokola izrietošo saistību
neievērošanu un, ceturtkārt, Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu.

Par iebildi par nepieņemamību, kas izriet no prasības atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu nepieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, uzskata, ka, lai gan Latvijas Republika lūdz atcelt
apstrīdēto lēmumu kopumā, šis lūgums patiesībā attiecas tikai uz tā 2. panta, nevis 1. panta atcelšanu, kurā tiek secināta
atsevišķu pārskatītajā VSP ierosināto grozījumu atbilstība Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem. Tomēr tiesību akts
var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets tikai tad, ja šis tiesību akts rada saistošas juridiskas sekas, kas var ietekmēt
prasītāja intereses. Tā kā apstrīdētā lēmuma 1. pants neietekmē Latvijas Republikas intereses, tā nekādā veidā nav ieinteresēta
prasīt šī panta atcelšanu, un prasība šajā ziņā ir jāatzīst par nepieņemamu.
Latvijas Republika šo argumentāciju apstrīd.
Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz intereses celt prasību jēdzienu, uz ko norāda Komisija, ir jāatgādina, ka Līgumā ir skaidri nošķirtas, no vienas
puses, iestāžu un dalībvalstu tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu un, no otras puses, šādas fizisko un juridisko personu
tiesības. Tiesības ar prasības atcelt tiesību aktu palīdzību apstrīdēt Komisijas lēmumu tiesiskumu ir visām dalībvalstīm,
šo tiesību īstenošanai neparedzot nekādus nosacījumus par intereses celt prasību pamatošanu. Tādēļ dalībvalstij, lai tās prasība
būtu pieņemama, nav jāpierāda, ka tās apstrīdētajam Komisijas aktam ir juridiskas sekas attiecībā uz šo dalībvalsti (Tiesas
2001. gada 27. novembra rīkojums lietā C‑208/99 Portugāle/Komisija,
Recueil
, I‑9183. lpp., 22. un 23. punkts, un 2008. gada 22. oktobra Vispārējās tiesas spriedums apvienotajās lietās T‑309/04, T‑317/04,
T‑329/04 un T‑336/04
TV 2
/
Danmark
u.c./Komisija, Krājums, II‑2935. lpp., 63. punkts). Šāds secinājums izriet arī no intereses celt prasību definīcijas tiesu
judikatūrā, kas attiecas tikai uz tādām prasībām, kuras cēlušas fiziskas vai juridiskas personas, nevis uz prasībām, kuras
cēlušas Savienības iestādes vai dalībvalstis (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 21. maija spriedumu apvienotajās lietās T‑425/04,
T‑444/04, T‑450/04 un T‑456/04 Francija u.c./Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 118. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt intereses celt prasību jēdzienu nedrīkst jaukt ar apstrīdama akta jēdzienu, saskaņā ar kuru aktam ir jārada tiesiskas
sekas, kas var būt nelabvēlīgas, lai par to varētu celt prasību atcelt tiesību aktu, ko var noteikt, vērtējot aktu pēc būtības
(šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑147/96 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑4723. lpp., 25. un 27. punkts; Tiesas rīkojumu iepriekš 33. punktā minētajā lietā Portugāle/Komisija, 24. punkts, un 2004. gada
28. janvāra rīkojumu lietā C‑164/02 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑1177. lpp., 18. un 19. punkts; iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā Francija u.c./Komisija, 119. punkts). Nevar
noliegt, ka apstrīdētais lēmums pēc savas būtības rada šādas tiesiskas sekas.
Tādējādi iebilde par nepieņemamību saistībā ar prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu ir jānoraida.
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir vēlams izskatīt ceturtā pamata pamatotību.

Par ceturto pamatu par Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu
Ievada apsvērums
Vispirms ir jāprecizē, ka, lai gan Komisija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste norāda, ka šīs prasības
gadījumā Latvijas Republika nevar apstrīdēt pirmo, 2006. gada 29. novembra lēmumu par noraidīšanu, jo tas nav apstrīdēts noteiktajā
termiņā, šis apstāklis, pat ja to varētu uzskatīt par pierādītu, neietekmē ceturtā pamata, kas attiecas uz pārkāpumiem pašā
apstrīdētajā lēmumā, pieņemamību.
Lietas dalībnieku argumenti
Latvijas Republika, kuru atbalsta Lietuvas Republika, uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir jāuzskata par “spēkā neesošu no pieņemšanas
brīža”, jo tas tika pieņemts, neievērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu. Saskaņā ar šīs tiesību normas noteikumiem
Komisija varēja noraidīt VSP trīs mēnešu laikā pēc tam, kad dalībvalsts to paziņojusi. Pārskatītais VSP tika paziņots 2006. gada
29. decembrī. Attiecīgi termiņš, līdz kuram Komisijai bija jāreaģē, ja tā vēlējās šo VSP pilnībā vai daļēji noraidīt, beidzās
2007. gada 29. martā. Tomēr Komisija Latvijas Republikai nosūtīja vēstuli tikai 2007. gada 30. martā – turklāt sagatavotu
angļu valodā, tādējādi pārkāpjot Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās
valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.), 3. pantu – tajā, pirmkārt, norādot, ka pārskatītais VSP esot nepilnīgs, un, otrkārt, pieprasot
papildu skaidrojumus. Visbeidzot Latvijas Republika precizē, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētais trīs mēnešu
termiņš sākās dienā, kad Komisija faktiski saņēma [Latvijas Republikas] 2006. gada 29. decembra vēstuli par pārskatītā VSP
paziņošanu, nevis pēc tam, kad 2007. gada 5. janvārī Komisija attiecīgo dokumentu bija reģistrējusi.
Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, uzskata, ka tā esot rīkojusies atbilstoši Direktīvas 2003/87
9. panta 3. punktam, jo tajā paredzētais trīs mēnešu termiņš ir piemērojams tikai paziņotajam VSP, nevis tā grozījumiem. Esot
pamats skaidri nodalīt, pirmkārt, VSP paziņošanu, no kuras sāk skaitīt šo termiņu, un, otrkārt, ierosinātos grozījumus, kuriem
nekāds termiņš neesot noteikts. Komisija atzīst, ka, ja tā nav pieņēmusi lēmumu pirms trīs mēnešu termiņa beigām, VSP tiek
uzskatīts par apstiprinātu. Tomēr situācija atšķiroties, ja dalībvalsts piedāvā attiecīgā VSP grozījumus. Šādā gadījumā Direktīvas 2003/87
9. panta 3. punkta otrais teikums ļauj dalībvalstij pieņemt lēmumu par [kvotu] piešķiršanu atbilstoši minētās direktīvas 11. pantam
tikai tad, ja Komisija ir akceptējusi tās piedāvātos grozījumus, kas nozīmējot, ka tiek pieprasīts Komisijas skaidri izteikts
apstiprinājums.
Komisija uzskata, ka, lai gan Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā tai nav noteikts nekāds termiņš dalībvalsts
piedāvāto VSP grozījumu akceptēšanai, no tā tomēr neizriet, ka Komisijas rīcībā būtu nenoteikts termiņš šo grozījumu izvērtēšanai.
Tai šajā ziņā būtu jāpieņem lēmums pēc iespējas ātrāk un katrā ziņā, pirms ir sācies attiecīgais tirdzniecības periods. Turklāt
Komisija esot rīkojusies atbilstoši Vispārējās tiesas 2005. gada 23. novembra sprieduma lietā T‑178/05 Apvienotā Karaliste/Komisija
(Krājums, II‑4807. lpp.) 55. punktam, savā 2007. gada 30. marta vēstulē Latvijas valsts iestādēm darot zināmu savu kritiku
par piedāvātajiem grozījumiem. Tāpat Komisija, pretēji Lietuvas Republikai, uzskata, ka minētā sprieduma 73. punkts, ciktāl
tajā tiek precizēts, ka nav nekāda iemesla uzskatīt, ka, ja tiek paziņots nepilnīgs VSP, Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā
paredzētais trīs mēnešu termiņš, kas ir Komisijas rīcībā, lai noraidītu plānu, nevar sākties, ir tikai
obiter dictum
. Pirmkārt, attiecīgā sprieduma rindkopa esot jāinterpretē, ņemot vērā attiecīgās lietas īpašos apstākļus. Otrkārt, Vispārējā
tiesa šajā pašā minētā sprieduma punktā esot precizējusi, ka, ja VSP ir nepilnīgs vai “pagaidu”, Komisijai ir tiesības to
noraidīt vai nu tāpēc, ka tas neatbilst direktīvā noteiktajiem kritērijiem, vai tāpēc, ka tas tai liedz izvērtēt tā atbilstību
minētajiem kritērijiem. Šādos gadījumos Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka Komisijai, noraidot VSP, ir tiesības dalībvalstij
noteikt pienākumu vēlreiz paziņot pilnīgu VSP, pirms tā var pieņemt savu lēmumu saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. panta 1. punktu.
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste piebilst, ka Komisijai ir jābūt spējīgai izvērtēt VSP, kas ir iespējams
tikai tad, ja tās rīcībā ir pilnīga informācija. Tādējādi Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētais trīs mēnešu termiņš
ir jāsāk skaitīt tikai brīdī, kad šī informācija ir pieejama, pretējā gadījumā izvērtēšanas procedūra zaudētu savu lietderīgo
iedarbību. Ja tas tā nebūtu, Komisijai VSP būtu jānoraida, pamatojoties tikai uz to, ka tās rīcībā nav pietiekamas informācijas,
kā rezultātā dalībvalstij no jauna būtu jāpaziņo savs VSP, aizsākot jaunu trīs mēnešu termiņu.
Komisija, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, precizē, ka EKL 10. pantā paredzētais lojalitātes
princips, ja tā nav saņēmusi visu vajadzīgo informāciju, lai izvērtētu VSP grozījumus atbilstoši Direktīvas 2003/87 III pielikuma
kritērijiem, tai neļauj automātiski noraidīt šos grozījumus, neļaujot attiecīgajai dalībvalstij noteiktajā termiņā iesniegt
trūkstošo informāciju. Pretējā gadījumā, lai ievērotu trīs mēnešu termiņu, Komisijai būtu jānoraida VSP grozījumi, pat ja
dalībvalsts vai nu pēc savas iniciatīvas, vai pēc pieprasījuma censtos savākt un paziņot šo trūkstošo informāciju. Lielbritānijas
un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste uzskata, ka Latvijas Republikas rīcība ir pretrunā labticības principam, jo, ja sākotnēji
tā atzina, ka VSP bija nepilnīgs un iesniedza Komisijas pieprasīto papildu informāciju, tad vēlāk tā cēla iebildumu par trīs
mēnešu termiņa neievērošanu.
Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu tiesas sēdē, Komisija atsauca savu pakārtoto argumentu, saskaņā ar kuru trīs mēnešu
termiņš katrā ziņā esot sācies tikai dienā, kad Komisijas Ģenerālsekretariāts reģistrēja pārskatīto VSP, proti, 2007. gada
5. janvārī, par ko ir izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā.
Visbeidzot Komisija uzskata, ka, lai gan tās 2007. gada 30. marta vēstule tika sagatavota angļu valodā, nevis latviešu valodā,
šis apstāklis neietekmēja apstrīdētā lēmuma spēkā esamību. Komisija tādējādi uzsver, ka tai ļoti īsā termiņā bija jāizvērtē
27 VSP un lielākā daļa dalībvalstu, tostarp Latvijas Republika, un šajā ziņā izrādīja pretimnākšanu, savus VSP tai nosūtot
angļu valodā. Arī vēlāka vēstuļu apmaiņa galvenokārt notika angļu valodā. Tādējādi Komisija uzskatīja, ka VSP izvērtēšanas
nolūkiem Latvijas Republika bija akceptējusi angļu valodu kā saziņas valodu, jo savā 2007. gada 25. aprīļa vēstulē tā uz 2007. gada
30. marta vēstuli atbildēja, neizsakot iebildumus par šīs valodas izmantošanu. Katrā ziņā Regulas Nr. 1 pārkāpums esot procesuāls
pārkāpums, kas galīgi pieņemtā tiesību akta atcelšanu varot izraisīt tikai tad, ja tā neesamības gadījumā procedūrai varēja
būt bijis atšķirīgs iznākums. Šajā gadījumā visas sarakstes starp Komisiju un Latvijas Republiku tulkošanas nodrošināšana
latviešu valodā, protams, būtu pagarinājusi procedūru, tomēr nebūtu varējusi grozīt tās iznākumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par Komisijas pārbaudes pilnvarām saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu
Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo teikumu triju mēnešu laikā pēc VSP paziņošanas, ko izdara dalībvalsts,
Komisija var noraidīt šo VSP vai kādu tā daļu sakarā ar neatbilstību minētās direktīvas III pielikumā minētajiem kritērijiem
vai 10. panta noteikumiem. Saskaņā ar šīs tiesību normas otro teikumu dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar tās pašas direktīvas
11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Visbeidzot, šīs tiesību normas trešajā
teikumā ir paredzēts, ka jebkāda lēmuma par noraidīšanu gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.
Kā ir atzīts judikatūrā, Komisijas pilnvaras pārbaudīt un noraidīt VSP saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu ir
lielā mērā ierobežotas, jo tās ir ierobežotas gan pēc būtības, gan laikā. Pirmkārt, šī pārbaude ir ierobežota un izpaužas
kā Komisijas pārbaude par VSP atbilstību Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem, un, otrkārt,
šī pārbaude jāveic trīs mēnešu laikā, sākot no brīža, kad dalībvalsts ir paziņojusi minēto VSP (Vispārējās tiesas 2007. gada
30. aprīļa rīkojums lietā T‑387/04
EnBW Energie Baden‑Württemberg
/Komisija, Krājums, II‑1195. lpp., 104. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2007. gada 7. novembra spriedumu lietā
T‑374/04 Vācija/Komisija, Krājums, II‑4431. lpp., 116. punkts).
Turklāt iepriekšējas pārbaudes, kas ir veikta atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam, rezultāts ne vienmēr būs
Komisijas lēmums. Tai, protams, pēc VSP paziņošanas ir pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt minētā VSP atbilstību Direktīvas 2003/87
III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem. Tomēr no vārdiem “var noraidīt” izriet, ka Komisijai šajā ziņā ir zināma
rīcības brīvība. Turklāt no tā izriet, ka, ja Komisija trīs mēnešu termiņā pēc tam, kad dalībvalsts ir paziņojusi savu VSP,
atsakās izmantot šīs pilnvaras, dalībvalsts principā var īstenot minēto VSP atbilstoši Direktīvas 2003/87 11. pantā un nākamajos
pantos paredzētajiem nosacījumiem, nepastāvot vajadzībai saņemt Komisijas apstiprinājumu. Tādējādi, pabeidzot VSP pārbaudes
procedūru, nav obligāti jāpieņem oficiāls lēmums, it īpaši tad, ja dalībvalsts šīs procedūras laikā ir veikusi visus pieprasītos
grozījumus. Turpretim Komisijai var nākties izmantot savas lēmumu pieņemšanas pilnvaras atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta
3. punkta otrajam teikumam, ja dalībvalsts, lai gan ir izteikti iebildumi, atturas vai atsakās no sava VSP grozīšanas, pirms
ir beidzies trīs mēnešu termiņš. Šāda Komisijas lēmuma par noraidīšanu neesamības gadījumā paziņotais VSP kļūst galīgs un
uz to attiecina likumības prezumpciju, kas ļauj dalībvalstij to īstenot (šajā ziņā skat. iepriekš 46. punktā minēto rīkojumu
lietā
EnBW Energie Baden‑Württemberg
/Komisija, 106., 107., 111., 115. un 120. punkts).
Šajā saistībā Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā, kurā ir minēts, ka
“Komisija[i] piedāvāt[ie] grozījum[i] ir [jā]akceptē”, tai ir pieprasīts pieņemt oficiālu lēmumu par šo grozījumu akceptēšanu.
Kā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, attiecīgie grozījumi tiek veikti izvērtēšanas procedūras beidzamajā posmā, proti, pēc
Komisijas izteiktajiem iebildumiem par paziņoto VSP vai par atsevišķām tā daļām, un to mērķis tieši ir novērst Komisijas sākotnēji
paustos iebildumus par šo daļu atbilstību Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem un 10. panta noteikumiem. Tādējādi
tas, ka Komisija minētos grozījumus akceptē, ir tikai neizbēgamas sekas iebildumiem, ko tā sākotnēji formulējusi savu pārbaudes
un ierobežotās noraidīšanas pilnvaru ietvaros, kuras tai ir piešķirtas ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu, nevis vispārēju
atļauju piešķiršanas pilnvaru izpausme (iepriekš 46. punktā minētais rīkojums lietā
EnBW Energie Baden‑Württemberg
/Komisija, 104. punkts). Turklāt no šīs judikatūras neizriet, ka, Komisijai, akceptējot VSP veiktos grozījumus, būtu jāpieņem
oficiāls lēmums. Gluži pretēji, pirmkārt, šāda interpretācija būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru Komisijai nav vispārēju
pilnvaru piešķirt atļauju īstenot VSP. Otrkārt, tā neatbilstu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta trešā teikuma struktūrai,
kurā ir paredzēts tikai lēmums par noraidīšanu, nevis lēmums par atļaujas piešķiršanu.
Ņemot vērā šos principus, ir jāizvērtē, vai šajā gadījumā Komisija ir ievērojusi Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta priekšrakstus.
–       Par paziņošanas jēdzienu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē
Ir jāatgādina, ka Latvijas Republika būtībā norāda, ka attiecībā uz pārskatītā VSP izvērtēšanas procedūru Komisija nav ievērojusi
Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu. Pēc tam, kad minētais pārskatītais VSP tika paziņots
2006. gada 29. decembrī, šis termiņš esot beidzies 2007. gada 29. martā. Tomēr Komisija Latvijas Republikai informācijas pieprasījumu,
kurā tika norādīts, ka minētais VSP ir nepilnīgs, nosūtīja tikai 2007. gada 30. martā – angļu valodā, tādējādi pārkāpjot Regulas
Nr. 1 3. pantu.
Šajā gadījumā nav strīda par to, ka apstrīdētais lēmums nav pieņemts trīs mēnešu termiņā, skaitot no pārskatītā VSP paziņošanas
2006. gada 29. decembrī, bet tikai 2007. gada 13. jūlijā. Šādos apstākļos ir jāizvērtē, vai pēc tam, kad tika paziņots pārskatītais
VSP – kad izvērtēšanas procedūra ar pirmo lēmumu par noraidīšanu tika provizoriski pabeigta –, sākās jauns trīs mēnešu termiņš.
Citiem vārdiem sakot, ir jāizvērtē, vai VSP paziņošanas jēdziens Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan
uz sākotnējo VSP paziņošanu, gan uz pārskatītā VSP paziņošanu pēc Komisijas lēmuma par noraidīšanu.
Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta formulējumā attiecībā uz “[VSP] paziņošanu”, kas izraisa trīs mēnešu termiņa sākšanos,
nav nošķirti gadījumi, kad runa ir par VSP sākotnējo paziņošanu vai kad runa ir par pārskatītā VSP vēlāku paziņošanu, īpaši,
ja tā notiek pēc Komisijas lēmuma par noraidīšanu pieņemšanas. Turklāt precizējums, ar kuru šo paziņojumu izdara “saskaņā
ar [šī paša panta] 1. punktu”, saskaņā ar kuru “katra dalībvalsts izstrādā [VSP], ar kuru nosaka kopējo kvotu daudzumu, ko
valsts nodomājusi piešķirt uz [tirdzniecības] periodu, un ierosināto to sadales kārtību”, šajā ziņā nesniedz papildu skaidrību,
jo gan sākotnējās VSP paziņošanas, gan vēlākas pārskatītā VSP paziņošanas priekšmets ir dalībvalsts paredzētā piešķiramo kvotu
daudzuma noteikšana.
Turklāt formulējums “piedāvātie grozījumi” nenoliedz iespēju vai pat pienākumu dalībvalstij piedāvāt šādus grozījumus pārskatīta
VSP oficiālas “paziņošanas” veidā, īpaši, ja runa ir par ievērojama apmēra grozījumiem. Šajā saistībā ir jāatgādina, ka Vispārējā
tiesa jau ir atzinusi, pirmkārt, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā nav noteikti nekādi ierobežojumi
attiecībā uz iespējamiem grozījumiem un, otrkārt, ka visiem grozījumiem ir jābūt paziņotiem un akceptētiem Komisijā, lai VSP
ar grozījumiem varētu tikt izmantots kā pamatojums dalībvalsts pieņemtam lēmumam saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. pantu (iepriekš
40. punktā minētais spriedums lietā Apvienotā Karaliste/Komisija, 56. punkts). Tāpat Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai,
noraidot VSP, ir tiesības dalībvalstij uzlikt pienākumu vēlreiz paziņot VSP galīgo versiju, pirms tā var pieņemt savu lēmumu
(iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Apvienotā Karaliste/Komisija, 73. punkts). Turklāt atbilstoši šiem principiem
no pirmā lēmuma par noraidīšanu rezolutīvās daļas (2. pants un 3. panta 3. punkts) izriet, ka Komisija pati uzskata, ka šajā
gadījumā visi VSP grozījumi tai ir “jāpaziņo” un ka tādējādi tiem tiks piemērota Komisijas
a priori
kontrole atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam.
Turklāt no teleoloģiskā viedokļa saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu uzsāktās procedūras mērķis papildus Komisijas
a priori
kontroles iespējai ir nodrošināt dalībvalstīm tiesisko drošību un it īpaši dot tām iespēju īsā laika sprīdī gūt skaidrību
par veidu, kādā tās var sadalīt emisijas kvotas un pārvaldīt kvotu tirdzniecības sistēmu Kopienā, pamatojoties uz savu VSP
attiecīgajā kvotu sadales periodā. Ņemot vērā šā perioda ierobežoto ilgumu, kas ir trīs vai pieci gadi (Direktīvas 2003/87
11. pants), gan Komisijai, gan dalībvalstīm ir leģitīma interese par to, lai jebkuras domstarpības par VSP saturu ātri tiktu
atrisinātas un lai VSP visā tā spēkā esamības periodā nebūtu pakļauts riskam, ka Komisija to varētu apstrīdēt (iepriekš 46. punktā
minētais rīkojums lietā
EnBW Energie Baden‑Württemberg
/Komisija, 117. punkts).
Šie apsvērumi attiecas uz visiem VSP, neatkarīgi no tā, vai runa ir par sākotnēji paziņoto versiju vai vēlāk pārskatīto un
paziņoto versiju. Turklāt prasība Komisijai pēc pārskatītā VSP paziņošanas veikt ātru un efektīvu kontroli ir vēl jo svarīgāka,
ja pirms šīs kontroles jau notika sākotnējās VSP izvērtēšanas pirmais posms, kura rezultātā vajadzības gadījumā ir ticis pieņemts
lēmums par noraidīšanu un vēlāk veikti minētā VSP grozījumi. Kaut arī Komisija apgalvo, ka tai ir tiesības izvērtēt piedāvātos
VSP grozījumus vai pārskatīto VSP, neievērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu, šāda tēze
var radīt šķēršļus mērķim īstenot ātru un efektīvu kontroli, kā arī tiesiskajai drošībai, uz kuru ir tiesības paziņojuma iesniedzējai
dalībvalstij, lai tā varētu piešķirt emisiju kvotas tās teritorijā esošām iekārtām pirms tirdzniecības perioda sākšanās atbilstoši
minētās direktīvas 11. pantam.
Visbeidzot, Komisija nevar apgalvot, ka ar VSP piedāvāto grozījumu izvērtēšanu saistītās izvērtēšanas procedūras otrā posma
beigās tai bija jāpieņem oficiāls lēmums par minēto grozījumu akceptēšanu, kas šo posmu nošķirot no posma, kas attiecas uz
sākotnēji paziņoto VSP, jo šāds lēmums nav ne paredzēts Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā, ne nepieciešams (skat. iepriekš
48. punktu).
Tādējādi ir pamats secināt, ka paziņošanas jēdziens Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan uz sākotnējo,
gan uz vēlāku dažādu VSP versiju paziņošanu, līdz ar to pēc katras šādas paziņošanas trīs mēnešu termiņu sāk skaitīt no jauna.
–       Par trīs mēnešu termiņa beigšanos atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šajā gadījumā pārskatītā VSP paziņošanas rezultātā 2006. gada 29. decembrī sāka
skaitīt jaunu trīs mēnešu termiņu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē.
Ņemot vērā trīs mēnešu termiņa beigšanos atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam 2007. gada 29. martā, Latvijas
Republikai nosūtītais Komisijas informācijas pieprasījums 2007. gada 30. martā bija novēlots. Tādējādi nav nepieciešams novērtēt,
pirmkārt, vai šāda veida pieprasījums, pat ja uzskatītu, ka tas tika izteikts šajā termiņā, varētu termiņu pārtraukt vai atlikt
un, otrkārt, vai šādas pārtraukšanas vai atlikšanas sekas varēja rasties, lai gan šī vēstule bija sagatavota angļu valodā,
nevis latviešu valodā.
No tā izriet, ka pārskatītais VSP kļuva galīgs 2007. gada 30. martā.
Tomēr pretēji tam, ko norāda Latvijas Republika, procesuāls pārkāpums, kas izriet no trīs mēnešu termiņa Direktīvas 2003/87
9. panta 3. punkta izpratnē neievērošanas, nav tik smags un acīmredzams, lai tas varētu pamatot apstrīdētā lēmuma kvalificēšanu
par spēkā neesošu no pieņemšanas brīža (skat. Tiesas 2008. gada 6. marta spriedumu lietā C‑196/07 Komisija/Spānija, Krājumā
vēl nav publicēts, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Iestāžu akti – pat ja tajos ir trūkumi – principā ir prezumējami
kā spēkā esoši, un tādējādi to juridiskā iedarbība saglabājas tik ilgi, kamēr tie nav atsaukti, atcelti prasības atcelt tiesību
aktu ietvaros vai pasludināti par spēkā neesošiem sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vai sakarā ar iebildi par
prettiesiskumu (Pirmās instances tiesas 2008. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑256/07
People’s Mojahedin Organization of Iran
/Padome, Krājums, II‑3019. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā tika konstatēts iepriekš 47. punktā, ņemot vērā
izvērtēšanas procedūras īpatnības atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam, gadījumā, ja Komisija trīs mēnešu termiņā
nav pieņēmusi lēmumu, šīs procedūras beigās VSP kļūst galīgs un uz to attiecina likumības prezumpciju. Tomēr šajā gadījumā
konstatētā pretlikumība, proti, apstrīdētā lēmuma novēlotais raksturs, nevar tikt uzskatīta par tik smagu un acīmredzamu,
ka tas izraisītu tās spēkā neesamību. Ņemot vērā tiesiskās drošības pamatprincipu, konstatējums par akta spēkā neesamību ir
jāizmanto tikai īpašos izņēmuma gadījumos (šajā ziņā skat. Tiesas 1994. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑137/92 P Komisija/
BASF
u.c.,
Recueil
, I‑2555. lpp., 48. un 50. punkts; 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑245/92 P
Chemie Linz
/Komisija,
Recueil
, I‑4643. lpp., 93. un 95. punkts, un 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑475/01 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑8923. lpp.,
18. un 20. punkts).
Tādējādi apstrīdētais lēmums ir jāatceļ Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pārkāpuma dēļ, neesot vajadzībai lemt par citu
Latvijas Republikas norādīto pamatu pieņemamību un pamatotību.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Latvijas Republikas prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus
pašas. Tādējādi Lietuvas Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Slovākijas Republika sedz savus
tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2007. gada 13. jūlija Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu
valsts sadales plānā, ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvu 2003/87/EK, ar kuru nosaka
sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK, Latvijas
Republika paziņojusi attiecībā uz laikposmu no 2008. līdz 2012. gadam;
2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Latvijas Republikas tiesāšanās izdevumus;
3)
Lietuvas Republika, Slovākijas Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus
pašas.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 22. martā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – latviešu.