CELEX: 62012CJ0321
Social trygghet
Förordning (EEG) nr 1408/71
Artikel 28.2 b
Sjukförsäkringsförmåner
Personer med rätt till ålderspension i flera medlemsstater
Bosättning i en annan medlemsstat
Vårdförmåner som tillhandhålls i bosättningsstaten
Ansvaret för betalningen av förmånerna
Den medlemsstat vars ’lagstiftning’ den pensionsberättigade har omfattats av under längst tid
Begrepp

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 28.2 b i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i sin ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 (
EGT L 28, 1997, s. 1
), som ändrats genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1992/2006 av den 18 december 2006 (
EUT L 392, s. 1
) (nedan kallad förordning nr 1408/71).
Begäran har framställts i ett mål mellan, å den ena sidan, F. van der Helder och D. Farrington mot, å den andra sidan, College voor zorgverzekeringen (sjukförsäkringsmyndigheten, nedan kallad CVZ) angående betalning av avgifter i det lagstadgade sjukförsäkringssystemet i Nederländerna.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I artikel 1 i förordning nr 1408/71, under rubriken ”Definitioner”, anges följande:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
…
j)
Lagstiftning
: i förhållande till varje medlemsstat, nuvarande eller kommande lagar och andra författningar om de grenar av och system för social trygghet som täcks av artikel 4.1 och 4.2, eller de särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner som omfattas av artikel 4.2a. j
…
r)
Försäkringsperioder
: avgiftsperioder, anställningsperioder eller perioder av verksamhet som egenföretagare definierade eller erkända som försäkringsperioder i den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts eller anses vara fullgjorda och alla andra perioder som behandlas som sådana när de enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdiga med försäkringsperioder. …”
Artikel 4 har rubriken ”Sakområden”. I artikel 4.1 föreskrivs följande:
”Denna förordning gäller all lagstiftning om följande grenar av social trygghet:
a)
Förmåner vid sjukdom och moderskap.
b)
Förmåner vid invaliditet, även sådana som är avsedda att bevara eller förbättra förvärvsförmågan.
c)
Förmåner vid ålderdom.
d)
Förmåner till efterlevande.
e)
Förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar.
f)
Dödsfallsersättningar.
g)
Förmåner vid arbetslöshet.
h)
Familjeförmåner.”
Avdelning III i nämnda förordning innehåller särskilda bestämmelser för dessa olika slags förmåner. Kapitel I i avdelning III i denna förordning rör förmåner vid sjukdom och moderskap. Avsnitt 5 i detta kapitel har rubriken ”Pensionärer och deras familjemedlemmar” och består av artiklarna 27–34.
I artikel 27 i förordningen, som har rubriken ”Rätt till pensioner enligt lagstiftningen i flera stater om det finns rätt till förmåner i bosättningslandet”, föreskrivs följande:
”En pensionär som har rätt till pensioner enligt lagstiftningen i två eller flera medlemsstater, av vilka en är lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt, och som har rätt till förmåner enligt den sistnämnda medlemsstatens lagstiftning, i förekommande fall med beaktande av bestämmelserna i artikel 18 och bilaga VI, skall, tillsammans med sina familjemedlemmar, få sådana förmåner från institutionen på bosättningsorten och på denna institutions bekostnad som om personen vore en pensionär med rätt till pension endast enligt den sistnämnda medlemsstatens lagstiftning.”
I artikel 28 i förordningen, som har rubriken ”Rätt till pensioner enligt lagstiftningen i en eller flera stater i fall då rätt till förmåner saknas i bosättningslandet”, föreskrivs följande:
”1.   En pensionär som har rätt till pension enligt en medlemsstats lagstiftning eller till pensioner enligt två eller flera medlemsstaters lagstiftning och som inte har rätt till förmåner enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt, skall ändå få sådana förmåner för egen del och för sina familjemedlemmar om han, i förekommande fall med beaktande av bestämmelserna i artikel 18 och bilaga VI, skulle ha rätt till det enligt den medlemsstatens lagstiftning eller åtminstone enligt lagstiftningen i en av de medlemsstater som är behöriga att utge pensioner om han vore bosatt inom en sådan stats territorium. Förmånerna skall utges under följande förutsättningar:
a)
Vårdförmåner skall utges för den institutions räkning som avses i punkt 2 av institutionen på bosättningsorten som om personen vore en pensionär enligt lagstiftningen i den stat inom vars territorium han är bosatt och hade rätt till sådana förmåner.
…
2.   I fall som omfattas av punkt 1 skall kostnaden för vårdförmåner betalas av den institution som bestäms enligt följande regler:
…
b)
Om en pensionär har rätt till förmånerna enligt två eller flera medlemsstaters lagstiftning skall kostnaden betalas av den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning pensionären har omfattats av under längst tid. Om tillämpningen av denna regel leder till att flera institutioner är betalningsskyldiga, skall kostnaden betalas av den institution som tillämpar den lagstiftning som pensionären senast har omfattats av.”
I artikel 28a i nämnda förordning, som har rubriken ”Rätt till pensioner enligt lagstiftningen i en eller flera andra medlemsstater än bosättningslandet i fall där det finns rätt till förmåner i det sistnämnda landet”, föreskrivs följande:
”Om en pensionär, som har rätt till pension enligt en medlemsstats lagstiftning eller till pensioner enligt lagstiftningen i två eller flera medlemsstater, är bosatt inom en medlemsstats territorium enligt vars lagstiftning det för rätt till vårdförmåner inte uppställs några försäkrings- eller anställningsvillkor och från vilket land inte heller någon pension utges, skall den enligt reglerna i artikel 28.2 bestämda institutionen i en av de medlemsstater, som är behörig i fråga om pensioner, betala kostnaden för vårdförmåner till honom och hans familjemedlemmar i den utsträckning som de skulle ha haft rätt till sådana förmåner enligt den lagstiftning som tillämpas av denna institution om de hade varit bosatta inom den medlemsstats territorium där institutionen finns.”
I artikel 33 i förordning nr 1408/71, som har rubriken ”Avgifter som betalas av pensionärer”, föreskrivs följande:
”1.   Den institution i en medlemsstat som svarar för betalningen av en pension och som tillämpar en lagstiftning med regler om avdrag på pensioner för avgifter för sjukdom och moderskap skall vara behörig att göra sådana avdrag, beräknande enligt lagstiftningen i fråga, på den pension som institutionen utger i den mån kostnaden för förmånerna enligt artikel 27, 28, 28a, 29, 31 och 32 skall betalas av en institution i denna medlemsstat.”
2.   Om i fall som avses i artikel 28a, förvärv av förmåner vid sjukdom och moderskap grundas på betalning av avgifter eller liknande enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium pensionären i fråga är bosatt, skall sådana avgifter inte beaktas på grundval av denna bosättning.”
Enligt artikel 36.1 i nämnda förordning ska vårdförmåner som utges bland annat enligt artiklarna 28, 28a och 33 i denna förordning av en medlemsstats institution för en annan medlemsstats institutions räkning återbetalas i sin helhet.
I artikel 95 i rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1223/98 av den 4 juni 1998 (
EGT L 168, s. 1
; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s, 106) (nedan kallad förordning nr 574/72) föreskrivs att beloppet av de vårdförmåner som har utgetts enligt artiklarna 28 och 28a i förordning nr 1408/71 ska återbetalas av de behöriga institutionerna till de institutioner som har utgett dessa förmåner på grundval av ett schablonbelopp som så nära som möjligt överensstämmer med den faktiska utgiften. Schablonbeloppet beräknas enligt föreskrifterna i denna artikel.
Nederländsk rätt
Före den 1 januari 2006 föreskrevs i lagen om sjukförsäkringskassor (Ziekenfondswet) (nedan kallad ZFW) ett obligatoriskt sjukförsäkringssystem som enbart gällde arbetstagare med en inkomst under en viss nivå. Personer som inte omfattades av detta försäkringssystem var däremot tvungna att ingå privata försäkringsavtal med försäkringsbolag för att omfattas av sjukförsäkringsskydd.
Detta lagstadgade obligatoriska system var under vissa förutsättningar tillämpligt även på personer som inte var bosatta i Nederländerna och som enligt lagen om allmän ålderspension (Algemene Ouderdomswet) (nedan kallad AOW) var pensionsberättigade eller hade rätt till livränta enligt lagen om försäkring mot arbetsoförmåga (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering).
Från och med den 1 januari 2006 gäller enligt sjukförsäkringslagen (Zorgverzekeringswet) (nedan kallad ZVW) ett lagstadgat obligatoriskt sjukförsäkringssystem för alla personer som är bosatta eller arbetar i Nederländerna. Den lydelse av den lagen som är tillämplig i det nationella målet är lydelsen av den 1 augusti 2008.
69 § i denna lag har följande lydelse:
”1.   Personer bosatta i utlandet, vilka enligt en förordning antagen av Europeiska gemenskapernas råd eller enligt en motsvarande förordning med stöd av Europeiska ekonomiska samarbetsavtalet eller ett fördrag angående social trygghet har rätt till sjukvård eller ersättning för kostnaderna för sådan vård enligt lagstiftningen i bosättningslandet angående sjukförsäkring, ska, i den mån personen inte med stöd av denna lag omfattas av den obligatoriska försäkringen, inge en anmälan till [CVZ].
2.   De personer som anges i [första punkten] ska erlägga en avgift som bestäms genom ministerbeslut. En i detta beslut angiven del av avgiften ska anses utgöra en premie för en vårdförsäkring vid tillämpning av lagen om vårdtillägg [(Wet op de zorgtoeslag)].
…
4.   [CZV] ansvarar för den administration som följer av [första punkten] och där nämnda internationella bestämmelser samt för att fatta beslut avseende fastställande och uppbörd av den avgift som anges i [andra punkten].”
Såväl före som efter den 1 januari 2006 innebar den allmänna lagen om särskilda sjukvårdskostnader (Algemene wet bijzondere ziektekosten) ett försäkringsskydd för hela befolkningen mot extraordinära sjukvårdskostnader, såsom, bland annat, de kostnader som inte omfattas av ZFW och ZVW eller en privat försäkring.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
F. van der Helder är en pensionerad nederländsk medborgare som är bosatt i Frankrike sedan år 1991. Under sin yrkeskarriär var han bosatt och yrkesverksam i flera olika medlemsstater. Sedan augusti 1997 erhåller han enligt den nederländska lagstiftningen en pension enligt AOW. Storleken på denna pension motsvarar det belopp som erhålls för 43 fullständiga försäkringsår i denna medlemsstat. Dessa rättigheter har förvärvats dels genom bosättning, dels genom frivillig anslutning till försäkringssystemet. Dessutom erhåller F. van der Helder en ålderspension enligt lagstiftningen i Republiken Finland, där han var försäkrad under åren 1980 till 1987. Han erhåller även en ålderspension enligt lagstiftningen i Förenade kungariket Storbritannien och Nordirland.
D. Farrington är en pensionerad brittisk medborgare som är bosatt i Spanien sedan maj 2004. Han har under sin yrkeskarriär varit bosatt och yrkesverksam i flera medlemsstater, nämligen Förenade kungariket och Nederländerna. Sedan april 2006 erhåller han enligt nederländsk lagstiftning ålderspension enligt AOW. Storleken på denna pension motsvarar det belopp som erhålls för 35 fullständiga försäkringsår i denna medlemsstat. Dessutom erhåller D. Farrington en ålderspension enligt lagstiftningen i Förenade kungariket, där han arbetade under åren 1957 till 1972.
Före den 1 januari 2006 var varken H. van der Helder eller D. Farrington skyldiga att vara anslutna till det lagstadgade nederländska sjukförsäkringssystemet. De täcktes av en privat sjukförsäkring. Däremot var såväl H. van der Helder som D. Farrington försäkrade enligt den allmänna lagen om särskilda sjukvårdskostnader när de var bosatta i Nederländerna.
Efter det att ZVM hade trätt i kraft den 1 januari 2006, gjorde CVZ bedömningen att eftersom F. van der Helder och D. Farrington skulle ha omfattats av den lagstadgade obligatoriska sjukförsäkringen enligt ZVW om de hade varit bosatta i Nederländerna och med hänsyn till att de inte har rätt till ålderspension i den medlemsstat där de är bosatta och att de under sina yrkeskarriärer varit försäkrade längst tid enligt den nederländska trygghetslagstiftningen, erhåller de vårdförmåner i den medlemsstat där de är bosatta som ska betalas av Nederländerna i enlighet med artiklarna 28 och 28a i förordning nr 1408/71.
CVZ beslutade även att från de pensioner och livräntor som utbetalas till H. van der Helder och D. Farrington göra avdrag för den avgift som enligt 69 § ZVW ska betalas till den lagstadgade obligatoriska sjukförsäkring som införts genom denna lag.
H. van der Helder och D. Farrington överklagade dessa beslut till Rechtbank Amsterdam och de domar som meddelades av denna instans överklagades i sin tur till Centrale Raad van Beroep. Denna domstol påpekade att eftersom de aktuella klagandena hade rätt till pensioner i åtminstone två medlemsstater, skulle kostnaderna för vårdförmåner enligt artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 betalas av den behöriga institutionen i den medlemsstat vars ”lagstiftning” klagandena, i egenskap av pensionsberättigade, har omfattats av under längst tid.
Centrale Raad van Beroep anser att begreppet ”lagstiftning” kan tolkas på åtminstone tre olika sätt.
Enligt den första tolkningen, som förespråkas av F. van der Helder och D. Farrington, omfattar detta begrepp lagstiftningen rörande förmåner vid sjukdom och moderskap. Även om F. van der Helder och D. Farrington inte har bestritt att de har arbetat längst tid i Nederländerna och att de under längst tid har omfattats av den nederländska trygghetslagstiftningen, har de däremot hävdat att de aldrig varit anslutna till det lagstadgade sjukförsäkringssystemet i Nederländerna eller att de, i vart fall, var anslutna till detta system under en kortare period än den under vilken de omfattades av sjukförsäkringar i andra medlemsstater. I förevarande fall är de medlemsstater som är skyldiga att betala kostnaderna för vårdförmåner i bosättningsstaten således Finland respektive Förenade kungariket. Denna tolkning har godtagits av den svenska Högsta förvaltningsdomstolen i mål nr 4381-10 av den 14 december 2011, Wehmeyer. Om detta resonemang tillämpas, är frågan huruvida enbart den lagstadgade sjukförsäkringen ska beaktas för att fastställa ”lagstiftningen” i den medlemsstat som de aktuella klagandena har omfattats av under längst tid eller huruvida även försäkringen för sjukdom och moderskap i sin helhet ska beaktas.
Enligt den andra tolkningen, som tillämpades av Rechtbank Amsterdam och som förordas av Centrale Raad van Beroep, åsyftar begreppet ”lagstiftning” den pensionsförsäkring som utgör grunden för de berördas aktuella pension. Denna tolkning framgår av dom av den 10 maj 2001 i mål
C-389/99, Rundgren (REG 2001, s. I-3731)
, punkterna 44–49. Den överensstämmer även med det sätt som sjukförsäkringssystemen finansieras, det vill säga genom avgifter som grundas på de berörda personernas inkomst. Sådana avgifter innebär när det gäller pensionsberättigade att avdrag görs från pensionen. Om denna tolkning tillämpas, måste det fastställas huruvida hela den period under vilken personen i fråga har varit ansluten till pensionsförsäkringssystemet ska beaktas, oberoende av grunden för anslutningen och den faktiska betalningen av avgifter. Frågan uppkommer vidare huruvida perioder av frivillig anslutning till försäkringssystemet ska räknas av.
Enligt den tredje och sista tolkningen, som förordas av CVZ, avser begreppet ”lagstiftning” den sociala trygghetslagstiftningen i sin helhet. Enligt CVZ är målet med artikel 28.2 i förordning nr 1408/71 att den medlemsstat till vars socialförsäkringssystem en person har betalat avgifter under längst tid ska vara ansvarig för betalningen av vårdkostnader under pensionen. Enligt CVZ stöds denna tolkning av artikel 1 j i denna förordning som definierar ordet ”lagstiftning” med hänvisning till artikel 4 i förordningen. Om detta resonemang följs, måste det fastställas huruvida perioder av frivillig anslutning till försäkringssystemet ska beaktas.
Det är mot denna bakgrund som Centrale Raad van Beroep har beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Åsyftar formuleringen ’ lagstiftning [som den pensionsberättigade] har omfattats av under längst tid’ i artikel 28.2 b i förordning (EEG) nr 1408/71, lagstiftningen angående förmåner vid sjukdom och moderskap, lagstiftningen angående förmåner vid ålderdom eller all lagstiftning angående de grenar av social trygghet som nämns i artikel 4 i denna förordning, som ansetts tillämplig med stöd av avdelning II i förordningen?”
EU-domstolens ordförande har på begäran av Centrale Raad van Beroep med stöd av artikel 53.3 första stycket i domstolens rättegångsregler förordnat att målet ska avgöras med förtur.
Prövning av tolkningsfrågan
Centrale Raad van Beroep har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 ska tolkas så, att den i bestämmelsen angivna ”lagstiftning” som den pensionsberättigade har omfattats av under längst tid, antingen åsyftar lagstiftningen angående förmåner vid sjukdom och moderskap, lagstiftningen angående förmåner vid ålderdom eller all lagstiftning angående de grenar av social trygghet som nämns i artikel 4 i denna förordning som tillämpats?
Det framgår av begäran om förhandsavgörande att frågan har ställts i ett mål angående lagenligheten av de nederländska myndigheternas beslut att från pensioner som utbetalas till en nederländsk och en brittisk medborgare – vilka är pensionsberättigade enligt lagstiftningen i flera andra medlemsstater än Republiken Frankrike respektive Konungariket Spanien där de är bosatta – göra avdrag för avgifter för sådana vårdförmåner som tillhandahålls enligt artikel 28 i förordning nr 1408/71 i den medlemsstat där de är bosatta och där de inte har rätt till sådana förmåner. Dessa beslut har fattats med anledning av att ett nytt obligatoriskt sjukförsäkringssystem infördes i Nederländerna genom ZVW och trädde i kraft den 1 januari 2006. Detta sjukförsäkringssystem ersatte det system som gällde enligt ZFW före detta datum. Det äldre systemet omfattade endast arbetstagare med en inkomst under en viss nivå, medan det nya systemet numera är tillämpligt på alla personer som är bosatta eller arbetar i denna medlemsstat.
Domstolen påpekar att artikel 28 i förordning nr 1408/71 utgör en ”lagvalsregel” som gör det möjligt att beträffande personer som är pensionsberättigade enligt lagstiftningen i flera medlemsstater och som är bosatta i en annan medlemsstat där de inte har rätt till förmåner vid sjukdom och moderskap, fastställa vilken institution som är ansvarig för betalningen av nämnda förmåner samt vilken lagstiftning som är tillämplig (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 januari 1980 i mål
69/79, Jordens-Vosters, REG 1980, s. 75
, punkt 12, domen i det ovannämnda målet Rundgren, punkterna 43 och 44, den 3 juli 2003 i mål
C-156/01, van der Duin och ANOZ Zorgverzekeringen, REG 2003, s. I-7045
, punkt 39, och dom av den 14 oktober 2010 i mål C‑345/09, van Delft m.fl., REU 2010, s. I‑9879, punkt 38).
I enlighet med artikel 28.1 i denna förordning har sådana pensionsberättigade personer rätt att erhålla sådana förmåner vid sjukdom och moderskap från den behöriga institutionen i bosättningsstaten i den mån de skulle ha haft rätt till dessa förmåner enligt lagstiftningen i den medlemsstat som ska utge pensionen om de hade varit bosatta i denna stat (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen van der Duin och ANOZ Zorgverzekeringen, punkterna 40, 47 och 53, samt van Delft m.fl., punkt 39).
Om två eller flera medlemsstater är behöriga i fråga om utbetalning av pensioner, följer det av artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 att kostnaden för förmåner vid sjukdom och moderskap ska betalas av en av dessa medlemsstater i förhållande till hur länge den pensionsberättigade har omfattats av lagstiftningen i var och en av dessa medlemsstater. Betalningsskyldigheten åligger härvid den behöriga institutionen i den medlemsstat ”vars lagstiftning [den pensionsberättigade] har omfattats av under längst tid”.
I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande att CVZ anser sig behörig att påföra klagandena i det nationella målet avgifter för vårdförmåner som i enlighet med artikel 28 i förordning nr 1408/71 tillhandahålls i deras bosättningsstater, med motiveringen att klagandena har omfattats av det nederländska socialförsäkringssystemet under längst tid enligt artikel 28.2 b i nämnda förordning. Den nederländska och den svenska regeringen delar denna tolkning i det aktuella förfarandet.
Klagandena i det nationella målet har i sina yttranden däremot hävdat att denna bestämmelse hänför sig till lagstiftningen om förmåner vid sjukdom och moderskap. Den estniska och den finländska regeringen, regeringen i Förenade kungariket och Europeiska kommissionen anser emellertid att det är den nationella pensionslagstiftningen som är relevant.
Enligt fast rättspraxis ska det vid tolkningen av en unionsbestämmelse tas hänsyn såväl till dess lydelse som till dess sammanhang och ändamål (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Rundgren, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
När det gäller lydelsen i artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 är det riktigt såsom F. van der Helder har gjort gällande, nämligen att den första delen av den första meningen i denna bestämmelse hänvisar till lagstiftningen om förmåner vid sjukdom och moderskap.
Denna omständighet är emellertid inte avgörande för det svar som ska lämnas den nationella domstolen. Denna del av den första meningen syftar nämligen enbart till att erinra om arten av de förmåner som omfattas av avdelning III i förordning nr 1408/71, medan ordet ”lagstiftning” som förekommer i den andra delen av denna mening, vilket är det ord som är föremål för den aktuella frågan, hänför sig till fastställandet av den medlemsstat som är ansvarig för betalningen av dessa förmåner i det särskilda fall då den pensionsberättigade har rätt till pensionsutbetalningar enligt lagstiftningen i en enda eller flera medlemsstater.
Det är visserligen riktigt att ordet ”lagstiftning” i artikel 1 j i förordning nr 1408/71, i huvudsak, definieras som nationella lagar och andra författningar om de grenar av och system för social trygghet som täcks av artikel 4.1 och 4.2 i denna förordning samt de särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner som omfattas av artikel 4.2a. Av detta går det dock inte att dra slutsatsen att användningen av detta ord i andra bestämmelser i denna förordning systematiskt utgör en hänvisning till samtliga grenar av och system för social trygghet.
Domstolen delar den finländska regeringens uppfattning att artikel 1 j samt artikel 4.1 och 4.2 i förordning nr 1408/71 enbart har till syfte att avgränsa det materiella tillämpningsområdet för denna förordning genom att bland annat utesluta konventionsbestämmelser. Dessa artiklar har däremot inte till syfte att definiera de särskilda bestämmelser som är tillämpliga på de olika slag av förmåner som omfattas av avdelning III i denna förordning.
Domstolen ska därmed för att fastställa innebörden av det i artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 förekommande begreppet ”lagstiftning” som den pensionsberättigade har omfattats av under längst tid, undersöka bestämmelsens sammanhang och ändamål.
Artikel 28 i förordning nr 1408/71 återfinns liksom artiklarna 27 och 28a i avdelning III, kapitel 1, avsnitt 5 som rör den pensionsberättigades rätt till förmåner vid sjukdom och moderskap.
Artikel 27 i förordning nr 1408/71 rör det fall då den pensionsberättigade har rätt till pensioner enligt lagstiftningen i flera medlemsstater, av vilka en är lagstiftningen i den medlemsstat där han eller hon är bosatt, och som har rätt till förmåner i sistnämnda medlemsstat. Artikel 28 i denna förordning rör, såsom redan framgår ovan av punkterna 31 och 32, det fall då den pensionsberättigade har rätt till pensioner enligt lagstiftningen i en eller flera andra medlemsstater än bosättningsstaten men inte till förmåner enligt lagstiftningen i sistnämnda medlemsstat. I artikel 28a i förordning nr 1408/71 regleras en situation som kan jämföras med den som avses i artikel 28, dock med den skillnaden att det finns rätt till vårdförmåner i bosättningsstaten (domen i det ovannämnda målet Rundgren, punkt 43).
I det system som har inrättats genom artiklarna 27, 28 och 28a, är det alltid institutionen i den medlemsstat som är behörig i fråga om pensioner som är den institution som ska betala kostnaderna för förmåner vid sjukdom och moderskap, eftersom den pensionsberättigade skulle ha haft rätt till dessa förmåner enligt lagstiftningen i denna medlemsstat om vederbörande hade varit bosatt där (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Rundgren, punkt 46).
I artikel 28a i förordning nr 1408/71, som rör det fall då den stat där den pensionsberättigade är bosatt inte uppställer några försäkrings- eller anställningsvillkor för rätt till vårdförmåner, föreskrivs för övrigt uttryckligen att ”institutionen i en av de medlemsstater, som är behörig i fråga om pensioner, [ska] betala kostnaden för [dessa] vårdförmåner”. Denna kostnad ska således inte betalas av den medlemsstat där den berörde är bosatt endast på grund av den omständigheten att han eller hon är bosatt där. Ändamålet med denna bestämmelse är att de medlemsstater vars lagstiftning ger rätt till vårdförmåner med bosättning som enda grund inte ska bestraffas. Detta uppnås genom att den institution som ska betala kostnaden för de vårdförmåner som utges i dessa stater fastställs enligt samma bestämmelser som dem som enligt artikel 28 i förordningen ska tillämpas i fråga om medlemsstater som inte ger en sådan rätt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Rundgren, punkten 45).
Domstolen har således mot bakgrund av dessa bestämmelser redan slagit fast att institutionen på bosättningsorten tillhandahåller den pensionsberättigade vårdförmåner på bekostnad av institutionen i en av de medlemsstater som är behörig i fråga om pensioner (se domarna i de ovannämnda målen Rundgren, punkt 45, och van Delft m.fl., punkt 39).
Det finns således i det system som inrättats genom artiklarna 27, 28 och 28a ett samband mellan behörigheten att betala ut pensioner och skyldigheten att betala kostnaden för förmåner vid sjukdom och moderskap, vilket leder till slutsatsen att denna skyldighet är sammankopplad med en faktisk behörighet i fråga om pensioner (se domen i det ovannämnda målet Rundgren, punkten 47).
I likhet med vad generaladvokaten har påpekat i punkterna 48–51 i sitt förslag till avgörande, medför ett sådant system att medlemsstater vars lagstiftning ger rätt till förmåner vid sjukdom och moderskap enbart på grundval av bosättning i dessa medlemsstater inte bestraffas, vilket, såsom domstolen har erinrat om ovan i punkt 45, är det ändamål som eftersträvas med artikel 28a i förordning nr 1408/71.
Det är således pensionslagstiftningen som åsyftas i artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 med den ”lagstiftning” som den pensionsberättigade har omfattats av under längst tid.
När de berörda personerna, såsom i det nationella målet, är berättigade till pensioner enligt lagstiftningen i flera medlemsstater och de är bosatta i en annan medlemsstat i vilken de saknar rätt till förmåner vid sjukdom och moderskap, är det enligt ovannämnda bestämmelse följaktligen den medlemsstat som är behörig i fråga om pensioner, vars lagstiftning de berörda har omfattats av under längst tid, som är skyldig att betala dessa förmåner.
Denna tolkning stöds av artikel 33 i förordning nr 1408/71, eftersom denna bestämmelse just gör det möjligt för den medlemsstat som utbetalar en pension och som tillämpar en lagstiftning som medger avdrag för avgifter avseende förmåner vid sjukdom och moderskap att göra sådana avdrag från utbetalade pensioner när dessa förmåner tillhandahålls den pensionsberättigade på denna medlemstats bekostnad i bosättningsstaten med stöd av artiklarna 27, 28 och 28a i denna förordning.
Denna tolkning stöds även av artikel 95 i förordning nr 574/72, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97, i dess lydelse enligt förordning 1223/98, av vilken det framgår att kostnaderna för förmåner vid sjukdom och moderskap som tillhandhållits pensionsberättigade i deras bosättningsstat, under alla omständigheter, i enlighet med artikel 36 i förordning nr 1408/71, ska återbetalas av en medlemsstat som utbetalar pensioner. Denna medlemsstat får således stå den huvudsakliga risken för tillhandahållandet av vårdförmåner vid sjukdom i den medlemsstat där den pensionsberättigade är bosatt (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen van der Duin och ANOZ Zorgverzekeringen, punkt 44, samt van Delft m.fl., punkt 79).
I motiveringen till begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen i övrigt tagit upp frågan huruvida enbart obligatoriska försäkringsperioder och sådana perioder under vilka avgifter har erlagts ska beaktas vid tillämpningen av artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 och huruvida frivilliga försäkringsperioder och sådana perioder under vilka avgifter inte har erlagts således inte ska beaktas.
Det framgår emellertid inte av de uppgifter som ingetts till domstolen att svaret på denna fråga kan ha någon inverkan i det nationella målet på fastställandet av den medlemsstat som har ansvaret att betala de aktuella förmånerna, vilket såväl F. van der Helder som den nederländska regeringen och kommissionen på en fråga från domstolen bekräftade vid förhandlingen. Den pensionslagstiftning som klagandena i det nationella målet har omfattats av under längst tid är nämligen under alla förhållanden den nederländska lagstiftningen.
Eftersom denna frågeställning är av hypotetisk karaktär, saknas anledning att besvara denna fråga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 juni 2010 i de förenade målen C‑188/10 och C‑189/10, Melki och Abdeli, REU 2010, s. I‑5667, punkt 27).
Domstolen lämnar följaktligen följande svar på den fråga som ställts. Artikel 28.2 b i förordning nr 1408/71 ska tolkas så, att det är pensionslagstiftningen som åsyftas i denna bestämmelse med den ”lagstiftning” som den pensionsberättigade har omfattats av under längst tid.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

Artikel 28.2 b i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i sin ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996, som ändrats genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1992/2006 av den 18 december 2006, ska tolkas så, att det är pensionslagstiftningen som åsyftas i denna bestämmelse med den ”lagstiftning” som den pensionsberättigade har omfattats av under längst tid.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.