CELEX: 62011CJ0438
Bendrijos muitinės kodeksas
220 straipsnio 2 dalies b punktas
Paskesnis importo muitų išieškojimas
Teisėti lūkesčiai
Galimybės patikrinti kilmės sertifikatą nebuvimas
Sąvoka „sertifikatas, išduotas pagal neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus“
Įrodinėjimo pareiga
Bendrųjų tarifų lengvatų sistema

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000 (
OL L 311, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 239, toliau – Muitinės kodeksas), 220 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp Vokietijos bendrovės
Lagura Vermögensverwaltung GmbH
(toliau –
Lagura
) ir
Hauptzollamt Hamburg-Hafen
(Hamburgo uosto teritorinė muitinė, toliau –
Hauptzollamt
) dėl paskesnio importo muitų, susijusių su batų importu į Europos Sąjungą, išieškojimo iš šios bendrovės.
Teisinis pagrindas
Muitinės kodeksas
Muitinės kodeksas buvo panaikintas 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 450/2008, nustatančiu Bendrijos muitinės kodeksą (Modernizuotas muitinės kodeksas) (
OL L 145, p. 1
), kurio kai kurios nuostatos taikytinos nuo 2008 m. birželio 24 d. Vis dėlto, atsižvelgiant į laiką, kada vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami įvykiai, šiai bylai taikomos Muitinės kodekse įtvirtintos taisyklės.
Muitinės kodekso 220 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.   Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą <...> arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą). <...>
2.   <...> paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
<...>
b)
teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti, asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu.
Jeigu prekių lengvatinis statusas nustatomas pagal administracinio bendradarbiavimo sistemą dalyvaujant trečiosios šalies institucijoms, kurios išduoda netinkamą sertifikatą, toks išdavimas yra klaida, kurios nebuvo galima nustatyti pagal 1 dalį.
Vis dėlto netinkamo sertifikato išdavimas nėra klaida, jeigu sertifikatas buvo išduotas pagal neteisingai [neteisingus] eksportuotojo pateiktus faktus, išskyrus tuos atvejus, kai visų pirma yra aišku, kad sertifikatą išdavusios institucijos žinojo arba turėjo žinoti, kad prekės neatitiko reikalavimų, pagal kuriuos taikomas preferencinis režimas.
Apmokestinamas asmuo gali įrodyti, jog buvo sąžiningas, jeigu yra akivaizdu, jog vykdydamas atitinkamas operacijas jis dėjo visas pastangas, kad įvykdytų visas preferencinio režimo taikymo sąlygas.
<...>“
Reglamentas Nr. 2454/93
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2000 m. liepos 24 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1602/2000 (
OL L 188, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 51), 94 straipsnyje nustatyta:
„1.   A formos kilmės sertifikatų <...> vėlesni patikrinimai atliekami atsitiktine tvarka arba kaskart, kai Bendrijos muitinės turi pagrįstų abejonių dėl šių dokumentų autentiškumo, atitinkamų produktų kilmės statuso arba kitų šio skirsnio reikalavimų įvykdymo.
2.   Įgyvendindamos 1 dalies nuostatas, Bendrijos muitinės grąžina A formos kilmės sertifikatą ir sąskaitą faktūrą, jei ji buvo pateikta, <...> eksportuojančios lengvatas gaunančios šalies kompetentingoms Vyriausybinėms institucijoms ir prireikus nurodo užklausos priežastis. Visi gauti dokumentai ir informacija, leidžiantys manyti, kad kilmės įrodyme pateikta informacija yra neteisinga, pridedami prie prašymo atlikti patikrinimą.
Jei minėtos institucijos, laukdamos patikrinimo rezultatų, nusprendžia sustabdyti preferencinių muitų tarifų <...> taikymą, importuotojui išleisti produktus leidžiama laikantis, jų nuomone, būtinų atsargumo priemonių.
3.   Jeigu remiantis 1 dalies nuostatomis pateikiamas prašymas atlikti vėlesnį patikrinimą, toks patikrinimas atliekamas ir jo rezultatai <...> perduodami Bendrijos muitinėms. Šie rezultatai turi padėti nustatyti, ar atitinkamas kilmės įrodymas taikomas faktiškai eksportuotiems produktams ir ar šie produktai gali būti laikomi lengvatas gaunančios šalies arba Bendrijos kilmės produktais.
<...>“
Reglamentas Nr. 980/2005
2005 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 980/2005 dėl bendrųjų tarifų lengvatų sistemos taikymo (
OL L 169, p. 1
) 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Bendrijos bendrųjų tarifų lengvatų sistema <...> nuo šio reglamento įsigaliojimo dienos iki 2008 m. gruodžio 31 d. taikoma vadovaujantis šiuo reglamentu.
2.   Šiuo reglamentu numatoma:
a)
bendra priemonė;
<...>“
Šio reglamento 2 straipsnyje nurodyta, kad „lengvatas gaunančios šalys, kurioms taikomos 1 straipsnio 2 dalyje nurodytos priemonės, yra išvardytos I priede“. Kinijos Liaudies Respublikai priklausantis Makao specialusis administracinis regionas nurodytas tarp šių lengvatas gaunančių šalių ir teritorijų, išvardytų šiame I priede.
Remiantis šio reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, „bendrojo muitų tarifo
ad valorem
muitai, taikomi produktams, kurie II priede yra išvardyti kaip „jautrūs“, sumažinami 3,5 procentinio punkto“. „Jautriais“ produktais laikomi batai yra tarp produktų, išvardytų to paties reglamento II priede, taigi jiems taikomas šiame reglamente numatytas lengvatinis režimas.
Reglamento Nr. 980/2005 I priedu buvo panaikintos tarifų lengvatos batams iš Kinijos Liaudies Respublikos.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2007 m.
Lagura
į Sąjungą importavo batus. Tų metų vasario–rugsėjo mėnesiais
Lagura
pateikė kelias muitinės deklaracijas, kad išleistų šias prekes į laisvą apyvartą Europos Sąjungoje. Siekiant patvirtinti šių prekių kilmę, prie muitinės deklaracijų buvo pridėti A formos kilmės sertifikatai, kuriuose buvo nurodyta, kad prekės yra iš Makao ir jas pagamino bendrovės S. ir V., kurių būstinės yra šiame regione. Remdamasi šiais dokumentais,
Hauptzollamt
batų importui kiekvieną kartą taikė tik 3,5 % dydžio lengvatinį muito tarifą.
Gavusi informacijos, kad kai kurios prekės iš Kinijos neteisėtai buvo deklaruotos kaip esančios iš Makao siekiant išvengti standartinio muito mokėjimo,
Hauptzollamt
, remdamasi Reglamento Nr. 2454/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1602/2000, 94 straipsniu, kompetentingoms Makao institucijoms pateikė prašymus atlikti vėlesnį patikrinimą. Atlikusios šiuos patikrinimus, minėtos kompetentingos institucijos patvirtino, kad išdavė kilmės sertifikatus nagrinėjamoms prekėms, tačiau negalėjo patikrinti šių sertifikatų turinio teisingumo, nes juose kaip eksportuotojos nurodytos bendrovės buvo nutraukusios gamybą ir dėl to išregistruotos. Tačiau Makao institucijos nepripažino kilmės sertifikatų negaliojančiais.
Kadangi per vėlesnį patikrinimą prekių kilmė nebuvo patvirtinta,
Hauptzollamt
nusprendė, kad jų kilmė nežinoma. Dėl to ji, remdamasi Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalimi, trimis, 2008 m. rugpjūčio 21, 22 ir 25 d., sprendimais dėl muito mokesčių pareikalavo sumokėti skirtumą tarp muito mokesčio, apskaičiuoto taikant lengvatinį muito tarifą (3,5 %), ir muito mokesčio, apskaičiuoto taikant standartinį muito tarifą (7 %).
Atmetus skundus dėl šio paskesnio importo muitų išieškojimo,
Lagura
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį, kuriame remiasi, be kita ko, teisėtų lūkesčių apsaugos principu, išplaukiančiu iš Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kam tenka pareiga įrodyti, kad kilmės sertifikatas išduotas pagal teisingus ar neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus. Šiuo atžvilgiu jis pažymi, kad 2006 m. kovo 9 d. Sprendime
Beemsterboer Coldstore Services
(
C-293/04, Rink. p. I-2263
) Teisingumo Teismas nusprendė, jog pareiga įrodyti, kad sertifikatas, kurį išdavė trečiosios valstybės institucijos, pagrįstas teisingais faktiniais duomenimis, tenka apmokestinamajam asmeniui, neatsižvelgiant į tradicines įrodinėjimo pareigos paskirstymo taisykles, pagal kurias ši pareiga tenka muitinės institucijoms, norinčioms remtis Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečios pastraipos pradžia. Nurodydamas minėto Sprendimo
Beemsterboer Coldstore Services
43 punktą, iš kurio matyti, kad Sąjunga neturi atsakyti už importuotojų tiekėjų neteisėtų veiksmų žalingas pasekmes, jis klausia, ar įrodinėjimo našta apmokestinamajam asmeniui neturėtų tekti tik tuo atveju, jei dėl eksportuotojo elgesio galima pareikšti priekaištų.
Šiomis aplinkybėmis
Finanzgericht Hamburg
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar pagrindinėje byloje nurodytomis aplinkybėmis, kai trečiosios šalies institucija nebegali patikrinti, ar ji sertifikatą išdavė pagal teisingus faktus, apmokestinamajam asmeniui turi būti neleidžiama remtis teisėtų lūkesčių apsauga pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto antrą ir trečią pastraipas, jeigu aplinkybės, susijusios su negalėjimu išsiaiškinti, ar pirminis sertifikatas yra teisingas turinio atžvilgiu, priklauso eksportuotojo sferai, ar tam, kad įrodinėjimo pareiga pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečios pastraipos 1 dalį tektų ne muitinei, o apmokestinamajam asmeniui, reikia tik arba labiau to, jog negalėjimo išsiaiškinti priežastis nepriklausytų eksporto valstybės institucijos sferai arba būtų vien eksportuotojui priskirtinas aplaidumas?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai per vėlesnį patikrinimą kompetentingoms trečiosios valstybės institucijoms neįmanoma patikrinti, ar jų išduotas A formos kilmės sertifikatas grindžiamas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, apmokestinamajam asmeniui tenka tik tuomet, jei tokį negalėjimą lemia vien eksportuotojui priskirtinas aplaidumas, ar ir tuomet, jei tokio negalėjimo priežastis, nesant eksportuotojo aplaidumo, priskirtina eksportuotojui arba nepriskirtina eksporto valstybės muitinės institucijoms.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, kad vėlesnio patikrinimo tikslas patikrinti A formos kilmės sertifikate nurodytos kilmės teisingumą (dėl prekių judėjimo sertifikatų EUR.1 pagal analogiją žr. 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
Huygen ir kt.
,
C-12/92, Rink. p. I-6381
, 16 punktą; 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
Pascoal & Filhos
,
C-97/95, Rink. p. I-4209
, 30 punktą; minėto Sprendimo
Beemsterboer Coldstore Services
32 punktą ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Afasia Knits Deutschland
,
C-409/10, Rink. p. I-13331
, 43 punktą).
Taigi, jeigu vėlesnis patikrinimas neleidžia patvirtinti A formos kilmės sertifikate nurodytos prekių kilmės, darytina išvada, kad jų kilmė nežinoma, todėl kilmės sertifikatas išduotas ir lengvatinis muitų tarifas pritaikytas nepagrįstai (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Huygen ir kt.
17 ir 18 punktus; 1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Faroe Seafood ir kt.
,
C-153/94 ir C-204/94, Rink. p. I-2465
, 16 punktą; minėtų sprendimų
Beemsterboer Coldstore Services
34 punktą ir
Afasia Knits Deutschland
44 punktą).
Taigi, jeigu eksporto valstybės institucijos išdavė neteisingus A formos kilmės sertifikatus, remiantis minėto 220 straipsnio 2 dalies b punkto antra ir trečia pastraipomis, toks išdavimas laikytinas šių institucijų padaryta klaida, nebent paaiškėtų, jog šie sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus. Jeigu aptariami sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingas eksportuotojo deklaracijas, dėl to privalo būti vykdomas paskesnis importo muitų išieškojimas, nebent, be kita ko, akivaizdu, kad tokius sertifikatus išdavusios institucijos žinojo ar turėjo žinoti, jog prekės neatitinka lengvatiniam režimui taikyti reikalaujamų sąlygų (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Afasia Knits Deutschland
48 punktą).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis pareiga įrodyti, kad sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingas eksportuotojų deklaracijas, tenka
Hauptzollamt
, ar, priešingai, apmokestinamasis asmuo,
Lagura
, turi įrodyti, kad eksportuotojai kompetentingoms Makao institucijoms pateikė teisingus faktus.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad dėl tokio įrodinėjimo pareigos paskirstymo Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog muitų mokėtojui tenka pareiga įrodyti, kad prekių judėjimo sertifikatas EUR.1, kurį išdavė trečiosios šalies institucijos, pagrįstas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, kai dėl vien eksportuotojui priskirtino aplaidumo, visų pirma jeigu jis neįvykdė pagal taikytinus teisės aktus jam tenkančios pareigos bent jau trejus metus saugoti patvirtinamuosius dokumentus, muitinės institucijos pačios negali pateikti būtinų įrodymų, kad sertifikatas EUR.1 buvo išduotas remiantis teisingais ar neteisingais minėto eksportuotojo pateiktais faktais (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Beemsterboer Coldstore Services
40 ir 46 punktus).
Tokiu reikalavimu, pagal kurį apmokestinamajam asmeniui turi tekti pareiga įrodyti, kad eksportuotojai kompetentingoms institucijoms pateikė teisingus faktus, nukrypstama nuo tradicinių įrodinėjimo pareigos paskirstymo taisyklių, pagal kurias iš esmės muitinės institucijos, norėdamos remtis Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktu tam, kad galėtų vykdyti paskesnį išieškojimą, turi, pagrįsdamos savo reikalavimą, pateikti įrodymų, kad neteisingi sertifikatai buvo išduoti dėl neteisingų eksportuotojo pateiktų faktų (žr. minėto Sprendimo
Beemsterboer Coldstore Services
39 ir 46 punktus).
Reikia išnagrinėti, kaip aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, reikia taikyti Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimą, kurį Teisingumo Teismas yra pateikęs minėtame Sprendime
Beemsterboer Coldstore Services
.
Lagura
tvirtina, kad nagrinėjamoje byloje šio aiškinimo taikyti negalima, todėl importo valstybės muitinės institucijos turi pateikti įrodymų, kad eksportuotojo deklaracijos, kuriomis remiantis buvo išduoti minėti neteisingi kilmės sertifikatai, yra neteisingos. Tokia pozicija pateisinama atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad, skirtingai nuo minėtame Sprendime
Beemsterboer Coldstore Services
nagrinėtos situacijos, nagrinėjamu atveju negalima nustatyti kokio nors vien eksportuotojams tenkančio aplaidumo, dėl kurio muitinės institucijoms tapo neįmanoma pateikti įrodymų, kad sertifikatas, kurį jos išdavė, buvo išduotas remiantis teisingais ar neteisingais minėto eksportuotojo pateiktais faktais. Taigi eksportuotojai negali būti kaltinami visų pirma pareigos saugoti patvirtinamuosius dokumentus pažeidimu. Be to,
Lagura
pažymi, kad, skirtingai nuo minėto Sprendimo
Beemsterboer Coldstore Services
, nagrinėjamu atveju kompetentingos Makao institucijos nepripažino kilmės sertifikatų negaliojančiais arba jų neatšaukė.
Čekijos bei Italijos vyriausybės ir Komisija, priešingai, mano, kad apmokestinamasis asmuo turi įrodyti, jog sertifikatai buvo išduoti remiantis teisingais eksportuotojo pateiktais faktais.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad šios bylos faktinės aplinkybės skiriasi nuo faktinių aplinkybių, dėl kurių buvo priimtas minėtas Sprendimas
Beemsterboer Coldstore Services
, tuo, kad lengvatinis režimas buvo nustatytas ne trečiosios valstybės ir Sąjungos sudarytu laisvos prekybos susitarimu, o Sąjungos vienašališkai Reglamentu Nr. 980/2005.
Šiame reglamente, skirtingai nuo minėtame Sprendime
Beemsterboer Coldstore Services
nagrinėto laisvos prekybos susitarimo, eksportuotojui nenumatyta jokia pareiga saugoti patvirtinamuosius dokumentus, nes Sąjunga vienašališkai negali nustatyti pareigų trečiųjų valstybių ūkio subjektams.
Taigi kalbant apie argumentą, kad nagrinėjamu atveju apmokestinamajam asmeniui netenka įrodinėjimo pareiga, nes eksportuotojas negali būti kaltinamas pareigos saugoti patvirtinamuosius dokumentus pažeidimu, konstatuotina, kad tokia pareiga nagrinėjamu atveju taikomuose teisės aktuose nenumatyta, todėl akivaizdu, kad ji negalėjo būti pažeista.
Tokios eksportuotojui tenkančios pareigos nebuvimas savaime negali lemti to, kad apmokestinamasis asmuo bus atleistas nuo rūpestingumo pareigos arba apsaugotas nuo bet kokios rizikos, susijusios su prekių kilmės patikrinimu ir nustatymu per vėlesnį patikrinimą.
Kaip ne kartą yra nusprendęs Teisingumo Teismas, ūkio subjektai, esant sutartiniams santykiams, privalo imtis būtinų priemonių, kad apsisaugotų nuo paskesnio išieškojimo rizikos (minėto Sprendimo
Pascoal & Filhos
60 punktas; 1999 m. gruodžio 9 d. Nutarties
CPL Imperial 2 ir Unifrigo prieš Komisiją
,
C-299/98 P, Rink. p. I-8683
, 38 punktas ir minėto Sprendimo
Beemsterboer Coldstore Services
41 punktas).
Apsisaugoti nuo paskesnio išieškojimo rizikos apmokestinamasis asmuo, sudarydamas ar sudaręs sutartį, gali, be kita ko, iš kitos sutarties šalies gavęs įrodymų, kuriais patvirtinama, jog prekės yra iš valstybės, kuriai taikoma bendrųjų tarifų lengvatų sistema, įskaitant šią kilmę patvirtinančius dokumentus.
Be to, pažymėtina, kad dėl aplinkybės, jog importo valstybės muitinės institucijos turi įrodyti, kad eksportuotojo pateikti faktai yra neteisingi, tačiau to padaryti negali, nes šis nutraukė savo veiklą, gali kilti su bendrųjų tarifų lengvatų sistemos tikslais nesuderinamų veiksmų grėsmė. Iš tiesų, net jei gamybos nutraukimas iš esmės yra dažnai pasitaikantis ekonominis sprendimas, negalima atmesti galimybės, kad tai galėtų būti neteisėtas eksportuotojo veiksmas, kuriuo siekiama apeiti bendrųjų tarifų lengvatų sistemos nuostatas ir kurį šis eksportuotojas naudoja kaip priemonę nuslėpti faktinę prekių iš valstybės, kuriai lengvatinis režimas netaikomas, kilmę.
Savaime suprantama, kad Sąjunga neturi atsakyti už importuotojų tiekėjų neteisėtų veiksmų žalingas pasekmes (minėtų sprendimų
Pascoal & Filhos
59 punktas ir
Beemsterboer Coldstore Services
43 punktas).
Toliau dėl argumento, susijusio su tuo, kad kompetentingos Makao institucijos nepripažino pagrindinėje byloje nagrinėjamų kilmės sertifikatų negaliojančiais, pažymėtina, kad, kalbėdamas apie Sąjungos ir trečiųjų valstybių susitarimus, kaip antai asociacijos arba laisvos prekybos susitarimus, Teisingumo Teismas nusprendė, kad administracinio bendradarbiavimo sistema gali veikti, tik jei importo valstybės muitinės administracija pripažįsta eksporto valstybės institucijų teisėtai atliktus įvertinimus (žr. 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo
Les Rapides Savoyards ir kt.
,
218/83, Rink. p. 3105
, 27 punktą; 2006 m. vasario 9 d. Sprendimo
Sfakianakis
,
C-23/04-C-25/04, Rink. p. I-1265
, 23 punktą; 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
,
C-442/08, Rink. p. I-6457
, 72 punktą ir minėto Sprendimo
Afasia Knits Deutschland
29 punktą).
Tačiau tai nereiškia, jog būtinumas, kad valstybių narių muitinės administracijos pripažintų eksporto valstybės muitinės institucijų teisėtai atliktus įvertinimus, nepasireiškia lygiai taip pat, kai lengvatinis režimas nustatytas ne tarptautiniu susitarimu, kuriuo Sąjunga ir trečioji valstybė susaistoma abipusiais įsipareigojimais, o savarankiška Sąjungos priemone (minėto Sprendimo
Faroe Seafood ir kt.
24 punktas).
Taigi konstatuotina, kad taikant Sąjungos vienašališkai nustatytą bendrųjų tarifų lengvatų sistemą eksporto valstybės institucijos negali Sąjungos ir jos valstybių narių priversti vadovautis savo atliktu A formos kilmės sertifikatų galiojimo vertinimu, kai tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, importo valstybės muitinės institucijoms ir toliau kyla abejonių dėl faktinės prekių kilmės, nors minėti sertifikatai nebuvo pripažinti negaliojančiais.
Priešingas sprendimas, kuriuo iš importo valstybės muitinės institucijų būtų atimta galimybė tos pačios valstybės teisme inicijuotoje byloje, kaip antai nagrinėjamoje pagrindinėje byloje, prašyti įrodymų, kad kilmės sertifikatas išduotas pagal teisingus ar neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus, pažeistų vėlesnio patikrinimo tikslą, kuris, kaip matyti iš šio sprendimo 17 punkto, yra vėliau patikrinti A formos kilmės sertifikate nurodytos prekių kilmės teisingumą.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis pareiga įrodyti, jog kilmės sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, tenka apmokestinamajam asmeniui.
Žinoma, dėl to, kad apmokestinamajam asmeniui nustatoma tokia įrodinėjimo pareiga, šis asmuo gali patirti žalos, be kita ko, tuomet, kai jis iš valstybės, kuriai taikomos tarifų lengvatos, sąžiningai importavo prekes, kurių kilmė vėliau per vėlesnį patikrinimą buvo užginčyta dėl tariamai neteisingų eksportuotojo deklaracijų.
Tačiau reikia priminti, kad informuotas ir su teisine padėtimi susipažinęs ūkio subjektas, vertindamas privalumus, kurių gali suteikti prekyba prekėmis, kurioms gali būti taikomos tarifų lengvatos, turi atsižvelgti į jo tyrinėjamoje rinkoje esančią riziką ir ją priimti kaip priklausančią įprastų verslo trukdžių kategorijai (žr. 1980 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Acampora
,
827/79, Rink. p. 3731
, 8 punktą; minėto Sprendimo
Pascoal & Filhos
59 punktą ir minėtos Nutarties
CPL Imperial 2 ir Unifrigo prieš Komisiją
37 punktą).
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai dėl to, jog eksportuotojas nutraukė gamybą, per vėlesnį patikrinimą kompetentingoms trečiosios valstybės institucijoms neįmanoma patikrinti, ar jų išduotas A formos kilmės sertifikatas grindžiamas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, tenka apmokestinamajam asmeniui.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai dėl to, jog eksportuotojas nutraukė gamybą, per vėlesnį patikrinimą kompetentingoms trečiosios valstybės institucijoms neįmanoma patikrinti, ar jų išduotas A formos kilmės sertifikatas grindžiamas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, tenka apmokestinamajam asmeniui.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.