CELEX: 62012CJ0058
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Plastikāta rūpniecisko maisu tirgus
Mātesuzņēmuma vainojamība meitasuzņēmuma izdarītajā pārkāpumā
Grupas kopējā apgrozījuma ņemšana vērā, lai aprēķinātu naudas soda augšējo robežu
Pārmērīgi ilga tiesvedība Vispārējā tiesā
Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips

Ar apelācijas sūdzību
Groupe Gascogne SA
(turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑72/06
Groupe Gascogne
/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību daļēji atcelt un grozīt Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmumu C(2005) 4634, galīgā redakcija, par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) vai – pakārtoti – atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to apstiprināts ar šo lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktais naudas sods.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1/2003
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81. un 82.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), ar kuru tika aizstāta Padomes 1962. gada 6. februāra Regula Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81. un 82.] panta īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
), 23. panta 2. punktā, ar kuru aizstāts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, noteikts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās [tie] tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [EKL] 81. vai 82. pantu [..]
[..]
Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās [tā] kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.”
Direktīva 83/349/EEK
No Padomes 1983. gada 13. jūnija Septītās direktīvas 83/349/EEK, kas pamatojas uz [EKL 44. panta 2. punkta g) apakšpunktu] un attiecas uz konsolidētajiem pārskatiem (
OV L 193, 1. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 18. jūnija Direktīvu 2003/51/EK (
OV L 178, 16. lpp.
; turpmāk tekstā – “Direktīva 83/349”), preambulas pirmā apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir saskaņot valstu tiesību aktus, kuros regulēti dažu veidu komercsabiedrību, it īpaši koncernsabiedrību, kas veido vienu vienotu uzņēmumu, gada pārskati.
Uzņēmumi, kuriem ir pienākums sagatavot konsolidētos pārskatus, ir noteikti Direktīvas 83/349 1. panta 1. un 2. punktā. Saskaņā ar šo 1. punktu runa ir tostarp par ikvienu mātesuzņēmumu, kurš:
“a)
ir ar akcionāru vai dalībnieku balsstiesību vairākumu citā sabiedrībā (meitasuzņēmumā)
vai
b)
ir ar tiesībām iecelt vai atsaukt citas sabiedrības (meitasuzņēmuma) pārvaldes, vadības vai uzraudzības struktūrvienību locekļu vairākumu, un vienlaikus tā [tas] ir šīs sabiedrības akcionārs vai dalībnieks;
vai
c)
ir ar tiesībām izmantot dominējošu [izšķirošu] ietekmi sabiedrībā (meitasuzņēmumā), kuras akcionārs vai dalībnieks tā [tas] ir [..]”.
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 16. panta 3. punktu “konsolidētiem pārskatiem jāsniedz skaidrs un patiesīgs priekšstats par tajos iekļauto sabiedrību aktīviem, pasīviem, finanšu stāvokli un peļņu un zaudējumiem kopumā”.
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir saskaņā ar Francijas tiesībām dibināta akciju sabiedrība, kura kopš 1994. gada kontrolē
Gascogne Sack Deutschland GmbH
, iepriekš sauktu par
Sachsa Verpackung GmbH
(turpmāk tekstā – “
Sachsa
”).
Apelācijas sūdzības iesniedzējai tieši pieder 10 % no
Sachsa
kapitāla daļām. Tai pilnībā piederošajam meitasuzņēmumam
Gascogne Deutschland GmbH
pieder atlikušie 90 % no
Sachsa
kapitāla daļām.
2001. gadā
British Polythene Industries plc
informēja Komisiju par karteļa esamību rūpniecisko maisu nozarē.
Komisija, 2002. gada jūnijā veikusi pārbaudes, 2004. gada 29. aprīlī uzsāka administratīvo procesu un pieņēma paziņojumu par iebildumiem attiecībā pret vairākām sabiedrībām, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēju.
2005. gada 30. novembrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kura 1. panta 1. punkta k) apakšpunktā noteikts, ka
Sachsa
un apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pārkāpušas EKL 81. pantu, pirmā – no 1988. gada 9. februāra līdz 2002. gada 26. jūnijam un otrā – no 1994. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam, piedalīdamās virknē vienošanos un saskaņotu darbību plastikāta rūpniecisko maisu nozarē Beļģijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Luksemburgā un Nīderlandē, nosakot cenas un kopējus modeļus cenu aprēķināšanai, sadalot tirgus daļas un pārdošanas kvotas, sadalot klientus, darījumus un pasūtījumus, saskaņoti iesniedzot piedāvājumus konkursiem un apmainoties ar individualizētu informāciju.
Šī iemesla dēļ Komisija strīdīgā lēmuma 2. panta pirmās daļas i) punktā
Sachsa
uzlika naudas sodu EUR 13,2 miljonu apmērā, precizējot, ka no šīs summas apelācijas sūdzības iesniedzēja ir solidāri un atsevišķi atbildīga par summu EUR 9,90 miljonu apmērā.
Pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 23. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību par strīdīgo lēmumu. Būtībā tā lūdza, lai Vispārējā tiesa šo lēmumu atceļ, ciktāl tas attiecas uz to, to groza, ciktāl ar to
Sachsa
uzlikts naudas sods, kas pārsniedz 10 % no tās apgrozījuma, vai – pakārtoti – samazina šai pēdējai un pašai apelācijas sūdzības iesniedzējai atsevišķi un solidāri uzliktā naudas soda apmēru.
Prasības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja trīs pamatus. Pirmais, galvenokārt izvirzītais pamats, bija par EKL 81. panta pārkāpumu, jo Komisija uz apelācijas sūdzības iesniedzēju esot kļūdaini attiecinājusi
Sachsa
praksi, sākot ar 1994. gada 1. janvāri, un tādējādi kļūdaini to atzinusi par atsevišķi un solidāri atbildīgu par daļas no šai pēdējai uzliktā naudas soda samaksu. Ar otro pamatu, kas izvirzīts pakārtoti, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka Komisija esot pārkāpusi EKL 81. pantu, kļūdaini interpretējot uzņēmuma jēdzienu šī panta izpratnē, un nav ievērojusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, naudas soda augšējās robežas noteikšanā kļūdaini balstīdamās uz grupas, kuras priekšgalā apelācijas sūdzības iesniedzēja atrodas, konsolidēto apgrozījumu. Trešais pamats, kas bija izvirzīts vēl pakārtotāk, bija par samērīguma principa pārkāpumu, jo Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikusi pārmērīgu naudas sodu.
2010. gada 19. oktobra vēstulē apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza atsākt rakstveida procesu saistībā ar tiesvedības laikā iestājušos jaunu tiesību apstākli, proti, Lisabonas līguma, un konkrētāk, LES 6. panta, ar kuru Eiropas Savienības Pamattiesību harta (turpmāk tekstā – “Harta”) tika pielīdzināta primārajām tiesībām, stāšanos spēkā.
2011. gada 2. februārī notikušajā tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja papildus prasības pieteikumā minētajiem pamatiem izvirzīja vairākus uz Hartu balstītus iebildumus un tostarp atsaucās uz Hartas 48. pantā garantēto nevainīguma prezumpciju. Šajā sakarā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 27., 28. un 30. punktā nosprieda šādi:
“27
[..] [apelācijas sūdzības iesniedzējas] iebildumi par Hartas 48. pantā garantētā nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu [..] papildina argumentus, kas izvirzīti prasības pieteikuma stadijā, un tiem ar sākotnēji iztirzātajiem argumentiem nav pietiekami ciešas saiknes, lai tos varētu uzskatīt par dabisku diskusijas attīstības tiesvedības ietvaros rezultātu. Līdz ar to šie iebildumi ir jāuzskata par jauniem.
Tādējādi jānosaka, vai Līguma par Eiropas Savienību, un it īpaši tā 6. panta, kurā Hartai tiek piešķirts tāds pats juridiskais rangs kā Līgumiem, stāšanās spēkā 2009. gada 1. decembrī ir jauns fakts, kas attaisno jaunu iebildumu izvirzīšanu. Šajā ziņā jānorāda, ka [apelācijas sūdzības iesniedzējas] norādītie principi [strīdīgā] lēmuma pieņemšanas datumā jau ietilpa Savienības tiesību sistēmā un bija tajā aizsargāti kā vispārējie Savienības tiesību principi [..].
[..]
Tādējādi jāuzskata, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] nevar atsaukties uz grozījumiem, kas Savienības tiesību sistēmā ir izdarīti ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā, lai tiesas sēdes stadijā apgalvotu, ka ir pārkāpts Hartas 48. pants [..].”
Kas attiecas uz trim prasības pieteikumā izvirzītajiem atcelšanas pamatiem, tad Vispārējā tiesa tos noraidīja kā nepamatotus.
Attiecībā uz pirmo pamatu par to, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzēju kļūdaini attiecināta
Sachsa
īstenotā prakse, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. un 70. punktā vispirms atgādināja Tiesas judikatūru, no kuras izriet, ka, ja mātesuzņēmumam pilnībā pieder meitasuzņēmuma, kurš ir izdarījis konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāls, pastāv prezumpcija, ka šis mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz sava meitasuzņēmuma uzvedību. Tad Vispārējā tiesa minētā sprieduma 72. punktā konstatēja, ka nav strīda, ka “apelācijas sūdzības iesniedzējai tieši un netieši piederēja 100 %
Sachsa
kapitāla daļu un tādējādi tai bija iespējams īstenot kontroli pār
Sachsa
rīcību tirgū”. Visbeidzot, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73.–93. punktā pārbaudīja argumentus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvirzījusi, lai pierādītu, ka
Sachsa
pati noteica savu darbības virzienu un tādējādi bija patstāvīga. Minētā sprieduma 74. punktā norādījusi, ka, “lai gan ir taisnība, ka daži no apelācijas sūdzības iesniedzējas minētajiem apstākļiem norāda, ka
Sachsa
baudīja plašu patstāvību, tas tomēr nemaina to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja reāli iejaucās sava meitasuzņēmuma darbībā, noteica tam būtiskas tā darbības virziena tirgū robežas un tādējādi īstenoja faktisku kontroli pār savu meitasuzņēmumu”.
Pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Vispārējā tiesa nosprieda šādi:
“Apsverot visus [apelācijas sūdzības iesniedzējas] un Komisijas sniegtos pierādījumus un argumentus, var konstatēt, ka Komisija, paužot viedokli, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] regulāri uzraudzīja sava meitasuzņēmuma pārvaldību, un attiecinot uz [apelācijas sūdzības iesniedzēju] atbildību par pārkāpumu, ko izdarīja tās meitasuzņēmums, nekļūdījās savā vērtējumā. Tik tiešām – pat bez vajadzības izskatāmajā lietā paļauties uz faktiskas kontroles prezumpciju, ko rada [apelācijas sūdzības iesniedzējas] dalība
Sachsa
pamatkapitālā 100 % apmērā, visi Komisijas rīcībā esošie pierādījumi šajā lietā tai ļauj secināt, ka mātesuzņēmums faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi pār savu meitasuzņēmumu.”
Attiecībā uz prasības pamatojumam izvirzīto apelācijas sūdzības iesniedzējas otro pamatu, ciktāl tas bija par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 110.–113. punktā nosprieda:
“110
[..] Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā naudas soda augšējā robeža jāaprēķina, pamatojoties uz uzņēmuma apgrozījumu konkurences tiesību izpratnē, proti, uz visu sabiedrību, kas ietilpst grupā, kuras holdinga sabiedrība ir [apelācijas sūdzības iesniedzēja], kopējo apgrozījumu.
[..] mātesuzņēmuma konsolidētā apgrozījuma ņemšanai vērā augšējās 10 % robežas no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma piemērošanas mērķiem nav nepieciešams pierādīt, ka katrs grupā ietilpstošais meitasuzņēmums patstāvīgi nenosaka savu rīcību tirgū.
Galvenās sabiedrības konsolidētā apgrozījuma ņemšana vērā [..] nenozīmē, ka atbildība par konstatēto pārkāpumu tiek attiecināta uz meitasuzņēmumiem, kas ietilpst grupā, kuras priekšgalā atrodas galvenā sabiedrība. Šajā normā minētās augšējās robežas vienīgais nolūks ir novērst, ka tiek uzlikts naudas sods, kas ir pārmērīgi liels, ņemot vērā ekonomiskās vienības kopējo lielumu lēmuma pieņemšanas dienā, un šis kopējais lielums ir nosakāms, pamatojoties uz sabiedrību grupu veidojošo sabiedrību kopējo apgrozījumu [..].
Šī iemesla dēļ galvenās sabiedrības konsolidētā apgrozījuma ņemšanai vērā augšējās 10 % robežas no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma piemērošanas mērķiem nav nepieciešamas, lai grupu veidojošie meitasuzņēmumi visi darbotos tajā pašā tirgū, nedz arī, lai pastāvētu saikne starp šiem meitasuzņēmumiem un pārkāpumu.”
Pārbaudījusi visus apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pamatojumam izvirzītos pamatus, Vispārējā tiesa noraidīja to pilnībā.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
galvenokārt – atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
pakārtoti – atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to ir apstiprināts tai ar strīdīgo lēmumu uzliktais sods, un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai vai arī tieši noteikt naudas soda apmēru, kas nepārsniedz 10 % no apelācijas sūdzības iesniedzējas un
Sachsa
kopējā apgrozījuma, turklāt ņemot vērā tiesvedības Vispārējā tiesā pārmērīgo ilgumu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzību un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar 2012. gada 11. septembra vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatodamās uz Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punktu tobrīd piemērojamajā redakcijā, lūdza atkārtoti sākt rakstveida procesu sakarā ar jaunu apstākli, proti, būtisko finansiālo iztrūkumu, kuru tā pieredz.
Piemērojot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 24. pantu un sava Reglamenta 61. pantu, Tiesa lūdza lietas dalībniekus, Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi, kā arī dalībvalstis atbildēt uz jautājumiem par kritērijiem, kas ļautu novērtēt tiesvedības ilguma Vispārējā tiesā saprātīgumu, kā arī par pasākumiem, kas spētu labot tās pārmērīgā ilguma radītās sekas.
Par apelācijas sūdzību
Par pirmo un otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā to novēlotības dēļ par nepieņemamiem atzinusi iebildumus par nevainīguma prezumpcijas un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatodamās uz Hartu, izklāstīja tiesas sēdē. Apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā nosprieda, pirmkārt, ka šiem iebildumiem nebija pietiekami ciešas saiknes ar pieteikumā par lietas ierosināšanu sākotnēji izvirzītajiem argumentiem un, otrkārt, ka LES stāšanās spēkā nav jauns apstāklis, kas attaisnotu atsaukšanos uz šādiem iebildumiem pēc prasības pieteikuma iesniegšanas.
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā tikai tādēļ vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai piederēja viss tās meitasuzņēmuma, proti,
Sachsa
, kapitāls, nosprieda, ka šī pēdējā minētā pret konkurenci vērstā rīcība var tikt attiecināta uz apelācijas sūdzības iesniedzēju. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Hartas 48. pantā garantēto nevainīguma prezumpciju un pārkāpusi pienākumu pamatot savus spriedumus.
Komisija apgalvo, ka pirmais pamats ir acīmredzami nepamatots.
Tā uzskata, ka otrais pamats ir nepieņemams, jo tas netika izvirzīts pirmajā instancē. Pēc Komisijas domām, šis pamats ir arī neefektīvs, ciktāl, lai atzītu apelācijas sūdzības iesniedzēju par atsevišķi un solidāri atbildīgu par
Sachsa
izdarīto pārkāpumu, Komisija nebalstījās vienīgi uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu saistībā ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai piederēja viss šīs pēdējās minētās kapitāls. Katrā ziņā šis pamats esot nepamatots.
Tiesas vērtējums
Pirmais un otrais pamats ir izskatāmi kopā, jo tajos izvirzīti jautājumi, kas saistīti ar nevainīguma prezumpcijas un tiesību uz aizstāvību ievērošanu.
Attiecībā uz pirmo apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto pamatu, ciktāl tajā Vispārējai tiesai pārmests, ka tā nosprieda, ka iebildumi, kas tika izklāstīti tiesas sēdē, pamatojoties uz Hartu, nav prasības pieteikumā sākotnēji izklāstīto pamatu izvērsums, ir pietiekami norādīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savā apelācijas sūdzībā skaidri atzīst, ka prasības pieteikumā tā nekādā veidā nebija
expressis verbis
atsaukusies uz Hartu, bet šajā rakstveida procesa stadijā vien apstrīdējusi praktisku neiespējamību sniegt pierādījumus par tādu negatīvu faktu kā mātesuzņēmuma tā meitasuzņēmumam dotu instrukciju neesamība. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atzīst arī, ka tā minējusi Hartu vienīgi vēlākā procesa stadijā, proti, replikas stadijā, atsaukdamās uz tās 49. pantā paredzēto noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu.
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējai nav pamata apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 27. punktā Vispārējās tiesas izdarīto vērtējumu, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumiem tiesas sēdē par Hartas 48. pantā garantētā nevainīguma prezumpcijas principa un tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu nebija pietiekami ciešas saiknes ar pieteikumā par lietas ierosināšanu sākotnēji izvirzītajiem argumentiem, lai tos varētu uzskatīt par dabisku diskusijas attīstības tiesvedības ietvaros rezultātu. Tādējādi Vispārējā tiesa šādus argumentus pamatoti uzskatīja par jauniem.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai Lisabonas līguma stāšanās spēkā būtu uzskatāma – kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja – par apstākli, kas kļuvis zināms iztiesāšanas Vispārējā tiesā laikā un kas saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu ļautu izvirzīt jaunus pamatus, jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka šī spēkā stāšanās, kas ietver Hartas iekļaušanu Savienības primārajās tiesībās, nevar tikt uzskatīta par jaunu apstākli tās Reglamenta 42. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē. Šajā kontekstā Tiesa ir uzsvērusi, ka vēl pirms šī līguma stāšanās spēkā tā vairākkārt jau bija atzinusi, ka tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kādas tās izriet it īpaši no 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta, ir pamattiesības, kuras Eiropas Savienība ievēro kā vispārēju principu atbilstoši LES 6. panta 2. punktam (skat. it īpaši 2012. gada 3. maija spriedumu lietā C‑289/11 P
Legris Industries
/Komisija, 36. punkts).
Šī interpretācija, ko Tiesa sniegusi saistībā ar sava Reglamenta piemērošanu
mutatis mutandis
attiecas uz atbilstošo Vispārējās tiesas Reglamenta normu piemērošanu.
Šādos apstākļos pirmais apelācijas sūdzības pamatojumiem apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Attiecībā uz otro apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto pamatu, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā nav ievērojusi Hartas 48. pantā garantēto nevainīguma prezumpcijas principu, nospriezdama, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējai piederēja viss tās meitasuzņēmuma, proti,
Sascha
kapitāls, uz apelācijas sūdzības iesniedzēju varēja tikt attiecināts šī pēdējā minētā izdarītais pārkāpums, jānorāda, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ļaut lietas dalībniekam pirmo reizi Tiesā izvirzīt pamatu, ko tas būtu varējis izvirzīt, bet nav izvirzījis Vispārējā tiesā, nozīmētu ļaut vērties Tiesā ar strīdu, kas ir plašāks nekā Vispārējā tiesā izskatītais. Apelācijas tiesvedībā Tiesas jurisdikcija principā ir ierobežota un nepārsniedz pārbaudi par Vispārējās tiesas veikto vērtējumu par tajā izskatītajiem pamatiem.
Tādējādi, ciktāl tas ir par Hartas 48. panta pārkāpumu, otrais apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja šī paša pamata ietvaros apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, neatbildēdama uz argumentiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija norādījusi, lai pierādītu, ka prezumpcija par faktisku izšķirošās ietekmes īstenošanu praksē darbojas kā neatspēkojama prezumpcija, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Tiesas statūtu 36. pantā un 53. panta pirmajā daļā noteiktais Vispārējās tiesas pienākums norādīt sprieduma pamatojumu nenozīmē, ka tai būtu pienākums izsmeļoši un secīgi izklāstīt visus lietas dalībnieku sniegtos argumentus. Tādēļ argumentācija var tikt pausta arī netieši – ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām uzzināt pārsūdzētā sprieduma pamatojumu un sniedz Tiesai pietiekamu informāciju, lai tā varētu veikt savu pārbaudi apelācijas ietvaros.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pirmkārt, pamatoti pārsūdzētā sprieduma 69. un 70. punktā atgādināja Tiesas pastāvīgo judikatūru, ko tā apstiprinājusi pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā (skat. 2013. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑501/11 P
Schindler Holding
u.c./Komisija, 107.–111. punkts), no kuras izriet, ka, ja mātesuzņēmumam pilnībā pieder tā meitasuzņēmuma, kurš ir pārkāpis konkurences tiesību normas, kapitāls, pastāv vienkārša prezumpcija, saskaņā ar kuru šis mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz sava meitasuzņēmuma rīcību. Saskaņā ar šo judikatūru Komisija tad var uzskatīt mātesuzņēmumu par solidāri atbildīgu par tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šis mātesuzņēmums – kuram ir pienākums atspēkot šo prezumpciju – nesniedz pietiekamus pierādījumus par to, ka tā meitasuzņēmums tirgū rīkojas patstāvīgi (skat. it īpaši 2012. gada 19. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑628/10 P un C‑14/11 P
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 47. punkts).
Vispārējā tiesa, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 73.–93. punktā pārbaudīja argumentus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvirzījusi, lai pierādītu, ka tā nav iejaukusies
Sachsa
darbībā. Lai gan 74. punktā atzinusi, ka
Sachsa
bija plaša patstāvība, Vispārējā tiesa pēc sīkas lietas dalībnieku sniegto pierādījumu pārbaudes 93. punktā secināja, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja īstenojusi regulāru uzraudzību pār sava meitasuzņēmuma pārvaldību, un uz to attiecinādama atbildību par tās meitasuzņēmuma izdarīto pārkāpumu.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam Vispārējās tiesas izmantotā pieeja pārsūdzētajā spriedumā neparāda, ka prezumpcijai par mātesuzņēmuma, kuram pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder viss tā meitasuzņēmums, īstenotu izšķirošu ietekmi realitātē būtu neatspēkojams raksturs.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, tas vien, ka konkrētā lietā vienība nesniedz pierādījumus, kas spētu atspēkot prezumpciju par mātesuzņēmuma faktiski īstenotu izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmumu, nenozīmē, ka šī prezumpcija nekādā gadījumā nevar tikt atspēkota (2011. gada 29. septembra spriedums lietā
C-521/09 P
Elf Aquitaine
/Komisija, Krājums, I-8947. lpp.
, 66. punkts).
Šādos apstākļos, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka vērtējums, ko Vispārējā tiesa sniegusi apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem argumentiem, ar tā izdarīto secinājumu vien – kas no apelācijas sūdzības iesniedzējas redzes viedokļa ir negatīvs – parāda, ka pastāv neatspēkojama prezumpcija, šāda argumentācija ir jānoraida (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Elf Aquitaine
/Komisija, 67. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā kļūdaini ir interpretējusi uzņēmuma jēdzienu, uzskatīdama, ka Komisija Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā minētā naudas soda augšējās robežas aprēķināšanai pamatoti ņēmusi vērā visu grupā, kuras galvenā sabiedrība bija apelācijas sūdzības iesniedzēja, ietilpstošo sabiedrību kopējo apgrozījumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tikai tad, ja visa grupa būtu veidojusi vienu vienotu uzņēmumu, tās kopējo apgrozījumu varētu izmantot kā augšējo robežu naudas sodam, kas uzlikts par viena no tās meitasuzņēmumiem pret konkurenci vērstu praksi. Taču ne strīdīgajā lēmumā, ne pārsūdzētajā spriedumā nav nekādu mēģinājumu pierādīt šādas vienotas vienības pastāvēšanu.
Neatkarīgi no šīs pamatojuma neesamības Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 108. punktā nospriežot, ka ekonomiskās vienības kopējais lielums ir jānovērtē, “pamatojoties uz visu grupu, kuras priekšgalā atrodas galvenā sabiedrība, veidojošo sabiedrību kopējo apgrozījumu, jo tikai visu šo grupu veidojošo sabiedrību kopējais apgrozījums var norādīt uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu”. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa esot sajaukusi grupas un uzņēmuma jēdzienus.
Komisija apgalvo, ka šis pamats nav pamatots. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmuma kopējais apgrozījums ir norāde par tā ekonomisko nozīmīgumu un ietekmi tirgū. Tādējādi Komisija uzskata, ka tā, lai noteiktu naudas soda augšējo robežu, bija tiesīga izmantot grupas, kuras priekšgalā atradās apelācijas sūdzības iesniedzēja, kopējo apgrozījumu, kāds tas izriet no Savienības tiesībās spēkā esošajiem noteikumiem par grāmatvedības konsolidēšanu.
Tiesas vērtējums
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteikts, ka Komisija var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas pārkāpj EKL 81. pantu, ar nosacījumu, ka attiecībā uz katru uzņēmumu, kas piedalās pārkāpumā, naudas sods nepārsniedz 10 % no tā kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
Šī augšējā robeža ir paredzēta, lai novērstu, ka tiek uzlikti naudas sodi, kurus – kā to ir iespējams paredzēt – uzņēmumi, ņemot vērā naudas sodu lielumu, kas ir noteikts atkarībā no uzņēmumu kopējā apgrozījuma, kaut arī aptuveni un neprecīzi, nebūs spējīgi samaksāt. Tādējādi runa ir par robežu, kas vienādi ir piemērojama visiem uzņēmumiem un kas ir noteikta atkarībā no katra uzņēmuma lieluma, lai novērstu pārmērīgu un nesamērīgu naudas sodu uzlikšanu (skat. it īpaši 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no
C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 280. un 281. punkts).
Šis mērķis tomēr jāsaista ar nepieciešamību nodrošināt naudas soda preventīvo iedarbību, kas pamato attiecīgā uzņēmuma lieluma un ekonomiskās spējas, proti, pārkāpēja uzņēmuma kopējo resursu ņemšanu vērā (šajā ziņā skat. 2010. gada 17. jūnija spriedumu lietā
C-413/08 P
Lafarge
/Komisija, Krājums, I-5361. lpp.
, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šī attiecīgā uzņēmuma lieluma un kopējo resursu ņemšana vērā, lai nodrošinātu pietiekamu naudas soda preventīvo iedarbību, pamato vēlamo iedarbību uz minēto uzņēmumu, jo sodam nav jābūt niecīgam, ņemot vērā it īpaši minētā uzņēmuma finansiālo spēju (iepriekš minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 104. punkts).
Šādos apstākļos, kad runa ir par tāda uzņēmuma finanšu resursu novērtēšanu, uz kuru attiecināts Savienības konkurences tiesību normu pārkāpums, šķiet attaisnoti ņemt vērā visu to sabiedrību apgrozījumu, attiecībā uz kurām attiecīgais uzņēmums var īstenot izšķirošu ietekmi.
It īpaši tad, ja uzņēmums, uz kuru ir attiecināts pārkāpums, vada sabiedrību grupu, kuras veido vienu ekonomisku vienību, apgrozījums, kas jāņem vērā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā minētās naudas sodas augšējās robežas aprēķināšanai, ir visas šīs grupas apgrozījums.
Šis pēdējais skaitlis ir labākais attiecīgā uzņēmuma spējas mobilizēt naudas soda samaksai nepieciešamos līdzekļus indikators.
Šajā ziņā, kā to apgalvo Komisija, Savienības tiesībās spēkā esošo noteikumu par grāmatvedības konsolidāciju mērķis ir sniegt objektīvu priekšstatu par visu grupu veidojošo sabiedrību mantisko stāvokli, finansiālo stāvokli un rezultātiem. Tā Direktīvas 83/349 1. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā uzlikts pienākums sagatavot konsolidētos pārskatus ikvienam mātesuzņēmumam, kuram tostarp ir akcionāru vai dalībnieku balsstiesību vairākums meitasuzņēmumā vai ir tiesības iecelt vai atsaukt šāda meitasuzņēmuma vadības vai uzraudzības struktūrvienību locekļu vairākumu, vai arī ir tiesības īstenot “izšķirošu ietekmi” uz šādu uzņēmumu.
No tā izriet, ka, ja Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka pārkāpums ir attiecināms uz sabiedrību, kas atrodas grupas priekšgalā, tā, lai novērtētu šīs sabiedrības finansiālo spēju, var ņemt vērā šīs pēdējās minētās konsolidētos pārskatus, ciktāl tie var tikt uzskatīti par būtisku vērtējuma elementu.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 108. un 110. punktā nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda augšējā robeža pamatoti tika aprēķināta, pamatojoties uz visu sabiedrību, kas veido grupu, kuras galvenā sabiedrība bija apelācijas sūdzības iesniedzēja, kopējo apgrozījumu.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam no Komisijas nevar tikt prasīts, lai, noteikusi, ka mātesuzņēmums ir uzskatāms par atbildīgu par tā meitasuzņēmuma izdarīto pārkāpumu, tā pierādītu, ka katrs grupu veidojošais meitasuzņēmums patstāvīgi nenosaka savu rīcību tirgū. Kā Vispārējā tiesa nosprieda pārsūdzētā sprieduma 112. punktā, mātesuzņēmuma vainojamība meitasuzņēmuma izdarītā pārkāpumā un aizliegums uzlikt naudas sodu, kas pārsniedz 10 % no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma, ir divi atšķirīgi jautājumi, kas atbilst dažādiem mērķiem. Attiecīgā gadījumā sabiedrībai, kas uzskata, ka konsolidētais apgrozījums neatspoguļo saimniecisko realitāti, ir jāsniedz pierādījumi, kas spēj atspēkot mātesuzņēmuma kontroles varas pastāvēšanu.
Tādējādi trešais pamats jānoraida kā nepamatots, ciktāl tas ir par Vispārējās tiesas pieļautu kļūdu tiesību piemērošanā un tās izdarītu pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šajā lietā ir tikušas pārkāptas tās pamattiesības uz tās lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā, kas garantētas Hartas 47. pantā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina, ka tiesvedība Vispārējā tiesā sākās 2006. gada 23. februārī un noslēdzās 2011. gada 16. novembrī. Tā uzsver, ka starp rakstveida procesa beigām un pirmo tās saņemto informāciju par stadiju, kādā atrodas lieta, bija ilgs Vispārējās tiesas absolūtas bezdarbības posms.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka ne lietas materiālu sarežģītība vai apjoms, ne attiecīgais iesaistīto uzņēmumu vai tiesvedības valodu skaits nevar attaisnot absolūtu Vispārējās tiesas nepievēršanos lietai minētajā laikposmā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tad, kad tā cēla prasību par strīdīgo lēmumu Vispārējā tiesā, tā izlēma uzreiz nemaksāt uzlikto naudas sodu un tādēļ tai bija jāpiekrīt maksāt procentus no naudas soda summas un nodrošināt bankas galvojumu. Tiesvedības pārmērīgā ilguma rezultātā esot pieaugušas ar šādām darbībām saistītās izmaksas.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja Tiesu lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl
Sachsa
tiek uzlikts naudas sods, par kuru tā ir solidāri atbildīga, vai – pakārtoti – samazināt šī naudas soda apmēru, lai ņemtu vērā finansiālo slogu, kas tai bija jāuzņemas tās tiesību uz spriedumu saprātīgā termiņā pārkāpuma dēļ.
Ievadā Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams, jo tas netika izvirzīts tiesas sēdē Vispārējā tiesā.
Attiecībā uz lietas būtību Komisija uzskata, ka gadījumā, ja tiesvedībā par tādu prasību, kas vērsta pret lēmumu, ar kuru uzņēmumam uzlikts naudas sods par konkurences tiesību normu pārkāpumu, būtu pārsniegts saprātīgs termiņš, atbilstošs tiesību aizsardzības līdzeklis būtu nevis uzliktā naudas soda apmēra samazināšana, bet prasība par zaudējumu atlīdzināšanu. Pakārtoti Komisija uzskata, ka, ja Tiesa nolemtu, ka ir pārkāpts saprātīga termiņa princips un ka tas kā tiesību aizsardzības līdzeklis prasa naudas soda samazināšanu, šādam samazinājumam būtu jābūt simboliskam.
Tiesas vērtējums
– Par pieņemamību
Kā izriet no Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un tās judikatūras, Tiesai ir kompetence apelācijas ietvaros pārbaudīt, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi procedūras pārkāpumus, kas nelabvēlīgi ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses (skat. it īpaši 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā
C-385/07 P
Der Grüne Punkt - Duales System Deutschland
/Komisija, Krājums, I-6155. lpp.
, 176. punkts).
Attiecībā uz šī pamata ietvaros apgalvoto pārkāpumu jāatgādina, ka Hartas 47. panta otrajā daļā noteikts, ka “ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā”. Kā Tiesa vairākkārtīgi ir nospriedusi, šis pants ir saistīts ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 179. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi šīs tiesības, kuru pastāvēšana vēl pirms Hartas stāšanās spēkā bija atzīta kā vispārējs Savienības tiesību princips, ir piemērojamas arī Komisijas lēmuma pārsūdzības tiesā gadījumā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 178. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja savu kritiku galvenokārt vērš uz Vispārējās tiesas procesuālās bezdarbības posmu no rakstveida procesa pabeigšanas līdz mutvārdu procesa uzsākšanai, kad lieta tika izskatīta tiesas sēdē Vispārējā tiesā, apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvoja, ka šīs tiesības būtu pārkāptas.
Pretēji Komisijas apgalvotajam no tā, ka tas nav izdarīts, nevar izrietēt ceturtā pamata, kāds tas pirmo reizi ir izvirzīts apelācijas ietvaros, nepieņemamība. Lai gan lietas dalībniekam jāspēj izvirzīt procesuālu pārkāpumu, tiklīdz tas uzskata, ka ir pierādīts piemērojamo tiesību normu pārkāpums, tam nevar prasīt to darīt stadijā, kad vēl pilnībā nav zināma šī pārkāpuma ietekme. It īpaši attiecībā uz Vispārējās tiesas pieļautu saprātīga lietas izskatīšanas termiņa pārsniegšanu apelācijas sūdzības iesniedzējai, kura uzskata, ka šī pārsniegšana Vispārējā tiesā aizskar tās intereses, nav pienākuma nekavējoties norādīt uz šo aizskārumu. Attiecīgā gadījumā tā var nogaidīt tiesvedības beigas, lai uzzinātu kopējo tās ilgumu, un tādējādi tās rīcībā būtu visi nepieciešamie fakti, lai identificētu aizskārumu, kas, tāsprāt, tai nodarīts.
Tādējādi apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais ceturtais pamats ir pieņemams.
– Par lietas būtību
Ievadā jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesu lietas saprātīga izskatīšanas termiņa pārsniegšanai kā procesuālam pārkāpumam, ar kuru tiek pārkāptas pamattiesības, jāsniedz attiecīgajam lietas dalībniekam efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas tam nodrošina pienācīgu atlīdzinājumu (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā
Kudla
pret Poliju,
Recueil des arrêts et décisions
2000 XI, 156. un 157. punkts).
Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu un pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru, jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tad, ja nav nekādu norāžu, ka pārmērīgais procesa ilgums Vispārējā tiesā būtu ietekmējis strīda iznākumu, saprātīga termiņa lietas izskatīšanai neievērošana nav pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 190. un 196. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šīs judikatūras pamatā ir it īpaši apsvērums, ka, ja lietas savlaicīga neizskatīšana nav ietekmējusi strīda iznākumu, pārsūdzētā sprieduma atcelšana nelabotu Vispārējās tiesas pieļauto efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 193. punkts).
Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja Tiesai nav sniegusi nekādas norādes par to, ka tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, varētu būt ietekmējis tās izskatāmā strīda iznākumu.
No tā izriet, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas prasītajam ar ceturto pamatu pašu par sevi nevar panākt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja tomēr apgalvo, ka tiesvedības Vispārējā tiesā pārmērīgais ilgums tai ir izraisījis smagas finansiālas sekas, un šī iemesla dēļ lūdz atcelt naudas sodu, attiecībā uz kuru tā atzīta pat atsevišķi un solidāri atbildīgu.
Šajā ziņā, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Savienības konkurences tiesību ievērošanu, Tiesa nevar ļaut apelācijas sūdzības iesniedzējai, balstoties tikai uz lietas nesavlaicīgu izskatīšanu, apšaubīt naudas soda pamatotību vai apmēru, ja visi tās pamati par Vispārējās tiesas veiktajiem konstatējumiem par šo naudas sodu un darbībām, kas ar to tiek sodītas, tikuši noraidīti (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 194. punkts).
No tā izriet, ka tas, ka pret Komisijas lēmumu, ar kuru uzņēmumam uzlikts naudas sods par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, vērstas prasības pārbaudes ietvaros nav ticis ievērots saprātīgs lietas izskatīšanas termiņš, nevar izraisīt ar šo lēmumu uzlikta naudas soda pilnīgu vai daļēju atcelšanu.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja pakārtoti lūdz samazināt naudas soda, attiecībā uz kuru tā atzīta par atsevišķi un solidāri atbildīgu, apmēru kā kompensāciju par saimniecisko kaitējumu, kas, kā tā apgalvo, tai nodarīts ar tiesvedības Vispārējā tiesā pārmērīgo ilgumu, jāatgādina, ka, pirmo reizi sastopoties ar līdzīgu situāciju, Tiesa šādu lūgumu apmierināja procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ un tāpēc, lai nodrošinātu tūlītēju un efektīvu kompensāciju par šādu procesuālu pārkāpumu, un tādējādi samazināja naudas soda apmēru (1998. gada 17. decembra spriedums lietā
C-185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I-8417. lpp.
, 48. punkts).
Pēc tam Tiesa lietā par Komisijas lēmumu, ar kuru bija tikusi konstatēta dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, bet nebija uzlikts naudas sods, nosprieda, ka tas, ka Vispārējā tiesa nav savlaicīgi izskatījusi lietu, var būt pamats prasībai par zaudējumu atlīdzību (iepriekš minētais spriedums lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 195. punkts).
Ir tiesa, ka šī lieta attiecas uz situāciju, kas ir analoģiska situācijai iepriekš minētajā lietā
Baustahlgewebe
/Komisija. Tomēr prasība par zaudējumu atlīdzību, kas celta pret Savienību, pamatojoties uz LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu, tā kā tā var aptvert visas procesa saprātīga termiņa pārsniegšanas situācijas, ir efektīvs un vispārpiemērojams tiesību aizsardzības līdzeklis, ar kuru šāds pārkāpums var tikt atzīts un sodīts.
Tādējādi Tiesai jānolemj, ka tas, ka Savienības tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. panta otrajā daļā tai uzlikto pienākumu laikus izskatīt tās izskatīšanai nodotās lietas, ir sodāms ar Vispārējā tiesā celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, jo šāda prasība ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis.
No tā izriet, ka prasību atlīdzināt kaitējumu, ko radījis tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, nevar iesniegt tieši Tiesai apelācijas ietvaros, bet tā jāceļ pašā Vispārējā tiesā.
Kas attiecas uz kritērijiem, kas ļautu novērtēt, vai Vispārējā tiesa ir ievērojusi lietas izskatīšanas saprātīgā termiņā principu, jāatgādina, ka lietas izskatīšanas termiņa saprātīgums ir jāvērtē, ņemot vērā tādus katras atsevišķas lietas apstākļus kā lietas sarežģītība un lietas dalībnieku rīcība (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 181. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā sakarā Tiesa ir arī precizējusi, ka atbilstošo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs un ka lietas izskatīšanas ilguma saprātīguma izvērtēšanai nav vajadzīga sistemātiska lietas apstākļu pārbaude, ņemot vērā katru no kritērijiem, ja procesa ilgums šķiet attaisnojams attiecībā uz vienu no tiem. Tā ir iespējams atsaukties uz lietas sarežģītību vai prasītāja laiku novilcinošu rīcību, lai attaisnotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu izskatīšanas ilgumu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 182. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pārbaudot šos kritērijus, jāņem vērā tas, ka tiesvedībā par konkurences tiesību normu pārkāpumu pamatprasība par tiesisko noteiktību, kurai būtu jābūt saimnieciskās darbības subjektiem, kā arī mērķis nodrošināt, ka iekšējā tirgū netiek izkropļota konkurence, ir būtiski ne tikai prasītājam un tā konkurentiem, bet arī trešām personām, ņemot vērā skarto personu lielo skaitu un ar to saistītās finanšu intereses (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 186. punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispārējai tiesai būs arī jānosaka gan apgalvoto zaudējumu faktiskā pastāvēšana, gan tās cēloņsakarība ar strīdīgās tiesvedības pārmērīgo ilgumu, pārbaudot šajā nolūkā sniegtos pierādījumus.
Šai ziņā jāuzsver, ka tādas prasības par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. panta otro daļu, ignorēdama ar saprātīga lietas izskatīšanas termiņa ievērošanu saistītās prasības, ietvaros tai atbilstoši LESD 340. panta otrajai daļai jāņem vērā dalībvalstu tiesību sistēmās prasību par līdzīgiem pārkāpumiem izskatīšanai piemērojamie vispārējie tiesību principi. Šajā kontekstā Vispārējai tiesai tostarp jāpārbauda, vai papildus mantiskajam kaitējumam pastāv arī nemantisks kaitējums, ko cietis lietas dalībnieks, kuru ietekmējusi šī termiņa pārsniegšana, un par ko attiecīgā gadījumā būtu pienācīgi jāatlīdzina.
Tādējādi Vispārējai tiesai, kuras kompetencē atbilstoši LESD 256. panta 1. punktam ietilpst šādu prasību izlemšana, jālemj citā iztiesāšanas sastāvā, kas ir atšķirīgs no tā, kādā tika izskatīta lieta, kuras izskatīšanas ilgums tiek kritizēts, piemērojot šī sprieduma 85.–89. punktā noteiktos kritērijus.
Tādējādi jāatzīst, ka tiesvedības ilgumu Vispārējā tiesā, kas sasniedza gandrīz piecus gadus un deviņus mēnešus, nevar attaisnot ne ar vienu no šīs lietas īpašajiem apstākļiem.
Ir acīmredzams tostarp, ka laikposms starp rakstveida procesa noslēgšanu, kad 2007. gada februārī tika iesniegts Komisijas atbildes raksts uz repliku, un mutvārdu procesa uzsākšanu 2010. gada decembrī ilga aptuveni trīs gadus un desmit mēnešus. Šī laikposma ilgumu nevar izskaidrot ar lietas apstākļiem, vai tie attiektos uz strīda sarežģītību, lietas dalībnieku rīcību vai procesuāliem jautājumiem, kas pēkšņi radušies.
Attiecībā uz strīda sarežģītību no apelācijas sūdzības iesniedzējas celtās prasības pārbaudes, kā tā rezumēta šī sprieduma 13. punktā, izriet, ka, lai gan prasīdami padziļinātu pārbaudi, izvirzītie pamati nebija sevišķi sarežģīti. Kaut gan ir taisnība, ka aptuveni 15 strīdīgā lēmuma adresātu cēla prasības Vispārējā tiesā to atcelt, šis apstāklis šai tiesai neliedza iepazīties ar lietas materiāliem un sagatavoties mutvārdu procesam laikposmā, kas būtu īsāks par trīs gadiem un desmit mēnešiem.
Jāuzsver, ka šo laikposmu ne pārtrauca, ne arī aizkavēja kādi Vispārējās tiesas noteikti procesa organizatoriskie pasākumi.
Kas attiecas uz lietas dalībnieku rīcību un procesuāliem jautājumiem, kuri radušies pēkšņi, tas, ka 2010. gada 20. oktobrī apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza Vispārējo tiesu atkārtoti sākt rakstveida procesu, nevar attaisnot trīs gadus un astoņus mēnešus ilgo laikposmu, kas jau bija pagājis kopš tā slēgšanas. Turklāt, kā norādījusi ģenerāladvokāte secinājumu 105. punktā, tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai 2010. gada decembrī tika paziņots, ka 2011. gada februārī tiks noturēta tiesas sēde, norāda, ka šim procesuālajam jautājumam bija neliela vai pat nekāda ietekme uz kopējo tiesvedības ilgumu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka ar Vispārējā tiesā notikušo tiesvedību ir tikusi pārkāpta Hartas 47. panta otrā daļa, jo tajā netika ievērotas ar lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā saistītās prasības, kas ir pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kura piešķir tiesības privātpersonām (2000. gada 4. jūlija spriedums lietā
C-352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija (
Recueil
, I-5291. lpp.
, 42. punkts).
Tomēr no šī sprieduma 73.–84. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida.
Par apelācijas sūdzības iesniedzējas finansiālo stāvokli
Tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēja Tiesai sniedza informāciju par savu pašreizējo finansiālo stāvokli, no kuras izrietot, ka tā nespēj samaksāt ar strīdīgo lēmumu uzlikto naudas sodu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šie argumenti, kas domāti, lai pamatotu tās prasību pilnībā atcelt vai – pakārtoti – samazināt šo naudas sodu, ir pieņemami, jo tie ir saistīti ar jauna apstākļa iestāšanos Reglamenta 127. panta izpratnē, no vienas puses, un tie ir ceturtā pamata par saprātīga termiņa principa pārkāpumu izvērsums, no otras puses.
Komisija apgalvo, ka šie argumenti ir nepieņemami, jo tie ir jauni, un katrā ziņā ir nepamatoti, jo nav balstīti uz pierādījumiem.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesā iesniegtās apelācijas sūdzības var attiekties vienīgi uz tiesību jautājumiem. Taču, lai novērtētu apelācijas sūdzības iesniedzējas spēju samaksāt tai Komisijas uzlikto naudas sodu, Tiesai būtu jāpievēršas faktu jautājumiem, kas nav piekritīgi Tiesai apelācijas ietvaros.
Tāpat, lemjot par apelācijas sūdzību, Tiesa taisnīguma apsvērumu dēļ nedrīkst ar savu novērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas novērtējumu, kura, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, lemj par naudas soda apmēru, kas uzlikts uzņēmumam par Savienības tiesību normu pārkāpumu (skat. it īpaši 2007. gada 10. maija spriedumu lietā
C-328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I-3921. lpp.
, 98. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā attiecīgā uzņēmuma ekonomisko stāvokli, jo šāda pienākuma atzīšana nozīmētu nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 100. punkts un tajā minētā judikatūra).
Argumenti, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi saistībā ar savu finansiālo stāvokli, tādējādi jānoraida kā nepieņemami un katrā ziņā – kā nepamatoti.
Tomēr jāpiebilst, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tās finansiālajām grūtībām ir cēlonisks sakars ar to, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi lietas izskatīšanas saprātīgā termiņā principu, tai ir tiesības uz to atsaukties tādas prasības ietvaros, kas Vispārējā tiesā celta atbilstoši LESD 268. pantam un 340. panta otrajai daļai (skat. šā sprieduma 88.–90. punktu).
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka neviens no pamatiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, nevar tikt pieņemts un tādējādi tā ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai pēdējai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Groupe Gascogne SA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.