CELEX: 62014TJ0659
Yhteisön tavaramerkki
Mitättömyysmenettely
Yhteisön tavaramerkiksi rekisteröity sanamerkki PORT CHARLOTTE
Aikaisemmat alkuperänimitykset ”porto” ja ”port”
Mitättömyysperusteet
Asetuksen (EY) 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohta, 53 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 2 kohdan d alakohta
Asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c ja g alakohta ja 2 kohta
Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohta
Asetuksen (EY) N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohta

Asian tausta
Väliintulija Bruichladdich Distillery Co. Ltd teki 27.10.2006 yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (
EYVL 1994, L 11, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna (asetus on korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (
EUVL L 78, s. 1
)), nojalla.
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki PORT CHARLOTTE (jäljempänä riidanalainen tavaramerkki).
Tavarat, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevan, 15.6.1957 tehdyn Nizzan sopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, luokkaan 33 ja vastaavat kuvausta ”Alkoholijuomat”.
Riidanalainen tavaramerkki on rekisteröity 18.10.2007 numerolla 5421474 ja julkaistu 29.10.2007 Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 60/2007.
Kantaja Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP toimitti 7.4.2011 riidanalaista tavaramerkkiä koskevan mitättömäksi julistamista koskevan hakemuksen SMHV:hen asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä 8 artiklan 4 kohdan kanssa, 53 artiklan 2 kohdan d alakohdan ja 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä 7 artiklan 1 kohdan c ja g alakohdan kanssa, nojalla siltä osin kuin kyseinen tavaramerkki kattoi edellä 3 kohdassa tarkoitetut tavarat.
Vastineessaan mitättömäksi julistamista koskevaan hakemukseen väliintulija rajasi niiden tavaroiden, joille riidanalainen tavaramerkki oli rekisteröity, luettelon tavaroihin, jotka vastaavat kuvausta ”whisky”.
Mitättömäksi julistamista koskevan hakemuksensa tueksi kantaja vetosi alkuperänimityksiin ”porto” ja ”port”, joita yhtäältä suojataan kaikissa jäsenvaltioissa useilla Portugalin oikeuden säädöksillä ja maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä annetun asetuksen (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) muuttamisesta 25.5.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 491/2009 (
EUVL L 154, s. 1
) 118 m artiklan 2 kohdalla ja jotka toisaalta on rekisteröity ja joita suojataan alkuperänimitysten suojaamisesta ja niiden kansainvälisestä rekisteröinnistä 31.10.1958 tehdyllä Lissabonin sopimuksella, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna (jäljempänä Lissabonin sopimus), Ranskassa, Italiassa, Kyproksella, Unkarissa, Portugalissa ja Slovakiassa.
Mitättömyysosasto hylkäsi mitättömäksi julistamista koskevan hakemuksen 30.4.2013 tekemällään päätöksellä.
Kantaja valitti 22.5.2013 SMHV:ssä mitättömyysosaston päätöksestä asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan nojalla.
SMHV:n neljäs valituslautakunta hylkäsi valituksen 8.7.2014 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Ensimmäiseksi valituslautakunta hylkäsi perusteen, joka koski asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, rikkomista, lähinnä sillä perusteella, että yhtäältä viinien alkuperänimitysten suojaa säänneltiin yksinomaan asetuksella N:o 491/2009 ja se kuului näin ollen Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan. Vaikka on totta, että kyseisen asetuksen mukainen suoja määritettiin kansallisessa lainsäädännössä, maantieteellisten merkintöjen suoja rajoittuu valituslautakunnan mukaan merkintöihin, jotka mainitaan ”luettelossa määritellyillä alueilla tuotetuista laatuviineistä” (jäljempänä tma-laatuviinien luettelo), joka on julkaistu viinin yhteisestä markkinajärjestelystä 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1493/1999 (
EYVL L 179, s. 1
) 54 artiklan 4 kohdan mukaisesti. Lisäksi asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdassa suojataan valituslautakunnan mukaan termejä ”porto” ja ”port” maantieteellisinä merkintöinä ainoastaan sillä perusteella, että ne vastaavat termiä ”oporto” (riidanalaisen päätöksen 14–18 perustelukappale).
Lisäksi näitä maantieteellisiä merkintöjä suojataan yksinomaan viinien osalta ja näin ollen sellaisten tuotteiden osalta, jotka eivät ole samanlaisia eivätkä vastaavia kuin ”whiskyksi” nimitetty tuote eli tislattu alkoholijuoma, joka on ulkonäöltään ja alkoholipitoisuudeltaan erilainen eikä voi olla asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdassa tarkoitetun viinin suojattua nimeä koskevan eritelmän mukainen. Siltä osin kuin kantaja vetosi saman asetuksen 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohdassa tarkoitettuun kyseisten alkuperänimitysten maineeseen, valituslautakunta katsoi, että riidanalaisella tavaramerkillä ei ”käytetty” maantieteellisiä merkintöjä ”porto” tai ”port” eikä herätetty ”mielleyhtymiä” niihin, joten ei ollut tarpeen tutkia, oliko niillä tietty maine. Valituslautakunnan mukaan on olemassa ainoastaan yksi kaupunki, jonka nimi on Porto – portugaliksi Oporto – toisin kuin on monien sellaisten kaupunkien osalta, joiden nimet muodostuvat osista ”porto” tai ”port”, kuten Porto Allegre tai Port Louis. Yhtäältä merkin PORT CHARLOTTE, jonka kaksi osaa tarkoittavat satamaa ja Charlotte-nimistä henkilöä taikka rannikolla sijaitsevaa maantieteellistä paikkaa tai kaupunkia, ja toisaalta maantieteellisten merkintöjen ”porto” tai ”port” välille ei ole myöskään mahdollista muodostaa yhteyttä. Portugalilainen kuluttaja tietää, että ”maantieteellinen termi on itse asiassa ’Oporto’ tai ’Porto’ ja että ’Port’ on yksinkertaisesti sen lyhennetty muoto, jota käytetään viinipullojen etiketeissä kuvaamaan tällä maantieteellisellä merkinnällä suojattua viinityyppiä” (riidanalaisen päätöksen 19–26 perustelukappale).
Tältä osin valituslautakunta hylkäsi kantajan väitteen, jonka mukaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan mukainen suoja olisi ulotettava koskemaan kaikkia merkkejä, jotka sisältävät termin ”port”. Portviiniä koskevaa ”mielleyhtymää” ei ole myöskään herätetty saman asetuksen 118 m artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla, koska whisky on erilainen tuote eikä mikään riidanalaisen tavaramerkin osa sisällä mahdollisesti harhaanjohtavaa tai erehdyttävää merkintää. Valituslautakunnan mukaan valitusta ei siis voida hyväksyä unionin oikeuden niiden säännösten perusteella, joilla suojataan viinien maantieteellisiä merkintöjä, ilman että olisi tarpeen arvioida, onko riidanalainen tavaramerkki maineikas vai ei (riidanalaisen päätöksen 27–29 perustelukappale).
Toiseksi valituslautakunta hylkäsi perusteen, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan d alakohtaa on rikottu ja joka perustuu väitettyihin alkuperänimityksiin ”porto” ja ”port”, jotka on rekisteröity Maailman henkisen omaisuuden järjestössä (WIPO) 18.3.1983 numerolla 682 Lissabonin sopimuksen mukaisesti. Valituslautakunnan mukaan tällä rekisteröinnillä suojataan ainoastaan termiä ”porto” – joka ei ole riidanalaisen tavaramerkin osa – mikä ei ole tilanne Portugalissa (riidanalaisen päätöksen 31–33 perustelukappale).
Kolmanneksi valituslautakunta hylkäsi perusteet, joiden mukaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c ja g alakohdan kanssa, on rikottu. Ensinnäkään riidanalaisella tavaramerkillä ei viitata samanaikaisesti – olemassa olevaan tai olemattomaan – Port Charlotte ‑nimiseen paikkaan sekä ”Oporton kaupunkiin (Porto)”. Kantaja vetosi saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaiseen ehdottomaan hylkäysperusteeseen ”vasta valitusvaiheessa” eikä esittänyt todisteita väitteelleen, jonka mukaan keskivertokuluttaja tunsi Port Charlotte ‑nimisen paikan tai kaupungin. Valituslautakunta katsoo, ettei kantaja näin ollen vedonnut lainkaan tämän säännöksen rikkomiseen ”mitättömyysmenettelyjen aikana” eikä sillä ole oikeutta vedota tähän perusteeseen valituksessaan (riidanalaisen päätöksen 35–38 perustelukappale). Toiseksi riidanalainen tavaramerkki ei ole omiaan johtamaan yleisöä harhaan esimerkiksi kattamansa tavaran maantieteellisen alkuperän suhteen kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Termi ”port” ei valituslautakunnan mukaan kuvaa maantieteellistä aluetta eikä riidanalainen tavaramerkki liity alueeseen, jolla kantajan tuotteita valmistetaan. Harhaanjohtaminen ei ole mahdollista varsinkaan, kun kuluttaja tunnistaa helposti, että whisky on tuote, joka on ominaisuuksiltaan erilainen kuin kyseiset tuotteet (riidanalaisen päätöksen 34 perustelukappale).
Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen
—
muuttaa riidanalaista päätöstä ja toteaa riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi
—
velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien SMHV:ssa ja valituslautakunnassa aiheutuneet kulut.
SMHV ja väliitulija vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Tiivistelmä kumoamisperusteista
Kanteensa tueksi kantaja vetoaa yhteen tosiseikkoja koskevaan kanneperusteeseen ja viiteen oikeudellisia seikkoja koskevaan kanneperusteeseen.
Ensimmäisellä kanneperusteellaan kantaja riitauttaa riidanalaisessa päätöksessä esitetyn toteamuksen, jonka mukaan Porton kaupungin portugalinkielinen nimi on Oporto eikä Porto.
Toisella kanneperusteellaan kantaja arvostelee valituslautakuntaa sen huomioon ottamatta jättämisestä, että termejä ”porto” ja ”port” suojattiin Portugalin oikeudessa alkuperänimityksinä ja ne olivat erityisesti asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja maantieteellisiä merkintöjä.
Kolmannella kanneperusteellaan kantaja väittää valituslautakunnan katsoneen virheellisesti, että viinien alkuperänimitysten suojaa säänneltiin yksinomaan asetuksella N:o 491/2009 eikä myös kansallisessa oikeudessa.
Neljännellä kanneperusteellaan kantaja väittää, että riidanalaisella päätöksellä rikottiin asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, koska alkuperänimityksillä ”porto” ja ”port” annetaan sekä Portugalin oikeuden että unionin oikeuden nojalla niiden haltijalle oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen.
Viidennellä kanneperusteellaan kantaja vetoaa asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan g alakohdan kanssa, rikkomiseen.
Kuudennella kanneperusteellaan kantaja vetoaa asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, rikkomiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tarpeelliseksi arvioida yhdessä ensimmäistä, toista ja kolmatta kanneperustetta, jotka ovat osittain päällekkäisiä.
Ensimmäinen, toinen ja kolmas kanneperuste, joiden mukaan nimen Oporto osalta on tehty oikeudellinen virhe, koska termejä
”porto
”
ja
”port
”
suojataan sellaisinaan maantieteellisinä merkintöinä eikä
”vastaavina termeinä
”, ja viinien alkuperänimitysten suojaa säännellään paitsi asetuksella N:o 491/2009 myös kansallisessa oikeudessa
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisellä kanneperusteellaan, jossa vedotaan oikeudelliseen virheeseen, kantaja riitauttaa, esittäen lukuisia todisteita väitteensä tueksi, riidanalaisen päätöksen 18, 23 ja 26 perustelukappaleen siltä osin kuin niissä todetaan lähinnä, että alkuperänimitykselle ”porto” nimensä antaneen kaupungin nimi on Oporto. Kantajan mukaan tätä nimeä käyttävät Porton kaupungista yksinomaan englannin- ja espanjankieliset henkilöt; portugaliksi kaupungin nimi on yleisesti Porto. Kantaja katsoo, että valituslautakunta päätyi tämän tosiseikkoja koskevan virheen vuoksi esittämään virheellisiä toteamuksia, jotka riitautetaan seuraavissa kanneperusteissa ja jotka unionin yleisen tuomioistuimen olisi kumottava.
Toisella kanneperusteellaan kantaja väittää, että tosiseikkoja koskeva virhe, johon valituslautakunta syyllistyi, johti tämän siihen virheellisen toteamukseen, jonka mukaan termejä ”porto” ja ”port” suojataan maantieteellisinä merkintöinä ainoastaan sillä perusteella, että ne vastaavat termiä ”oporto” (ks. riidanalaisen päätöksen 14, 17 ja 18 perustelukappale). Portugalin 26.6.1986 annetun lain nro 166/86 (Decreto-Lei nro 166/86) 1 §.n 2 momentissa säädetään erityisesti, että ”alkuperänimityksinä vahvistetaan – – nimitykset ’Vinho do Porto’, ’Vin de Porto’, ’Port Wine’, ’Porto’, ’Port’ (tai niiden vastineet muissa kielissä), joita voidaan käyttää yksinomaan viinialan tuotteiden yhteydessä väkevästä viinistä, jota on perinteisesti kutsuttu tällä nimellä ja jota tuotetaan rajatulla ’Douro’-nimisellä alueella – –”. Joka tapauksessa 1.8.2009 eli ennen mitättömyysmenettelyn aloittamista SMHV:ssa tma-laatuviinien luettelo oli korvattu asetuksen N:o 491/2009 118 n artiklassa tarkoitetulla sähköisellä rekisterillä, jota kutsutaan nimellä E-Bacchus (jäljempänä ”E-Bacchus-tietokanta”). Maantieteellistä merkintää ”porto” koskevassa merkityksellisessä tallennuksessa E-Bacchus-tietokantaan mainitaan ilmaisut ja vastaavat termit ”oporto”, ”vinho do porto”, ”vin de porto”, ”port”, ”port wine”, ”portwein”, ”portvin” ja ”portwijn” ja siinä viitataan Portugalin merkitykselliseen lainsäädäntöön, muun muassa lakiin nro 166/86, joka on korvattu 3.8.2009 annetulla lailla nro 173/2009 (Decreto-Lei nro 173/2009). Kantaja täsmentää, että asetuksella N:o 1493/1999 säädetty viinien merkintöjen yhteisön suoja perustuu kansallisessa lainsäädännössä määritettyihin nimityksiin kyseisen asetuksen merkityksellisiä säännöksiä noudattaen siten, ettei edes tma-laatuviinien luettelossa suojatun alkuperänimityksen virheellinen julkaiseminen aiheuta vahinkoa. Termejä ”porto” ja ”port” ei siis suojata yksinomaan ”vastaavina”, vaan niitä suojataan päinvastoin alkuperänimityksinä sovellettavan Portugalin lainsäädännön nojalla ja ne ovat näin ollen erityisesti asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja maantieteellisiä merkintöjä.
Kolmannella kanneperusteellaan kantaja riitauttaa riidanalaisen päätöksen 14 ja 15 perustelukappaleen, joiden mukaan lähinnä viinien alkuperänimitysten suojaa säännellään yksinomaan asetuksella N:o 491/2009 ja se kuuluu unionin yksinomaiseen toimivaltaan. Tällä näkemyksellään valituslautakunta jätti lainvastaisesti huomioon ottamatta Portugalin lainsäädännön ja oikeuskäytännön ja laiminlöi perusteluvelvollisuuttaan. Huolimatta oikeuskäytännöstä, jossa myönnetään, että maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 20.3.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 510/2006 (
EUVL L 93, s. 12
) tavoitteena on luoda tällaisten merkintöjen yhtenäinen ja tyhjentävä suojajärjestelmä, kyseistä asetusta ei sovelleta viinialan tuotteisiin eikä väkeviin alkoholijuomiin (kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdan toinen alakohta). Asetuksen N:o 510/2006 mukainen yhtenäinen ja tyhjentävä suojajärjestelmä ei nimittäin estä sen soveltamisalan ulkopuolella olevan maantieteellisten nimitysten suojajärjestelmän soveltamista, mikä vahvistetaan Vihreässä kirjassa maataloustuotteiden laadusta lokakuussa 2008 esitetyssä komission valmisteluasiakirjassa ja ”[SMHV:n] väitemenettelyä koskevissa ohjeissa – 8 artiklan 4 kohdan mukaiset oikeudet”. Kantaja päättelee niiden perusteella, että viinien alkuperänimitysten suojaa säännellään paitsi asetuksella N:o 491/2009 myös kansallisessa oikeudessa ja että unionin yleisen tuomioistuimen on otettava huomioon Portugalin oikeuden merkitykselliset säännökset vahvistaakseen, annetaanko alkuperänimityksellä ”porto” tai ”port” sen haltijalle oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen.
SMHV:n ja väliintulijan mukaan se, että valituslautakunta totesi virheellisesti, että kyseessä olevan kaupungin portugalinkielinen nimi on Oporto eikä Porto, tai viittasi virheellisesti tma-laatuviinien luetteloon, jossa suojattuna maantieteellisenä merkintänä mainitaan ”oporto”, eikä E-Bacchus-tietokantaan, jossa suojattuna maantieteellisenä merkintänä mainitaan ”porto”, ei vaikuta riidanalaisen päätöksen laillisuuteen. Valituslautakunta ei nimittäin tukeutunut yksinomaan maantieteelliseen merkintään ”porto” tai ”oporto” vaan otti huomioon myös vastaavan termin ”port” (ks. riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappale), eivätkä sen toteamukset olisi olleet huomattavan erilaisia, jos se olisi todennut nimenomaisesti, että termi ”port” oli sellaisenaan suojattu maantieteellinen merkintä eikä vastaava termi.
Toisen ja kolmannen kanneperusteen osalta SMHV, jota väliintulija tukee, vastaa, että nyt käsiteltävässä asiassa sovellettava asetus N:o 491/2009 on ainoa merkityksellinen oikeussääntö, jossa määritetään alkuperänimitykselle ”porto” annettu suoja. Viinien alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojajärjestelmä on samankaltainen kuin asetuksella N:o 510/20006 säädetty järjestelmä. Oikeuskäytännössä on SMHV:n mukaan kuitenkin todettu, että viimeksi mainittu suojajärjestelmä oli ”tyhjentävä”, mitä voidaan soveltaa mutatis mutandis asetuksella N:o 491/2009 säädettyyn viinien alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojajärjestelmään. Nyt käsiteltävässä asiassa alkuperänimitykselle ”porto” annetun suojan, jonka olemassaolo on myönnetty Portugalin oikeudessa, laajuutta säännellään SMHV:n mukaan yksinomaan asetuksella N:o 491/2009.
Portugalilaisen alkuperänimityksen ”porto” tai ”port” väitetty huomioon ottamatta jättäminen
Aluksi on todettava, kuten SMHV ja väliintulija myöntävät, että valituslautakunta on selvästi erehtynyt yhtäältä, kun se katsoi, että termi ”oporto” on Pohjois-Portugalissa sijaitsevan Porton satamakaupungin portugalinkielinen nimitys, ja toisaalta, kun se viittasi kyseisen termin kirjaamiseen suojattuna maantieteellisenä merkintänä tma-laatuviinien luetteloon (ks. riidanalaisen päätöksen 17 ja 18 perustelukappale) eikä vastaavaan kirjaamiseen, johon sisältyy myös ”Porto”, E-Bacchus-tietokantaan. On nimittäin kiistatonta, että kyseisen kaupungin portugalinkielinen nimitys on Porto ja että jo ennen mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen esittämistä tma-laatuviinien luettelo oli korvattu kyseisellä tietokannalla.
Toisin kuin kantaja väittää, näistä virheistä ei kuitenkaan seuraa, että valituslautakunta olisi rikkonut alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen suojaan sovellettavia merkityksellisiä sääntöjä (ks. jäljempänä 34–42 kohta). Sanotun vaikuttamatta toisen, kolmannen, neljännen, viidennen ja kuudennen kanneperusteen arviointiin, kyseinen virhe ei yksin riitä riidanalaisen päätöksen kumoamisen perusteeksi (ks. jäljempänä 51 kohta).
Lisäksi toisen ja kolmannen kanneperusteen yhteydessä kantaja väittää lähinnä, että valituslautakunta teki virheen, kun se arvioidessaan asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja soveltamisedellytyksiä jätti soveltamatta Portugalin oikeuden merkityksellisiä säännöksiä, sellaisina kuin Portugalin tuomioistuimet ja viranomaiset ovat niitä panneet täytäntöön, lähinnä sillä perusteella, että alkuperänimitykselle ”porto” tai ”port” annetun suojan laajuus määritellään ainoastaan asetuksen N:o 491/2009 säännöksillä.
Tässä yhteydessä on korostettava, ettei asianosaisten kesken ole kiistaa siitä, että termejä ”porto” ja ”port” suojataan alkuperänimityksinä tai maantieteellisinä merkintöinä sekä Portugalin oikeudessa että asetuksessa N:o 491/2009, minkä valituslautakunta aineellisesti myönsi riidanalaisen päätöksen 17 ja 18 perustelukappaleessa, vaikka se viittasi virheellisesti termiin ”oporto” ja tma-laatuviinien luetteloon. Valituslautakunnan arviointi ei myöskään rajoittunut viimeksi mainittuun termiin, vaan se koski samalla myös termejä ”porto” ja ”port” (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 22, 24, 26–28, 31, 32 ja 34 kohta).
On myös muistutettava, että riidanalaisen päätöksen 14 perustelukappaleessa valituslautakunta totesi lähinnä – olkoonkin epätäsmällisesti – että vaikka asetuksen N:o 491/2009 mukainen ”suoja” määritettiin kansallisessa lainsäädännössä, kyseessä olevaa alkuperänimitysten tai maantieteellisten merkintöjen suojaa säänneltiin yksinomaan kyseisellä asetuksella, ja se kuului näin ollen unionin yksinomaiseen toimivaltaan. Nyt käsiteltävässä asiassa tämä toteamus aiheutti sen, että valituslautakunta valvoi ainoastaan unionin oikeuden merkityksellisten säännösten soveltamista eikä ottanut huomioon Portugalin oikeussääntöjä, sellaisina kuin niitä on tulkittu Portugalin tuomioistuinten ja viranomaisten päätöksissä, joihin kantaja vetosi ja jotka se toimitti SMHV:n kahdessa oikeusasteessa.
Arvioidakseen näiden toteamusten lainmukaisuuden unionin yleinen tuomioistuin katsoo tarpeelliseksi tutkia ensin asetuksella N:o 491/2009 alkuperänimityksille ja maantieteellisille merkinnöille annetun suojan täsmällisen ulottuvuuden, mikä vastaa pääosin toisen kanneperusteen kohdetta. Tämän jälkeen on arvioitava, onko tämä suoja tyhjentävä vai oliko kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolella valituslautakunnalla kuitenkin velvollisuus asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla, luettuna yhdessä 8 artiklan 4 kohdan kanssa, sekä 53 artiklan 2 kohdan d alakohdan nojalla soveltaa Portugalin oikeuden merkityksellisiä sääntöjä, mikä vastaa pääosin kolmannen kanneperusteen kohdetta.
Asetuksella N:o 491/2009 sellaisenaan annetun suojan ulottuvuus
Kun kyse on asetuksella N:o 491/2009 sellaisenaan annetun suojan ulottuvuudesta, saman asetuksen 118 s artiklan 1 kohdasta ilmenee selvästi, että viinien nimitykset, jotka on suojattu erityisesti asetuksen N:o 1493/1999 51 ja 54 artiklan mukaisesti, ovat ”suojattuja tämän asetuksen mukaisesti ilman eri toimenpiteitä” ja että ”komissio kirjaa ne [asetuksen N:o 491/2009] 118 n artiklassa säädettyyn rekisteriin” eli E-Bacchus-tietokantaan. Kuten vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan, siitä, että viinien nimitykset, jotka olivat suojattuja jo asetuksen N:o 1493/1999 mukaisesti, ovat suojattuja ilman eri toimenpiteitä, seuraa, että E-Bacchus-tietokantaan kirjaaminen ei ollut edellytys sille, että kyseiset viinien nimitykset saavat unionin tason suojaa, koska tämä kirjaaminen on pelkästään seuraus jo olemassa olevan suojan automaattisesta siirtymisestä yhdestä sääntelyjärjestelmästä toiseen järjestelmään, eikä tämän suojan saamisen edellytys (ks. vastaavasti tuomio 8.11.2012, Unkari v. komissio, T‑194/10,
EU:T:2012:587
, 21 kohta, joka on vahvistettu tuomiolla 13.2.2014, Unkari v. komissio, C‑31/13 P, Kok.,
EU:C:2014:70
, 58 kohta). Kuten SMHV väittää, nyt käsiteltävässä asiassa valituslautakunta on lähtenyt aivan oikein siitä periaatteesta, että jos tämä ”automaattinen” suoja perustui suoraan merkitykselliseen kansalliseen lainsäädäntöön, se ei merkinnyt välttämättä sitä, että SMHV:n olisi asetuksen N:o 491/2009 nojalla noudatettava kyseisen lainsäädännön säännöksiä tai siinä säädettyjä suojan edellytyksiä. Asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 1 ja 2 kohdassa käytetyissä muotoiluissa ”suojatut alkuperänimitykset” ja ”suojatut maantieteelliset merkinnät” nimittäin ainoastaan toistetaan muotoilut, joita käytetään saman asetuksen 118 n artiklassa, jossa ainoastaan viitataan E-Bacchus-tietokannassa lueteltuihin alkuperänimityksiin ja maantieteellisiin merkintöihin, mukaan lukien ne, jotka perustuvat kansalliseen lainsäädäntöön, muttei kuitenkaan määrätä kyseisen lainsäädännön merkityksellisissä säännöissä vahvistettujen suojan edellytysten soveltamisesta.
Yhteistä maatalouspolitiikkaa koskevan sääntelyn hengen ja systematiikan mukaan (asetuksen N:o 491/2009 ensimmäinen perustelukappale; ks. myös vastaavasti ja analogisesti asetukseen N:o 510/2006 nähden tuomio 8.9.2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, Kok.,
EU:C:2009:521
, 107 kohta ja sitä seuraavat kohdat) sen sijaan asetuksen N:o 491/2009 soveltamisalan osalta tämän suojan täsmälliset edellytykset ja laajuus määritetään yksinomaan saman asetuksen 118 m artiklan 1 ja 2 kohdassa.
Kyseisessä artiklassa säädetään muun muassa seuraavaa:
”1.
Suojattuja alkuperänimityksiä ja suojattuja maantieteellisiä merkintöjä saa käyttää kuka tahansa asianomaisen eritelmän mukaisesti tuotettua viiniä kaupan pitävä toimija.
2.
Suojatut alkuperänimitykset ja suojatut maantieteelliset merkinnät sekä kyseisiä suojattuja nimiä käyttävät, asianomaisen eritelmän mukaisesti tuotetut viinit on suojattu:
a)
suoralta tai välilliseltä suojatun nimen kaupalliselta käytöltä
i)
vastaavissa tuotteissa, jotka eivät ole suojattua nimeä koskevan eritelmän mukaisia; tai
ii)
jos nimen käytöllä hyödynnetään alkuperänimityksen tai maantieteellisen merkinnän mainetta;
b)
väärinkäytöltä, jäljittelyltä tai mielleyhtymiltä, vaikka tuotteen tai palvelun oikea alkuperä on merkitty tai vaikka suojattu nimi on käännetty tai siihen on liitetty ilmaisu kuten ’laatu’, ’tyyppi’, ’menetelmä’, ’tuotettu kuten’, ’jäljitelmä’, ’makuinen’, ’kaltainen’ tai muu samankaltainen ilmaisu;
– –
d)
muilta käytännöiltä, jotka saattaisivat johtaa kuluttajaa harhaan tuotteen todellisen alkuperän suhteen.”
Nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että alkuperänimityksiä ”porto” tai ”port” suojataan lailla nro 173/2009 ja 23.8.2004 annetulla lailla nro 212/2004 (Decreto-Lei nro 212/2004) ja Portugalin tekijänoikeuslailla, minkä vuoksi ne kirjattiin aluksi tma-laatuviinien luetteloon ja tämän jälkeen E-Bacchus-tietokantaan (ks. asetuksen N:o 491/2009 118 s artiklan 1 kohdan viimeinen virke, luettuna yhdessä 118 n artiklan kanssa). Asetuksen N:o 1493/1999 54 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla nimittäin tma-laatuviineihin kuuluivat ”määritellyillä alueilla tuotetut väkevät laatuviinit (jäljempänä väkevät tma-laatuviinit), jotka vastasivat väkevän viinin määritelmää” ja joiden osalta jäsenvaltioiden oli saman asetuksen 54 artiklan 4 kohdan nojalla toimitettava komissiolle viipymättä luettelo hyväksymistään tma-laatuviineistä ja mainittava kunkin tma-laatuviinin osalta niiden tuotantoa ja valmistusta koskevat kansalliset säännökset. Näin ollen asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan soveltamiseksi SMHV:n oli otettava huomioon se, että näitä alkuperänimityksiä suojattiin kansallisen oikeuden nojalla, minkä valituslautakunta teki nyt käsiteltävässä asiassa (ks. riidanalaisen päätöksen 17 ja 18 kohta). Tätä arviointia ei horjuta väite, joka koskee kansallisen ja unionin suojajärjestelmän samanaikaista olemassaoloa ja jonka kantaja perustaa muun muassa joihinkin komission valmisteleviin asiakirjoihin (ks. edellä 28 kohta), koska nämä asiakirjat eivät koske kyseisen suojan laajuutta eivätkä täsmällisiä edellytyksiä.
Tästä on pääteltävä, että mitä tulee asetuksen N:o 491/2009 soveltamisalaan, 118 m 1 ja 2 kohdassa säännellään yhtenäisesti ja yksinoikeudella sekä suojattujen alkuperänimitysten ja unionin oikeudessa suojattujen maantieteellisten merkintöjen sallimista että niiden kaupallisen käytön rajoja tai jopa kieltämistä, joten tässä nimenomaisessa asiayhteydessä valituslautakunnan ei tarvinnut soveltaa Portugalin lainsäädännön merkityksellisissä säännöissä nimenomaisesti asetettuja suojan edellytyksiä, joiden perusteella alkuperänimitykset ”porto” tai ”port” oli kirjattu E-Bacchus-tietokantaan.
Siltä osin kuin kantaja arvostelee toisessa kanneperusteessaan valituslautakuntaa siitä, ettei se ottanut huomioon sitä, että termit ”porto” tai ”port” olivat asetuksen N:o 491/2009 118 m 2 kohdassa tarkoitettuja Portugalin oikeuden nojalla suojattuja alkuperänimityksiä, tämä kanneperuste ei voi siis menestyä.
Tämä toteamus ei kuitenkaan vaikuta sen kolmannen kanneperusteen yhteydessä esitetyn kysymyksen arviointiin, voidaanko asetuksen N:o 491/2009 118 m 1 ja 2 kohdan mukaista suojaa täydentää muulla unionin oikeuden mukaisella suojajärjestelmällä, joka puolestaan sisältää kansallisen oikeuden sääntöihin perustuvan suojan.
Asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä 8 artiklan 4 kohdan kanssa, ja 53 artiklan 2 kohdassa annetun suojan laajuus
Kun kyse on asetuksen N:o 491/2009 118 m 1 ja 2 kohdan nojalla annetun suojan väitetystä tyhjentävyydestä, sellaisena kuin valituslautakunta on sen myöntänyt ja johon SMHV vetoaa, on todettava, ettei asetuksen N:o 491/2009 eikä asetuksen N:o 207/2009 säännöksistä ilmene, että ensin mainitun asetuksen mukaisen suojan olisi ymmärrettävä olevan tyhjentävä siinä mielessä, ettei sitä voitaisi täydentää sen oman soveltamisalan ulkopuolella toisella suojajärjestelmällä. Asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä sen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, ja saman asetuksen 53 artiklan 2 kohdan d alakohdan yksiselitteisestä sanamuodosta päinvastoin seuraa, että mitättömyysperusteet voivat perustua vaihtoehtoisesti tai samanaikaisesti aikaisempiin oikeuksiin unionin ”lainsäädännön tai suojaa sääntelevän kansallisen oikeuden mukaisesti”. Tästä seuraa, että asetuksen N:o 491/2009 nojalla alkuperänimityksille ja (suojatuille) maantieteellisille merkinnöille myönnettyä suojaa, sillä edellytyksellä, että ne ovat asetuksen N:o 207/2009 edellä mainituissa säännöksissä tarkoitettuja ”aikaisempia oikeuksia”, voidaan täydentää merkityksellisellä kansallisella oikeudella, jolla annetaan lisäsuojaa.
Oikeuskäytännössä on nimittäin jo vahvistettu, että sekä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan, jota sovelletaan 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla, että 53 artiklan 2 kohdan sanamuodosta käy ilmi, että on eroteltava selvästi toisistaan kaksi eri tilannetta: tilanne, jossa aikaisempaa oikeutta suojataan unionin säännöstössä, ”tai” tilanne, jossa sitä suojataan kansallisessa oikeudessa (ks. vastaavasti tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV, C‑263/09 P, Kok.,
EU:C:2011:452
, 48 kohta ja tuomio 7.5.2013, macros consult v. SMHV – MIP Metro (makro), T‑579/10, Kok.,
EU:T:2013:232
, 57 ja 60 kohta). Vaikka mitättömäksi julistamista koskevan hakemuksen tekijällä on velvollisuus todistaa kelpoisuutensa vedota sovellettavan kansallisen lainsäädännön nojalla aikaisempaan oikeuteen, minkä vuoksi on esitettävä paitsi todisteet, jotka osoittavat, että se täyttää kyseisen lainsäädännön mukaiset edellytykset sille, että tämä voi kieltää yhteisön tavaramerkin käytön tällaisen oikeuden perusteella, myös todisteet tämän lainsäädännön sisällöstä ja ulottuvuudesta, on kuitenkin myös niin, että SMHV:n toimivaltaisten elinten on ensisijaisesti arvioitava näiden todisteiden paikkansapitävyys ja ulottuvuus (ks. vastaavasti em. tuomio Edwin v. SMHV,
EU:C:2011:452
, 49–51 kohta ja em. tuomio makro,
EU:T:2013:232
, 59, 60 ja 62 kohta).
Lisäksi asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, mukaan yhteisön tavaramerkki voidaan julistaa mitättömäksi muun merkin kuin tavaramerkin perusteella, jos se täyttää kumulatiivisesti neljä edellytystä: merkkiä on käytetty elinkeinotoiminnassa, sen vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, oikeus merkkiin on saatu sen jäsenvaltion oikeuden mukaisesti, jossa merkkiä on käytetty, ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemuksen jättämispäivää ja merkin haltija voi tähän merkkiin liittyvän oikeuden perusteella kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttämisen. Vaikka kaksi ensimmäistä edellytystä eli ne, jotka liittyvät kyseisen merkin käyttöön ja vaikutusalueeseen, joka ei saa olla pelkästään paikallinen, seuraavat asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan sanamuodosta itsestään, ja niitä on näin ollen tulkittava unionin oikeuden valossa, sanamuodosta ”jos ja siltä osin kuin tähän merkkiin sovellettavan jäsenvaltion oikeuden mukaan” seuraa, että kaksi muuta asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan a ja b alakohdassa mainittua edellytystä ovat sellaisia asetuksessa vahvistettuja edellytyksiä, joita arvioidaan kyseiseen merkkiin sovellettavassa oikeudessa vahvistettujen arviointiperusteiden mukaan (ks. vastaavasti edellä 45 kohdassa mainittu tuomio makro,
EU:T:2013:232
, 54–56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kysymystä siitä, missä määrin jäsenvaltiossa suojattu merkki antaa oikeuden kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen, on arvioitava sovellettavan kansallisen oikeuden valossa. Tässä yhteydessä on huomioitava muun muassa kansallinen lainsäädäntö, johon on vedottu, ja kyseessä olevassa jäsenvaltiossa annetut tuomioistuinratkaisut. Tällä perusteella väitteen tekijän on osoitettava, että kyseinen merkki kuuluu sen jäsenvaltion oikeuden, johon on vedottu, soveltamisalaan ja että sen nojalla voidaan kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttö (tuomio 29.3.2011, Anheuser-Busch v. Budějovický Budvar, C‑96/09 P, Kok.,
EU:C:2011:189
, 190 kohta; tuomio 10.7.2014, Peek & Cloppenburg v. SMHV, C‑325/13 P ja C‑326/13 P,
EU:C:2014:2059
, 47 kohta; tuomio 18.4.2013, Peek & Cloppenburg v. SMHV – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg), T‑507/11,
EU:T:2013:198
, 20 ja 21 kohta ja tuomio 10.2.2015, Infocit v. SMHV – DIN (DINKOOL), T‑85/14,
EU:T:2015:82
, 63 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee, että kantaja vetosi sekä menettelyssä SMHV:ssa että tuomioistuinmenettelyssä useaan otteeseen eri todisteisiin tukeutuen Portugalin oikeuden merkityksellisiin sääntöihin, joilla säännellään alkuperänimitysten ”porto” tai ”port” suojaa, sekä Portugalin tuomioistuinten ja viranomaisten päätöskäytäntöön. Lisäksi valituslautakunta tai SMHV eivät kumpikaan väittäneet, ettei kantaja olisi täyttänyt sille tältä osin kuuluvaa todistustaakkaa. Näissä olosuhteissa, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohtaan perustuva valituslautakunnan velvollisuus tutkia tosiseikat viran puolesta ja sen huolellisuusvelvoite (ks. vastaavasti tuomio 15.7.2011, Zino Davidoff v. SMHV – Kleinakis kai SIA (GOOD LIFE), T‑108/08, Kok.,
EU:T:2011:391
, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), sillä ei ollut oikeutta jättää huomiotta näitä todisteita ja olla soveltamatta kyseessä olevaa Portugalin lainsäädäntöä sillä perusteella, että kyseisten alkuperänimitysten tai maantieteellisten merkintöjen suojaa säänneltiin yksinomaan asetuksella N:o 491/2009 tai että se kuului unionin yksinomaiseen toimivaltaan (riidanalaisen päätöksen 14 perustelukappale).
Näin ollen tämä valituslautakunnan lähestymistapa perustuu asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä sen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, ja saman asetuksen 53 artiklan 2 kohdan d alakohdan ulottuvuuden ilmeisen virheelliseen tulkintaan, minkä vuoksi riidanalainen päätös on lainvastainen.
Kolmas kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä ilman, että olisi tarpeen lausua asianosaisten väitteistä, jotka perustuvat asetukseen N:o 510/2006, jota ei sovelleta nyt käsiteltävässä asiassa.
Kun sen sijaan otetaan huomioon se, että kantajan ensimmäisen kanneperusteen tueksi sen toteamiseksi, että riidanalaista päätöstä rasittaa lainvastaisuus (ks. edellä 34 kohta), esittämä väite – jonka mukaan valituslautakunta totesi virheellisesti, että termejä ”porto” ja ”port” suojataan ainoastaan siltä osin kuin ne vastaavat termiä ”oporto” – on vaikutukseton, tämä väite on hylättävä.
Edellä 37–42 kohdassa esitetyillä perusteilla myös toinen kanneperuste on hylättävä.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo kuitenkin tarpeelliseksi tutkia neljännen, viidennen ja kuudennen kanneperusteen.
Neljäs kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, on rikottu
Asianosaisten lausumat
Tämän kanneperusteen yhteydessä kantaja ensinnäkin arvostelee valituslautakuntaa siitä, että se hylkäsi lainvastaisesti kantajan esittämät todisteet, jotka osoittavat, että riitautetulla tavaramerkillä rikottiin Portugalin oikeuden merkityksellisiä säännöksiä, joilla suojataan alkuperänimitystä ”porto” tai ”port”, sillä perusteella, että asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohtaan perustuvat väitteet on hylättävä ja ennen asian aineellista ratkaisemista. Toiseksi näin tehdessään valituslautakunta ei ottanut asianmukaisesti huomioon tälle alkuperänimitykselle kyseisillä säännöksillä annetun suojan ulottuvuutta. Kolmanneksi kantaja väittää, että riidanalainen päätös on ristiriidassa portviiniin liittyviä samankaltaisia väiteasioita koskevan SMHV:n aiemman päätöskäytännön kanssa. Neljänneksi se väittää, että vaikka oletettaisiin, että sille ei Portugalin oikeudessa anneta oikeutta kieltää riitautetun tavaramerkin käyttämistä, tällainen kielto seuraisi asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdasta, sillä whisky on vastaava tuote kuin portviinin kaltainen viini, jonka käyminen on keskeytetty alkoholia lisäämällä. Vaikka kyseessä olevat tuotteet eivät olisi ”vastaavia”, tässä säännöksessä kielletään se, että riitautetun tavaramerkin käytöllä hyödynnetään alkuperänimityksen ”porto” tai ”port” mainetta. Lisäksi asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan b alakohdassa kantajaa suojataan riitautetun tavaramerkin käytöltä siltä osin kuin sanalla ”port” jäljitellään alkuperänimitystä ”porto” tai ”port” tai herätetään mielleyhtymä siihen. Kun otetaan huomioon kyseisen alkuperänimityksen tunnettuus, keskivertokuluttaja, joka näkee ilmaisun ”port charlotte” alkoholijuomapullon kyljessä, ajautuu uskomaan, että kyseessä oleva juoma liittyy portviiniin, tai ainakin pohtimaan, onko se portviiniä, mikä merkitsee mielleyhtymää tähän alkuperänimitykseen.
SMHV, jota väliintulija tukee, arvioi valituslautakunnan katsoneen perustellusti, ettei riitautettu tavaramerkki kuulunut yhdenkään asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a–c alakohdassa tarkoitetun tilanteen piiriin ja että tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Kohdeyleisö
Aluksi on muistutettava, että riidanalaisessa päätöksessä valituslautakunta otti ainakin implisiittisesti ja osittain huomioon sen, miten portugalilainen keskivertokuluttaja mieltää tavaramerkin (ks. riidanalaisen päätöksen 26 perustelukappale). Kantaja ja väliintulija riitauttavat tämän arvion ja katsovat, että nyt käsiteltävässä asiassa on viitattava unionin keskivertokuluttajaan.
Kun otetaan huomioon se, että sekä portviini että whisky ovat kaikissa unionin jäsenmaissa myytäviä kulutushyödykkeitä ja että kaikki kyseisten maiden kuluttajat kykenevät tunnistamaan kyseisten tuotteiden nimitykset ja ominaispiirteet, tämä väite on hyväksyttävä.
Tästä ei kuitenkaan väistämättä seuraa, että riidanalainen päätös olisi lainvastainen kohdeyleisön virheellisen huomioon ottamisen vuoksi. Näin olisi yksinomaan, jos valituslautakunnan arvioinnin tulos voisi vaihdella kohdeyleisön alkuperän tai kielitaidon perusteella, mitä on arvioitava erikseen kunkin kanneperusteen yhteydessä.
Näin ollen on todettava, että kohdeyleisö, joka on otettava huomioon erityisesti tämän kannaperusteen yhteydessä, on unionin keskivertokuluttaja.
Tämä kanneperuste jakautuu olennaisesti kahteen osaan, joista ensimmäisen mukaan valituslautakunta ei soveltanut Portugalin oikeuden merkityksellisiä sääntöjä ja toisen mukaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohtaa on sovellettu virheellisesti.
Ensimmäinen osa, jonka mukaan valituslautakunta ei soveltanut Portugalin oikeutta
Kun kyse on ensimmäisestä osasta, jonka mukaan Portugalin oikeuden merkityksellisiä sääntöjä ei ole sovellettu ja väitteen tueksi esitettyjä todisteita ei ole tutkittu ja joka on suurelta osin päällekkäinen kolmannen kanneperusteen kanssa, on riittävää viitata edellä 44–50 kohdassa esitettyihin huomioihin ja todeta, että toisin kuin asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, edellytetään, valituslautakunta arvioi nyt käsiteltävässä asiassa ainoastaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä eikä ottanut huomioon kyseisiä Portugalin oikeuden sääntöjä eikä kyseisiä todisteita. Se jätti siis lainvastaisesti lausumatta Portugalin merkityksellisen oikeuden nojalla ”aikaisemmille oikeuksille” eli alkuperänimityksille ”porto” tai ”port” annetun mahdollisen sellaisen suojan ulottuvuudesta, jota oli kuitenkin sovellettava asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, nojalla.
Pelkästään näillä perusteilla ensimmäinen osa on hyväksyttävä ilman, että olisi tarpeen arvioida, täyttyivätkö sovellettavan Portugalin lainsäädännön suojan edellytykset nyt käsiteltävässä asiassa (ks. myös jäljempänä 109 ja 110 kohta).
Toinen osa, jonka mukaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohtaa on rikottu
Toisen osan yhteydessä on ensimmäiseksi tutkittava, merkitseekö riitautetun tavaramerkin rekisteröiminen tai käyttäminen alkuperänimityksen ”porto” tai ”port””suoraa tai välillistä suojatun nimen kaupallista käyttöä” vastaavissa tuotteissa, jotka eivät ole kyseistä alkuperänimitystä koskevan eritelmän mukaisia asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
Tältä osin on muistutettava, että valituslautakunta väitti lähinnä, että tässä säännöksessä tarkoitettuja maantieteellisiä merkintöjä suojattiin yksinomaan viinien osalta ja näin ollen sellaisten tuotteiden osalta, jotka eivät ole samanlaisia eivätkä vastaavia kuin ”whiskyksi” nimitetty tuote eli tislattu alkoholijuoma, joka on ulkonäöltään ja alkoholipitoisuudeltaan erilainen eikä voi olla viiniä koskevan eritelmän mukainen (riidanalaisen päätöksen 20 perustelukappale).
Tämä arvio ei ole virheellinen, koska whiskyn kaltainen viljasta alkoholikäymisellä valmistettu tislattu alkoholijuoma ei määritelmänsä mukaan voi olla viiniä, joka valmistetaan rypäleistä alkoholikäymisellä, koskevan sellaisen eritelmän edellytysten mukainen, jota tarkoitetaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdassa, luettuna yhdessä saman asetuksen 118 c artiklan 2 kohdan kanssa.
Tältä osin kantajan väitettä, jonka mukaan viittaus ”eritelmään” koskee ainoastaan suojattuja tuotteita eikä kyseessä olevia tuotteita ja viimeksi mainitut voivat olla tislattujen alkoholijuomien kaltaisia vastaavia tuotteita, ei voida hyväksyä. Asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdassa edellytetään nimittäin selvästi, että ”vastaavat tuotteet” ovat niitä, jotka ”eivät ole eritelmän mukaisia”, mikä on mahdollista ainoastaan viinin tai väkevän viinin osalta (ks. viinialan yhteisestä markkinajärjestelystä, asetusten (EY) N:o 1493/1999, (EY) N:o 1782/2003, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 3/2008 muuttamisesta sekä asetusten (ETY) N:o 2392/86 ja (EY) N:o 1493/1999 kumoamisesta 29.4.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 479/2008 (
EUVL L 148, s. 1
) liitteessä IV oleva 1–3 kohta) eikä whiskyn kaltaisen tislatun alkoholijuoman osalta. Kuten SMHV väitti perustellusti, näin on varsinkin, kun tislattujen alkoholijuomien määritelmistä, kuvauksesta, esittelystä, merkinnöistä ja maantieteellisten merkintöjen suojaamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1576/89 kumoamisesta 15.1.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 110/2008 (
EUVL L 39, s. 16
) merkityksellisistä säännöksistä ilmenee, että tislatut alkoholijuomat ovat eri suojajärjestelmän alaisia kuin viinit ja niiden on täytettävä eri edellytykset voidakseen saada tällaista suojaa (ks. kyseisen asetuksen 5 artikla).
Näin ollen ensimmäinen väite, jonka mukaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohtaa on rikottu, on hylättävä ilman, että tässä vaiheessa olisi lausuttava siitä, vastaavatko yhtäältä porton kaltaiset väkevät viinit ja toisaalta whisky toisiaan vai eivät.
Toiseksi asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohdan väitetystä rikkomisesta on muistutettava, että valituslautakunta katsoi lähinnä, että riidanalaisella tavaramerkillä ei ”käytetty” maantieteellisiä merkintöjä ”porto” tai ”port” eikä herätetty ”mielleyhtymiä” niihin, joten ei ollut tarpeen tutkia, oliko niillä tietty maine. Valituslautakunnan mukaan nämä termit ovat myös olennainen osa lukuisten kaupunkien, kuten Porto Allegren tai Port Louisin, eri osista koostuvia nimiä. Merkin PORT CHARLOTTE, jonka kaksi osaa tarkoittavat satamaa ja Charlotte-nimistä henkilöä taikka rannikolla sijaitsevaa maantieteellistä paikkaa tai kaupunkia, ja toisaalta maantieteellisen nimen ”Porto” tai ”Port” – jolla portugalilainen kuluttaja tietää tarkoitettavan tällä maantieteellisellä nimellä suojattua viiniä – välille ei ole myöskään mahdollista muodostaa yhteyttä.
Asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohdan nojalla kyseiset alkuperänimitykset ja maantieteelliset merkinnät on suojattu suoralta tai välilliseltä kaupalliselta käytöltä, jos nimen käytöllä hyödynnetään niiden mainetta.
Tältä osin on yhtäältä todettava, että suojattu alkuperänimitys, jonka haltija kantaja on ja joka on kirjattu E-Bacchus-tietokantaan, käsittää nimitykset ”oporto”, ”portvin”, ”portwein”, ”portwijn”, ”vin de porto”, ”port wine”, ”port”, ”vinho do porto” ja ”porto”. Kyse on siis nimityksistä, jotka muodostuvat eri kielissä joko kahdesta osasta eli osista ”port” tai ”porto” ja ”vin” tai yhdestä ainoasta osasta eli osasta ”oporto” tai ”porto”. Toisaalta – kuten SMHV esittää – on otettava huomioon se, että myös riidanalainen merkki sisältää ilmaisun, joka koostuu kahdesta osasta, eli osista ”port” ja ”charlotte”, joiden on ilmaisun ”port wine” tapaan ymmärrettävä muodostavan loogisen ja merkityssisältöä koskevan kokonaisuuden (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2008, Torres v. SMHV – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE), T‑286/06,
EU:T:2008:601
, 55 kohta).
Toisin kuin on kyseessä olevan suojatun alkuperänimitykseen liittyvän ilmaisun osalta, riidanalaiseen tavaramerkkiin liittyvällä ilmaisulla ei viitata nimenomaisesti viiniin vaan naisen etunimeen Charlotte, joka yhdistetään suoraan osaan ”port”, jonka ensisijainen merkitys useissa eurooppalaisissa kielissä, myös englannissa ja portugalissa, on satama eli meren tai joen rannalla oleva paikka. Näin ollen – kuten valituslautakunta katsoi perustellusti riidanalaisen päätöksen 24 perustelukappaleessa – kohdeyleisö ymmärtää merkin PORT CHARLOTTE loogisena ja merkityssisältöä koskevana kokonaisuutena luettuna siten, että sillä kuvataan satamaa, jonka nimenä on Charlotteksi kutsutun henkilön nimi, ilman suoraa yhteyttä alkuperänimitykseen ”porto” tai ”port” tai portviiniin. Kuten väliintulija väittää, tämä pätee varsinkin, kun termi ”charlotte” on riidanalaisen tavaramerkin tärkein ja erottuvin osa, joka kiinnittää välittömästi kohdeyleisön huomion. Kohdeyleisö ei havaitse osaa ”port” osasta ”charlotte” erillisenä tai erotettavissa olevana osana vaan kyseiseen termiin suoraan liittyvänä määritteenä, joka välittää viestin siitä, että riidanalaisella tavaramerkillä viitataan rannikolla tai joen varrella sijaitsevaan paikkaan. Tämä arviointi pätee kaikkiin unionin keskivertokuluttajiin, joilla on englannin tai jonkin romaanisen kielen vähintään auttava taito.
Näin ollen valituslautakunta ei tehnyt virhettä, kun se totesi riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleessa, ettei riidanalaisella tavaramerkillä käytetty kyseistä alkuperänimitystä eikä herätetty mielleyhtymiä siihen, minkä vuoksi ei ollut tarpeen tutkia, oliko sillä tietty maine.
Tämän vuoksi on hylättävä väite, jonka mukaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohtaa on rikottu.
Kolmanneksi, kun kyse on asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan b alakohdan väitetystä rikkomisesta, on muistutettava, että valituslautakunta totesi lähinnä, ettei ”mielleyhtymää” portviiniin ole herätetty tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla, koska whisky on erilainen tuote eikä mikään riidanalaisen tavaramerkin osa sisällä mahdollisesti harhaanjohtavaa tai erehdyttävää merkintää (riidanalaisen päätöksen 28 perustelukappale).
Tältä osin on riittävää viitata edellä 71 kohdassa esitettyihin seikkoihin sen toteamiseksi, että riidanalaisen tavaramerkin käyttäminen ei merkitse alkuperänimityksen ”porto” tai ”port””väärinkäyt[töä], jäljittely[ä] tai mielleyhtymi[ä]” siihen asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
Kantajan väitteet eivät horjuta tätä päätelmää. Kantaja ei voi varsinkaan pätevästi vedota oikeuskäytäntöön, jonka mukaan yhtäältä ”mielleyhtymän” käsite kattaa tapauksen, jossa tuotteen nimeämiseksi käytettyyn ilmaisuun sisältyy suojatun nimityksen osa siten, että kuluttajalle syntyy tuotteen nimen yhteydessä mielikuva tavarasta, jolla on suojattu alkuperänimitys (ks. tuomio 14.7.2011, Bureau national interprofessionnel du Cognac, C‑4/10 ja C‑27/10, Kok.,
EU:C:2011:484
, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja toisaalta kysymyksessä voi olla mielleyhtymä alkuperänimitykseen, vaikka kyseisten tuotteiden välistä sekaannusvaaraa ei ole (ks. tuomio 26.2.2008, komissio v. Saksa, C‑132/05, Kok.,
EU:C:2008:117
, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävässä asiassa edellä 71 kohdassa esitetyillä perusteilla on päinvastoin niin, että vaikka termi ”port” on riidanalaisen tavaramerkin olennainen osa, keskivertokuluttaja – vaikka hänen oletettaisiin olevan portugalilainen tai portugalinkielinen – jonka edessä on kyseisellä tavaramerkillä varustettu whisky, ei yhdistä sitä kyseessä olevalla alkuperänimityksellä suojattuun portviiniin. Tämän arvion vahvistavat sellaiset portviinin ja whiskyn ominaisuuksien väliset huomattavat erot erityisesti raaka-aineiden, alkoholipitoisuuden ja maun suhteen, joista keskivertokuluttaja on tietoinen ja joista valituslautakunta aivan oikein muistutti riidanalaisen päätöksen 20 ja 34 perustelukappaleessa (ks. myös edellä 65 kohta).
Näin ollen on hylättävä myös väite, jonka mukaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohdan b alakohtaa on rikottu.
Lopuksi on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan riidanalainen päätös on ristiriidassa SMHV:n samankaltaisia väiteasioita koskevan päätöskäytännön kanssa (ks. edellä 54 kohta). Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että ne päätökset, jotka valituslautakuntien on tehtävä asetuksen N:o 207/2009 perusteella, kuuluvat sidotun harkinnan eivätkä vapaan harkinnan piiriin. Valituslautakuntien päätösten laillisuutta on näin ollen arvioitava yksinomaan tämän asetuksen perusteella, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, eikä valituslautakuntien tai SMHV:n aikaisemman päätöskäytännön perusteella (ks. vastaavasti ja analogisesti määräys 13.2.2008, Indorata-Serviços e Gestão v. SMHV, C‑212/07 P,
EU:C:2008:83
, 43 kohta ja määräys 15.2.2008, Brinkmann v. SMHV, C‑243/07 P,
EU:C:2008:94
, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), sanotun vaikuttamatta SMHV:n velvollisuuteen rekisteröimistä yhteisön tavaramerkiksi koskevaa hakemusta tutkiessaan ottaa huomioon samankaltaisten menettelyjen yhteydessä jo tehdyt päätökset ja pohtia erityisen huolellisesti sitä, onko tehtävä samanlainen päätös vai ei (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV, C‑51/10 P, Kok.,
EU:C:2011:139
, 74 kohta ja tuomio 12.12.2014, Wilo v. SMHV (Pioneering for You), T‑601/13,
EU:T:2014:1067
, 41 kohta).
Vaikka katsottaisiin, että tämä väite on ymmärrettävä siten, että sen mukaan tätä tutkintavelvollisuutta on laiminlyöty tai yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, on muistutettava, että kyseinen velvollisuus ja periaate on sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen kanssa, josta seuraa, ettei kukaan voi omaksi edukseen vedota toisen hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen identtisen päätöksen saamiseksi. Henkilö, joka vaatii yhteisön tavaramerkiksi julistamista mitättömäksi, ei siis voi vedota SMHV:ssa päätöskäytäntöön, joka on asetuksella N:o 207/2009 asetettujen edellytysten vastainen tai jonka seurauksena se tekisi lainvastaisen päätöksen (ks. vastaavasti ja analogisesti määräys 12.2.2009, Bild digital ja ZVS, C‑39/08 ja C‑43/08,
EU:C:2009:91
, 18 kohta ja edellä 78 kohdassa mainittu tuomio Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV,
EU:C:2011:139
, 75 ja 76 kohta ja edellä 78 kohdassa mainittu Pioneering for You,
EU:T:2014:1067
, 42 kohta).
Tämä väite ei näin ollen voi menestyä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella tämän kanneperusteen toinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan.
Viides kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan g alakohdan kanssa, on rikottu
Tämän kanneperusteen tueksi kantaja muistuttaa lähinnä, että portugalilainen ja muista jäsenmaista, mukaan lukien Yhdistyneestä kuningaskunnasta, tuleva keskivertokuluttaja tuntee portviinien nimityksen ”port” ja että on suhteellisen yleistä, että portviinien tavaramerkit muodostuvat kahdesta sanasta, joista toinen on sana ”port” (DOW’S PORT, FERREIRA PORT, GRAHAM PORT), joka joskus esiintyy ensimmäisenä (PORT FOR TWO). Tällainen kuluttaja on myös tottunut siihen, että kyseinen sana kirjoitetaan portviinipullojen etiketeissä korostetuilla kirjaimilla. Kun otetaan huomioon se, että valkoisen portviinin väri muistuttaa whiskyn väriä, on hyvin todennäköistä, että keskivertokuluttaja, jonka edessä on whiskypullo varustettuna tavaramerkillä PORT CHARLOTTE, päättelee kyseessä olevan portviinipullon. Riidanalaisen tavaramerkin, joka sisältää sanan ”port”, vaikutuksena on siis johtaa kuluttajaa harhaan maantieteellisen alkuperän suhteen johdattamalla ajattelemaan, että kyseisellä tavaramerkillä varustetut tuotteet sisältävät portviiniä tai niillä on tietty yhteys portviiniin.
SMHV, jota väliintulija tukee, vastaa, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitettu hylkäysperuste edellyttää, että merkki on tosiasiallisesti harhaanjohtava tai että on olemassa kuluttajien harhaanjohtamista koskeva riittävän vakava vaara, mikä ei ole tilanne nyt käsiteltävässä asiassa.
Asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan g alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, nojalla tavaramerkkejä, ”jotka ovat omiaan johtamaan yleisöä harhaan esimerkiksi [kyseessä olevan tavaran] luonteen, laadun tai maantieteellisen alkuperän suhteen”, ei rekisteröidä tai ne julistetaan mitättömiksi.
Tältä osin valituslautakunta katsoi, että riidanalainen tavaramerkki ei ollut omiaan johtamaan yleisöä harhaan maantieteellisen alkuperän suhteen, koska termi ”port” ei kuvaa maantieteellistä aluetta eikä riidanalainen tavaramerkki liity alueeseen, jolla kantajan tuotteita valmistetaan. Harhaanjohtaminen ei ole mahdollista varsinkaan, kun kuluttaja tunnistaa helposti, että whisky on ominaisuuksiltaan erilainen kuin kyseiset tuotteet (riidanalaisen päätöksen 34 perustelukappale).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, ettei tämä arvio ole virheellinen.
Kuten SMHV väittää, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee nimittäin, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan g alakohdassa, luettuna yhdessä saman asetuksen 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, tarkoitetut tapaukset, joissa rekisteröimisestä kieltäydytään, tai mitättömyyden syyt edellyttävät, että on mahdollista todeta, että merkki on tosiasiallisesti harhaanjohtava tai että on olemassa kuluttajien harhaanjohtamista koskeva riittävän vakava vaara (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 5.5.2011, SIMS – École de ski internationale v. SMHV – SNMSF (esf école du ski français), T‑41/10,
EU:T:2011:200
, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Edellä 71 ja 76 kohdassa esitetyillä perusteilla kohdeyleisö ei alkuperästään tai kielitaidostaan riippumatta ole omiaan yhdistämään pelkkää riidanalaisen tavaramerkin sisältämää termiä ”port” alkuperänimitykseen ”porto” tai ”port” tai tämännimiseen väkevään viiniin. Näin ollen on todettava, että hän ajautuisi vielä vähemmän tekemään virhettä kyseisellä tavaramerkillä myydyn whiskyn luonteesta, laadusta tai maantieteellisestä alkuperästä. Kuten väliintulija väittää, tämä pätee varsinkin, kun kohdeyleisö ei tunne Portugalia tai ainakaan aluetta, jossa Porto sijaitsee – toisin kuin Skotlannin – whiskyn tuotantoalueena.
Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kuudes kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, on rikottu
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että vaikka mitättömäksi julistamista koskeva hakemus ei ollut perusteltu asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetun ehdottoman hylkäysperusteen nojalla, se ei tiennyt Port Charlotte ‑nimisen paikan olemassaolosta ennen kuin väliintulija toimitti 17.10.2011 huomautuksensa ja se vetosi tähän perusteeseen mitättömyysosastossa 20.12.2011 esittämissään vastaushuomautuksissa. Tältä osin valituslautakunta ei kuitenkaan arvioinut oleellista kysymystä siitä, oliko olemassa yleinen intressi siihen, että tällaisia maantieteellistä alkuperää kuvailevia termejä voidaan käyttää vapaasti. Vaikka väliintulijan mukaan osa kohdeyleisöstä ymmärtää, että tavaramerkillä PORT CHARLOTTE viitataan ”todelliseen paikkaan, josta voidaan hankkia whiskyä”, tätä ehdotonta hylkäysperustetta pitäisi kuitenkin kantajan mukaan soveltaa, sillä riidanalainen tavaramerkki muodostuu yksinomaan merkistä, jota voidaan käyttää kaupankäynnissä kuvaamaan kyseessä olevan tuotteen maantieteellistä alkuperää.
SMHV:n mukaan tämä kanneperuste on jätettävä tutkimatta. Vaikka kantaja esitti tältä osin väitteitä mitättömyysmenettelyn aikana, tämä kanneperuste ei ollut mitättömäksi julistamista koskevan hakemuksen kohteena. Valituslautakunta luonnehti tätä kanneperustetta siis perustellusti kumoamisperusteiden laajentamiseksi, jota ei voida hyväksyä. Kantajalla ei ole varsinkaan oikeutta esittää tätä kanneperustetta unionin yleisessä tuomioistuimessa. Väliintulija lisää lähinnä, ettei whiskyn kuluttaja tunne hyvin ilmaisua ”port charlotte” eikä kantaja ole myöskään näyttänyt toteen riidanalaisen tavaramerkin mahdollista tunnistamista, minkä vuoksi valituslautakunta totesi perustellusti, ettei kantaja ole esittänyt todisteita väitteidensä tueksi.
Tämän kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
SMHV väittää lähinnä, että tämä kanneperuste on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, ettei mitättömäksi julistamista koskevassa hakemuksessa esitetty, että riidanalaisen tavaramerkin rekisteröinti olisi asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan vastaista, eikä se näin ollen kuulunut mitättömyysosaston käsiteltäväksi saatetun asian kohteeseen.
Tämä oikeudenkäyntiväite ei voi menestyä.
Ensinnäkin, vaikka on kiistatonta, että mitättömyysosastolle jätetty mitättömäksi julistamista koskeva hakemus ei koskenut asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua ehdotonta hylkäysperustetta, on kuitenkin myös niin, että kantaja oli esittänyt samassa elimessä tällaisen perusteen viittaamalla 4.5.1999 annettuun tuomioon Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 ja C‑109/97, Kok.,
EU:C:1999:230
) huomautuksissaan väliintulijan vastauskirjelmästä, jossa väliintulija väitti lähinnä, että ilmaisulla ”port charlotte” tarkoitettiin ”Islayn saarella olevaa paikkaa, joka on tunnettu tietystä tislaamosta”.
Toiseksi mitättömyysosasto otti päätöksensä 40–49 kohdassa nimenomaisesti kantaa tähän perusteeseen ja hylkäsi sen perusteettomana erityisesti sillä perusteella, ettei esitetyillä todisteilla ole osoitettu, että whiskyn keskivertokuluttaja tunsi Port Charlotte ‑nimisen paikan riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemishetkellä (mitättömyysosaston päätöksen 48 kohta).
Kolmanneksi valituslautakunnalle esittämässään valituksessa kantaja esitti nimenomaisesti perusteen, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, on rikottu, väittäen, että mitättömyysosaston tätä koskeva arviointi oli virheellinen. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappaleessa, huolimatta toteamuksesta, jonka mukaan kantaja esitti tämän perusteen ”vasta valitusvaiheessa”, valituslautakunta tosiasiallisesti arvioi tätä perustetta aineellisesti ja hylkäsi sen todettuaan yhtäältä, että kantajan esittämät väitteet olivat ristiriitaisia siltä osin kuin niissä viitattiin samanaikaisesti (olemassa olevaan tai olemattomaan) Port Charlotte ‑nimiseen paikkaan ja ”Oporton kaupunkiin (Porto)”, ja toisaalta, että mitättömyysosasto totesi perustellusti, ettei kantaja ollut esittänyt todisteita, jotka osoittaisivat, että keskivertokuluttaja tunsi Port Charlotte ‑nimisen paikan tai kaupungin. Kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappaleen sanamuoto, on näin ollen todettava, että SMHV totesi virheellisesti, että valituslautakunta olisi ainoastaan luonnehtinut tätä perustetta ”kumoamisperusteiden laajentamiseksi, jota ei voida hyväksyä”. Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen 38 perustelukappaleessa esitetyllä virheellisellä toteamuksella, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohtaan perustuvaa perustetta ei ollut esitetty mitättömyysmenettelyn aikana eikä kantajalla ole oikeutta esittää sitä valituslautakunnalle esittämässään valituksessa.
Näin ollen on todettava, että asetuksen N:o 207/2009 135 artiklan 1 kohdan mukaisesti kantajan mitättömyysosaston päätöksestä tekemän valituksen perusteella valituslautakunnan käsiteltäväksi oli saatettu riita-asian kohde, sellaisena kuin se on määritetty kyseisessä päätöksessä ja sen tueksi esitetyissä perusteissa, ja se lausui siitä ainakin ylimääräisenä huomautuksena. Tässä yhteydessä SMHV ei voi perustellusti vedota 13.1.20011 annettuun tuomio Park v. SMHV – Bae (PINE TREE) (T‑28/09,
EU:T:2011:7
, 46 kohta), josta ilmenee yksinomaan, että mitättömyysvaatimusta ei voida esittää ensimmäistä kertaa valituslautakunnassa, mikä ei ole tilanne nyt käsiteltävässä asiassa. Kyseisessä tuomiossa vahvistetaan päinvastoin, että mitättömyysosaston on lausuttava ensimmäisenä mitättömyysvaatimuksesta, sellaisena kuin se määritellään asianosasten eri hakemuksissa ja menettelyyn liittyvissä asiakirjoissa (ks. vastaavasti em. tuomio PINE TREE,
EU:T:2011:7
, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joita nyt käsiteltävässä asiassa ovat mitättömyysosastolle jätetyt väliintulijan vastauskirjelmää koskevat kantajan huomautukset.
Koska peruste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, on rikottu, on esitetty ja sitä on arvioitu SMHV:n kahdessa elimessä ja koska kantaja on vedonnut tähän samaan perusteeseen unionin yleisessä tuomioistuimessa, se on saatettu unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saman asetuksen 65 artiklan perusteella ja tämän on lausuttava sen asiasisällöstä.
Näin ollen nyt esillä oleva peruste on tutkittava.
Nyt esillä olevan perusteen asiasisältö
On muistutettava, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan, jota sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa saman asetuksen 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla, mukaan merkkejä, joita ei rekisteröidä, ovat tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan elinkeinotoiminnassa käyttää osoittamaan tavaroiden tai palvelujen lajia, laatua, määrää, käyttötarkoitusta, arvoa tai maantieteellistä alkuperää, tavaroiden valmistusajankohtaa tai palvelujen suoritusajankohtaa taikka muita tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia.
Nämä kuvailevat merkit tai merkinnät eivät kykene täyttämään tavaramerkille asetettua keskeistä tehtävää eli ne eivät kykene yksilöimään tavaran tai palvelun alkuperää niin, että kuluttaja voi myöhempiä hankintoja tehdessään hankkia lisää kyseisellä tavaramerkillä varustettuja tavaroita tai palveluita, jos hän on pitänyt niitä hyvinä, tai valita jonkin toisen tavaran tai palvelun, jos hän ei ole tyytyväinen niihin (tuomio 23.10.2003, SMHV v. Wrigley, C‑191/01 P, Kok.,
EU:C:2003:579
, 30 kohta; ks. myös tuomio 13.9.2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt v. SMHV – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, Kok. (otteina),
EU:T:2013:424
, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on niin, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan taustalla olevan yleisen edun mukaista on taata, että niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten merkin rekisteröintiä tavaramerkiksi on haettu, yhtä tai useampaa ominaisuutta kuvaavia merkkejä voivat vapaasti käyttää kaikki talouden toimijat, jotka tarjoavat tällaisia tavaroita tai palveluja (ks. vastaavasti edellä 100 kohdassa mainittu tuomio SMHV v. Wrigley,
EU:C:2003:579
, 31 kohta ja edellä 78 kohdassa mainittu tuomio Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV,
EU:C:2011:139
, 37 kohta).
Kun on erityisesti kyse merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan käyttää sen tyyppisten tavaroiden maantieteellisen alkuperän osoittamiseen, joita varten tavaramerkki halutaan rekisteröidä, erityisesti maantieteellisistä nimistä, yleisen edun mukaista on, että ne ovat vapaasti käytettävissä, koska näillä merkeillä tai ilmauksilla voidaan kuvailla kyseisen tyyppisten tavaroiden laatua ja muita ominaisuuksia ja koska tämän lisäksi näillä voidaan vaikuttaa eri tavoin kuluttajien valintoihin esimerkiksi niin, että kuluttajat yhdistävät tavarat miellyttäväksi kokemaansa maantieteelliseen paikkaan (ks. edellä 100 kohdassa mainittu tuomio CASTEL,
EU:T:2013:424
, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on huomattava, että maantieteellisiä nimiä ei voida rekisteröidä tavaramerkeiksi yhtäältä silloin, kun ne ovat sellaisten täsmällisesti määriteltyjen maantieteellisten paikkojen nimiä, jotka ovat jo maineikkaita tai tunnettuja kyseisen tyyppisten tavaroiden osalta ja jotka asianomainen kohderyhmä yhdistää näihin tavaroihin tai palveluihin, eikä toisaalta sellaisia maantieteellisiä nimiä, joita yritykset mahdollisesti käyttävät vastaisuudessa ja jotka on jätettävä tällaisten yritysten vapaaseen käyttöön, jotta nämä yritykset voisivat ilmaista kyseisten tavaroiden maantieteellisen alkuperän (ks. edellä 100 kohdassa mainittu tuomio CASTEL,
EU:T:2013:424
, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan vastaista ei kuitenkaan periaatteessa ole sellaisten maantieteellisten nimien rekisteröiminen, jotka eivät ole asianomaisessa kohderyhmässä tunnettuja tai joiden ei ainakaan katsota viittaavan maantieteelliseen paikkaan, eikä myöskään sellaisten maantieteellisten nimien rekisteröiminen, jotka ovat sellaisten paikkojen nimiä, joiden ominaispiirteiden vuoksi on epätodennäköistä, että kyseisten tavaroiden tai palvelujen katsottaisiin asianomaisessa kohderyhmässä olevan peräisin tästä paikasta tai olevan siellä suunniteltuja (ks. edellä 100 kohdassa mainittu tuomio CASTEL,
EU:T:2013:424
, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sen arvioimiseksi, voidaanko merkillä asianomaisen kohderyhmän silmissä ilmaista kyseessä olevien tavaroiden maantieteellinen alkuperä, on määritettävä, viitataanko kyseisellä maantieteellisellä nimellä paikkaan, joka voidaan yhdistää asianomaisessa kohderyhmässä kyseisiin tavaroihin, tai voidaanko kohtuudella olettaa, että se voidaan tulevaisuudessa yhdistää näin. Tätä tutkittaessa on otettava huomioon tämän maantieteellisen nimen tunnettuusaste asianomaisessa kohderyhmässä sekä nimen ilmaiseman paikan ja kyseisten tavaroiden ominaispiirteet (ks. edellä 100 kohdassa mainittu tuomio CASTEL,
EU:T:2013:424
, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Samoin kuin valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappaleessa ja kuten SMHV ja väliintulija väittävät, on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa, lukuun ottamatta väliintulijan toteamusta, jonka tueksi ei ole esitetty todisteita ja jonka mukaan ilmaisulla ”port charlotte” tarkoitettiin ”Islayn saarella olevaa paikkaa, joka on tunnettu tietystä tislaamosta”, kantaja ei ole osoittanut, että kyseisellä ilmaisulla kuvataan maantieteellistä paikkaa, joka on jo maineikas tai tunnettu whiskyn osalta asianomaisessa kohderyhmässä, ja että tämä ilmaisu olisi jätettävä muiden saman alueen whiskyn tuottajien vapaaseen käyttöön maantieteellisen alkuperän osoittajana. Kantaja päinvastoin itse myönsi alun perin jättäneensä vetoamatta asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaiseen ehdottomaan hylkäysperusteeseen, koska se ei tiennyt riidanalaisen tavaramerkin viittaavan tällaiseen tiettyyn paikkaan. Kantaja ei ole myöskään osoittanut, että riidanalaista tavaramerkkiä voitiin käyttää viittauksena maantieteelliseen paikkaan muiden whiskyjen osalta tai että se voidaan kohdeyleisön alkuperästä ja kielitaidosta riippumatta mahdollisesti tulevaisuudessa yhdistää asianomaisessa kohderyhmässä kyseisiin tavaroihin. Näin ollen ei ole osoitettu, että olisi olemassa yleistä intressiä säilyttää ilmaisun ”port charlotte” vapaa käytettävyys muiden kuin väliintulijan tuottamien whiskyjen kuvaamiseen tai varsinkaan muiden whiskyn tuottajien tarvetta käyttää vapaasti tällaista nimitystä.
Esillä oleva kanneperuste on näillä perusteilla hylättävä perusteettomana.
Välitoteamus
Kaiken edellä esitetyn perusteella, ja kun otetaan huomioon lainvastaisuudet, jotka on todettu arvioitaessa kolmatta ja neljättä kanneperustetta, jotka perustuvat siihen, että valituslautakunta ei soveltanut Portugalin oikeuden merkityksellisiä sääntöjä (ks. edellä 50 ja 62 kohta), riidanalainen päätös on kumottava.
Muuttamisvaatimus
Kantajan vaatimusten toisesta osasta, jossa vaaditaan riidanalaisen päätöksen muuttamista, on riittävää muistuttaa, että unionin yleinen tuomioistuin valvoo asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan nojalla SMHV:n valituslautakuntien päätösten laillisuutta ja voi kumota kanteen kohteena olevan päätöksen tai muuttaa sitä ainoastaan, jos kyseisen päätöksen tekohetkellä sitä koski jokin kyseisen asetuksen 65 artiklan 2 kohdassa mainituista kumoamis- tai muuttamisperusteista. Tästä seuraa, että unionin yleiselle tuomioistuimelle annettu päätösten muuttamista koskeva toimivalta ei anna sille oikeutta korvata valituslautakunnan arviointia omalla arvioinnillaan eikä myöskään oikeutta arvioida sellaisia seikkoja, joista valituslautakunta ei ole lausunut. Päätöksen muuttamista koskevan toimivallan käytön on näin ollen lähtökohtaisesti rajoituttava tilanteisiin, joissa unionin yleinen tuomioistuin valituslautakunnan arvioinnin tutkittuaan voi määrittää selvittämiensä tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella päätöksen, joka valituslautakunnan olisi pitänyt tehdä (edellä 45 kohdassa mainittu tuomio Edwin v. SMHV,
EU:C:2011:452
, 71 ja 72 kohta).
Näin ollen asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan soveltamisen yhteydessä unionin yleisellä tuomioistuimella ei ole mahdollisuutta nyt käsiteltävässä asiassa arvioida itsenäisesti sitä, voiko kantaja vedota tiettyihin Portugalin oikeuteen perustuviin aikaisempiin oikeuksiin. Tältä osin on muistutettava, että kansallisen oikeuden olemassaolo ja ulottuvuus ovat tosiseikkoja koskevia kysymyksiä, joita säännellään todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevilla periaatteilla ja periaatteella, jonka mukaan tuomioistuin voi arvioida vapaasti sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa (ks. vastaavasti edellä 45 kohdassa mainittu tuomio Edwin v. SMHV,
EU:C:2011:452
, 49–51 kohta ja edellä 45 kohdassa mainittu tuomio makro,
EU:T:2013:232
, 62–65 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin ei siis voi korvata omalla tulkinnallaan sitä Portugalin oikeuden tulkintaa, joka valituslautakunnan olisi pitänyt toteuttaa kantajan kahdessa SMHV:n elimessä eli ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä esittämien eri todisteiden ja erityisesti portugalilaisten tuomioistuinten merkityksellisten tuomioiden perusteella.
Muuttamisvaatimus on näin ollen hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Työjärjestyksen 190 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että ainoastaan asianosaisille asian käsittelystä valituslautakunnassa aiheutuneita välttämättömiä kustannuksia pidetään korvattavina oikeudenkäyntikuluina. Sen sijaan menettelystä mitättömyysosastossa aiheutuneet kulut eivät ole korvattavia oikeudenkäyntikuluja, minkä vuoksi kantajan tätä koskeva vaatimus ei voi menestyä.
Koska SMHV on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien valituslautakuntakäsittelystä aiheutuneet kulut, kantajan vaatimusten mukaisesti.
Työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdan mukaisesti väliintulija vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) neljännen valituslautakunnan 8.7.2014 antama päätös (asia R 946/2013-4), joka koskee Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP:n ja Bruichladdich Distillery Co. Ltd:n välistä mitättömyysmenettelyä, kumotaan.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
SMHV velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien asian käsittelystä valituslautakunnassa aiheutuneet kulut.

4)
Bruichladdich Distillery vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Julistettiin Luxemburgissa 18 päivänä marraskuuta 2015.
Allekirjoitukset
Sisällys

Asian tausta

Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

Tiivistelmä kumoamisperusteista

Ensimmäinen, toinen ja kolmas kanneperuste, joiden mukaan nimen Oporto osalta on tehty oikeudellinen virhe, koska termejä ”porto” ja ”port” suojataan sellaisinaan maantieteellisinä merkintöinä eikä ”vastaavina termeinä”, ja viinien alkuperänimitysten suojaa säännellään paitsi asetuksella N:o 491/2009 myös kansallisessa oikeudessa

Asianosaisten lausumat

Portugalilaisen alkuperänimityksen ”porto” tai ”port” väitetty huomioon ottamatta jättäminen

Asetuksella N:o 491/2009 sellaisenaan annetun suojan ulottuvuus

Asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä 8 artiklan 4 kohdan kanssa, ja 53 artiklan 2 kohdassa annetun suojan laajuus

Neljäs kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, on rikottu

Asianosaisten lausumat

Kohdeyleisö

Ensimmäinen osa, jonka mukaan valituslautakunta ei soveltanut Portugalin oikeutta

Toinen osa, jonka mukaan asetuksen N:o 491/2009 118 m artiklan 2 kohtaa on rikottu

Viides kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan g alakohdan kanssa, on rikottu

Kuudes kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, on rikottu

Asianosaisten lausumat

Tämän kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen

Nyt esillä olevan perusteen asiasisältö

Välitoteamus

Muuttamisvaatimus

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.