CELEX: 62010CJ0016
Apropierea legislațiilor
Telecomunicații
Rețele și servicii
Directiva 2002/22/CE
Desemnarea unor întreprinderi pentru furnizarea serviciului universal
Impunerea unor obligații specifice întreprinderii desemnate
Servicii de informații telefonice și listele abonaților telefonici

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 2002/20/CE a Parlamentului European și
a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind
autorizarea) (JO L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183), a Directivei 2002/21/CE a Parlamentului European și a
Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice
(Directivă‑cadru) (JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195, denumită în continuare „Directiva‑cadru”) și a Directivei
2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor
cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul universal) (JO L 108, p. 51,
Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213), în versiunile acestora aflate în vigoare la momentul adoptării deciziei de trimitere.
Această cerere a fost formulată în cadrul unor litigii între The Number (UK) Ltd (denumită în continuare „The Number”) și
Conduit Enterprises Ltd (denumită în continuare „Conduit Enterprises”), doi furnizori de servicii de informații telefonice
și de liste ale abonaților telefonici în Regatul Unit, pe de o parte, și British Telecommunications plc (denumită în continuare
„BT”), pe de altă parte, privind sumele facturate de BT pentru furnizarea informațiilor care provin dintr‑o bază de date ce
cuprinde coordonatele abonaților serviciului de telecomunicații pe care BT trebuie să o administreze în calitatea sa de furnizor
al serviciului universal.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Considerentul (7) al Directivei privind serviciul universal prevede următoarele:
„Statele membre ar trebui să continue asigurarea accesibilității serviciilor prevăzute de capitolul II pentru toți utilizatorii
finali din teritoriul lor, la nivelul de calitate specificat, indiferent de amplasarea lor geografică și în funcție de condițiile
specifice fiecărui stat membru, la un preț accesibil. […]”
Considerentul (11) al Directivei privind serviciul universal are următorul cuprins:
„Informațiile din lista abonaților telefonici și serviciul de informații telefonice constituie instrumente esențiale pentru
accesul la serviciile de telefonie disponibile publicului și fac parte din obligația de serviciu universal. Utilizatorii și
consumatorii doresc liste ale abonaților telefonici cuprinzătoare și un serviciu de informații telefonice care să cuprindă
toți abonații telefonici înregistrați și numerele acestora (inclusiv numerele de la telefonul fix și mobil); ei doresc ca
aceste informații să fie prezentate în mod imparțial. [...]”
În temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal:
„Statele membre stabilesc abordarea cea mai eficientă și potrivită pentru a asigura punerea în aplicare a serviciului universal,
respectând în același timp principiile obiectivității, transparenței, nediscriminării și proporționalității. Acestea încearcă
să reducă la minimum perturbările de pe piață, în special furnizarea de servicii la prețuri sau condiții diferite de condițiile
normale de exploatare comercială, apărând în același timp interesul public.”
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal prevede:
„Statele membre asigură satisfacerea tuturor cererilor rezonabile de conectare la un post fix de la rețeaua de telefonie publică
și de acces la serviciile telefonice accesibile publicului de la un post fix, de cel puțin o întreprindere.”
Articolul 5 din Directiva privind serviciul universal, intitulat „Serviciile de informații telefonice și listele abonaților
telefonici”, prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că:
(a)      cel puțin o listă completă a abonaților telefonici este pusă la dispoziția tuturor utilizatorilor finali, într‑o formă aprobată
de autoritatea competentă, fie tipărită, fie electronică sau ambele și aceasta să fie actualizată în mod periodic, cel puțin
o dată pe an;
(b)      cel puțin un serviciu de informații telefonice complete este accesibil tuturor utilizatorilor finali, inclusiv utilizatorilor
de posturi telefonice publice cu plată.
(2)      Listele abonaților telefonici de la alineatul (1) cuprind, sub rezerva dispozițiilor articolului 11 din Directiva 97/66/CE,
toți abonații la serviciile telefonice accesibile publicului.
(3)      Statele membre se asigură că întreprinderea sau întreprinderile care furnizează serviciile prevăzute la alineatul (1) aplică
principiile nediscriminării la tratarea informațiilor care le‑au fost furnizate de alte întreprinderi.”
Articolul 8 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal are următorul cuprins:
„Statele membre pot desemna una sau mai multe întreprinderi pentru a garanta furnizarea de servicii universale în conformitate
cu articolele 4, 5, 6 și 7 și, dacă este cazul, articolul 9 alineatul (2), astfel încât să poată fi acoperit întreg teritoriul
național. Statele membre pot desemna diferite întreprinderi sau grupuri de întreprinderi pentru furnizarea unor elemente diferite
din serviciile universale și acoperirea unor părți diferite din teritoriul național.”
Articolul 9 din Directiva privind serviciul universal, intitulat „Accesibilitatea tarifelor”, prevede:
„(1)      Autoritățile naționale de reglementare monitorizează evoluția și nivelul tarifelor cu amănuntul pentru serviciile identificate
la articolele 4, 5, 6 și 7 ca fiind sub incidența obligațiilor de serviciu universal și furnizate de întreprinderile desemnate,
în special cu privire la prețurile și veniturile consumatorilor naționali.
(2)      Statele membre pot cere, având în vedere condițiile naționale, ca întreprinderile desemnate să propună consumatorilor opțiuni
sau pachete tarifare diferite de cele oferite în condițiile comerciale normale, în special pentru a garanta ca persoanelor
cu venituri mici sau cu nevoi sociale speciale să nu le fie oprit accesul sau utilizarea serviciilor telefonice accesibile
publicului.
[…]
(4)      Statele membre pot solicita întreprinderilor cu obligații în conformitate cu articolele 4, 5, 6 și 7 să aplice tarife comune,
inclusiv o echilibrare geografică, pe întreg teritoriul național, luându‑se în considerare condițiile naționale sau să respecte
o încadrare a tarifelor.
[…]”
Articolul 11 din Directiva privind serviciul universal, intitulat „Calitatea serviciilor furnizate de întreprinderile desemnate”,
prevede:
„(1)      Autoritățile naționale de reglementare se asigură că toate întreprinderile desemnate cu obligații în conformitate cu articolele
4, 5, 6, 7 și [cu articolul] 9 alineatul (2) publică informații adecvate și actualizate privind rezultatele obținute în furnizarea
de servicii universale, pe baza indicatorilor, definițiilor și metodelor de măsurare a calității serviciilor descrise în anexa
III. Informațiile publicate sunt, de asemenea, transmise autorității naționale de reglementare.
[...]
(4)      Autoritățile naționale de reglementare sunt capabile să stabilească obiective de performanță pentru întreprinderile cu obligații
de serviciu universal, cel puțin în conformitate cu articolul 4. În acest sens, autoritățile naționale de reglementare iau
în considerare punctul de vedere al părților interesate, în special în conformitate cu articolul 33.
(5)      Statele membre se asigură că autoritățile naționale de reglementare pot verifica respectarea acestor obiective de performanță
de către întreprinderile desemnate.
[…]”
Articolul 25 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal prevede următoarele:
„Statele membre se asigură că toate întreprinderile care alocă numere de telefon abonaților răspund tuturor cererilor rezonabile
de punere la dispoziție, pentru furnizarea de servicii de informații telefonice accesibile publicului și de liste ale abonaților
telefonici, a informațiilor relevante într‑un format agreat și în condiții echitabile, obiective, în funcție de costuri și
fără discriminare.”
Articolul 8 din Directiva‑cadru, intitulat „Obiective generale și principii de reglementare”, prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că, la îndeplinirea sarcinilor de reglementare prevăzute de prezenta directivă și de directivele
speciale, autoritățile naționale de reglementare iau toate măsurile rezonabile care vizează atingerea obiectivelor prevăzute
la alineatele (2), (3) și (4). Aceste măsuri sunt proporționale cu obiectivele respective.
Statele membre se asigură că, la îndeplinirea sarcinilor de reglementare prevăzute de prezenta directivă și de directivele
speciale, în special cele menite să asigure o concurență efectivă, autoritățile naționale de reglementare țin seama în cea
mai mare măsură de faptul că este de dorit ca reglementările tehnologice să fie neutre.
Autoritățile naționale de reglementare pot contribui, în limita competențelor lor, la punerea în aplicare a unor politici
care vizează promovarea diversității culturale și lingvistice, precum și pluralismul mijloacelor de informare în masă.
(2)      Autoritățile naționale de reglementare promovează concurența în furnizarea rețelelor de comunicații electronice, a serviciilor
de comunicații electronice și a serviciilor și infrastructurilor asociate, în special:
(a)      asigurându‑se că utilizatorii [...] au un beneficiu maxim în termeni de alegere, preț și calitate,
[…]
(3)      Autoritățile naționale de reglementare contribuie la dezvoltarea pieței interne, [...]
(4)      Autoritățile naționale de reglementare promovează interesele cetățenilor Uniunii Europene, în special:
(a)      asigurându‑se că toții cetățenii au acces la un serviciu universal prevăzut de [Directiva privind serviciul universal];
[...]”
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva privind autorizarea are următorul cuprins:
„Furnizarea de rețele de comunicații electronice și furnizarea de servicii de comunicații electronice pot, fără a aduce atingere
obligațiilor specifice menționate la articolul 6 alineatul (2) sau drepturilor de utilizare menționate la articolul 5, să
fie supuse numai unei autorizări generale. Întreprinderii în cauză i se poate solicita să prezinte o notificare, dar nu poate
fi obligată să obțină o decizie explicită sau orice alt act administrativ al autorității naționale de reglementare înainte
de a‑și exercita drepturile ce decurg din autorizație. După primirea notificării, dacă este necesar, o întreprindere își poate
începe activitatea, după caz, sub rezerva dispozițiilor aplicabile drepturilor de utilizare menționate la articolele 5, 6
și 7.”
Articolul 6 alineatul (2) din Directiva privind autorizarea prevede:
„Obligațiile specifice care pot fi impuse furnizorilor de rețele și servicii de comunicații electronice în conformitate cu
articolele 5 alineatele (1) și (2), 6 și 8 din Directiva 2002/19/CE (Directiva privind accesul) și cu articolele 16, 17, 18
și 19 din Directiva 2002/22/CE (Directiva privind serviciul universal) sau celor desemnați să furnizeze serviciul universal
în cadrul directivei menționate anterior sunt separate din punct de vedere juridic de drepturile și obligațiile din cadrul
autorizației generale. Pentru a garanta transparența față de întreprinderi, criteriile și procedurile de impunere a acestor
obligații specifice anumitor întreprinderi sunt menționate în autorizația generală.”

Dreptul național
Condiția nr. 7 stabilită pentru furnizarea serviciului universal (Universal Service Condition 7, denumită în continuare „USC
7”), impusă BT în cadrul desemnării sale în calitate de furnizor al serviciului universal în temeiul dispozițiilor din Regulamentul
din 2003 privind comunicațiile electronice [Electronic Communications (Universal Service) Regulations 2003], are următorul
cuprins:
„7.1      BT administrează o bază de date care cuprinde informațiile din listele tuturor abonaților telefonici cărora li s‑a atribuit
un număr de telefon de către orice furnizor de [rețele sau servicii de] comunicații (denumită în continuare «baza de date»).
BT se asigură că baza de date este actualizată regulat.
7.2      BT pune la dispoziție, la cerere și conform punctelor 7.3 și 7.4 de mai jos:
a)      oricărui furnizor de [rețele sau servicii de] comunicații căruia i se aplică punctul 8.2 din condiția generală nr. 8, listele
abonaților telefonici întocmite de BT care îndeplinesc cerințele acestei condiții generale, pentru a permite acestui furnizor
de [rețele sau servicii de] comunicații să se conformeze punctului 8.2;
b)      oricărei persoane care dorește să furnizeze servicii de informații telefonice accesibile publicului și/sau liste ale abonaților
telefonici, conținutul bazei de date, într‑o formă care poate fi citită automat.
7.3      BT furnizează elementele la care se face referire mai sus la punctul 7.2 literele a) și b), la solicitarea persoanei care
dorește să le obțină, cu condiția ca această solicitare să fie rezonabilă. Fără a aduce atingere caracterului general al dispozițiilor
de mai sus, BT poate refuza să furnizeze aceste elemente dacă:
a)      persoana care solicită obținerea acestor elemente nu își asumă angajamentul să asigure prelucrarea datelor sau a informațiilor
cuprinse în acestea conform tuturor codurilor de bună practică aplicabile și/sau
b)      BT are motive rezonabile să creadă că persoana care solicită obținerea acestor elemente nu se va conforma legislației aplicabile
privind protecția datelor.
7.4      BT furnizează elementele la care se face referire mai sus la punctul 7.2 literele a) și b) în condiții echitabile, obiective,
în funcție de costuri și care nu sunt în mod nejustificat discriminatorii și într‑o formă care este agreată de BT și de persoana
care solicită informația. În lipsa unui acord cu privire la acest aspect, directorul poate stabili forma în care este furnizată
informația, conform rolului său de soluționare a litigiilor.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
În Regatul Unit, furnizorul serviciului universal în domeniul telecomunicațiilor este BT, cu excepția regiunii din jurul orașului
Hull.
The Office of Communications (Oficiul pentru Comunicații, denumit în continuare „OFCOM”) este autoritatea națională de reglementare
din Regatul Unit în materie de telecomunicații. În cursul anului 2003, OFCOM a succedat Oftel, Oficiul pentru Telecomunicații.
USC 7, emisă de Oftel, impune BT obligația de a pune la dispoziția celorlalți furnizori de servicii de informații telefonice
și de liste ale abonaților telefonici, care nu au fost desemnați în calitate de furnizori ai serviciului universal, în condiții
echitabile, obiective, în funcție de costuri și nediscriminatorii și într‑o formă agreată, baza sa de date completă privind
abonații telefonici, denumită „OSIS”, pe care o realizează prin strângerea datelor de la toți operatorii unui serviciu de
telefonie fixă.
Astfel, în loc de a impune o obligație de serviciu universal axată pe utilizator, USC 7 impune BT o obligație la nivelul comerțului
cu ridicata, ceea ce constă, în practică, în prezența pe piața Regatului Unit a mai multor concurenți, furnizori de servicii
de informații telefonice și de liste ale abonaților telefonici care își desfășoară activitatea pornind de la baza de date
OSIS.
Prin Hotărârea din 25 noiembrie 2004, KPN Telecom (C‑109/03, Rec., p. I‑11273), Curtea a considerat în special că sumele facturate
de operatorii de servicii de telefonie fixă pentru punerea la dispoziție a „informațiilor relevante” privind abonații nu trebuiau
să includă costurile interne aferente strângerii, compilării și actualizării datelor privind abonații proprii ai operatorului.
The Number și Conduit Enterprises au contestat sumele pe care BT le factura acestora pentru utilizarea bazei sale de date
OSIS, invocând această hotărâre în susținerea acțiunii pe care au formulat‑o.
OFCOM, care a fost sesizat cu judecarea acestor litigii în anul 2005, s‑a pronunțat prin deciziile din 10 martie 2008. În
aceste decizii, OFCOM a declarat în special că USC 7 este incompatibilă cu dreptul Uniunii, întrucât nu transpune corect dispozițiile
articolului 5 din Directiva privind serviciul universal. Astfel, în opinia OFCOM, BT nu avea obligația să acorde acces la
baza de date OSIS în condiții reglementate, cu excepția datelor privind propriii abonați. Astfel, BT trebuie să furnizeze
aceste din urmă date în temeiul unei alte obligații, diferită de cea care rezultă din USC 7 și care nu este în discuție în
acțiunea principală, care se aplică tuturor întreprinderilor de comunicații electronice și transpune articolul 25 din Directiva
privind serviciul universal.
Prin hotărârea pronunțată la 24 noiembrie 2008, Competition Appeal Tribunal a admis acțiunea formulată împotriva deciziei
OFCOM. Astfel, acesta a considerat că USC 7 transpune în mod corect dispozițiile Directivei privind serviciul universal.
BT, susținută de OFCOM, a formulat apel împotriva acestei hotărâri pronunțate de Competition Appeal Tribunal la instanța de
trimitere. Deși a ajuns la concluzia provizorie potrivit căreia USC 7 este contrară Directivei privind serviciul universal,
instanța de trimitere a considerat necesar, înainte de a se pronunța, să sesizeze Curtea cu titlu preliminar, întrucât, în
opinia sa, „o examinare a principiilor în discuție, diferențele care există între textele autentice și argumentele prezentate”
demonstrează că „nu se poate considera că problema nu ridică nicio îndoială”.
În aceste condiții, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Competența acordată statelor membre în temeiul articolului 8 alineatul (1) din [Directiva privind serviciul universal] coroborat
cu articolul 8 din [Directiva‑cadru], cu articolul 3 alineatul (2) și cu articolul 6 alineatul (2) din [Directiva privind
autorizarea] și cu articolul 3 alineatul (2) din [Directiva privind serviciul universal] și cu alte dispoziții relevante de
drept comunitar, de a desemna una sau mai multe întreprinderi pentru a garanta prestarea serviciului universal sau a unor
elemente diferite din serviciul universal, în sensul articolelor 4-7 și al articolului 9 alineatul (2) din [Directiva privind
serviciul universal], trebuie interpretată în sensul că:
a)      permite statului membru, în cazul în care acesta decide să desemneze o întreprindere potrivit acestei dispoziții, să impună
întreprinderii menționate doar obligații specifice, care necesită ca însăși întreprinderea să presteze utilizatorilor finali
serviciul universal sau elemente ale acestui serviciu, cu privire la care aceasta este desemnată sau
b)      permite statului membru, atunci când decide să desemneze o întreprindere în temeiul acestei prevederi, să supună întreprinderea
desemnată obligațiilor specifice pe care statul membru le consideră ca fiind cele mai eficiente, adecvate și proporționale
pentru a garanta prestarea serviciului universal sau a unor elemente ale acestuia către utilizatorii finali, indiferent dacă
obligațiile respective necesită sau nu necesită ca întreprinderea desemnată să presteze ea însăși utilizatorilor finali serviciul
universal sau elemente ale acestuia?
2)      Prevederile de mai sus, atunci când sunt interpretate și în înțelesul articolului 3 alineatul (2) din [Directiva privind serviciul
universal], permit statelor membre, în situația în care o întreprindere este desemnată în temeiul articolului 8 alineatul
(1) din [Directiva privind serviciul universal] coroborat cu articolul 5 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată
(serviciu de informații telefonice complet), fără a a fi obligată să presteze în mod direct un astfel de serviciu utilizatorilor
finali, să impună întreprinderii desemnate obligații specifice vizând:
a)      administrarea și actualizarea unei baze de date complete care să cuprindă informații referitoare la abonați;
b)      punerea la dispoziție, într‑o formă care poate fi citită automat, a conținutului unei baze de date complete cu informații
referitoare la abonați, astfel cum este actualizată periodic, pentru orice persoană care dorește să furnizeze servicii de
informații telefonice accesibile publicului sau liste ale abonaților telefonici (indiferent dacă persoana respectivă intenționează
sau nu intenționează să ofere un serviciu de informații telefonice complete utilizatorilor finali) și
c)      oferirea către asemenea persoane a conținutului bazei de date în condiții echitabile, obiective, în funcție de costuri și
nediscriminatorii?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 8 alineatul (1) din Directiva
privind serviciul universal autorizează statele membre, atunci când decid să desemneze una sau mai multe întreprinderi conform
acestei dispoziții pentru a garanta prestarea serviciului universal sau a unor elemente diferite din serviciul universal,
astfel cum este definit la articolele 4-7 și la articolul 9 alineatul (2) din aceeași directivă, să impună doar obligații
specifice întreprinderii menționate, care privesc modul în care aceste întreprinderi vor furniza utilizatorilor finali serviciul
universal cu privire la care au fost desemnate sau dacă, dimpotrivă, aceste state au dreptul să impună întreprinderilor desemnate
obligațiile pe care le consideră ca fiind cele mai adecvate pentru a garanta furnizarea serviciului menționat, indiferent
dacă aceste întreprinderi furnizează sau nu furnizează ele însele serviciul.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că această întrebare se ridică în cadrul unei acțiuni principale privind în special compatibilitatea
cu dreptul Uniunii a unei obligații care ține de sistemul național de serviciu universal aplicabil, între altele, serviciilor
de informații telefonice și listelor abonaților telefonici și care este impusă unui singur operator, și anume BT, la nivelul
pieței cu ridicata. În temeiul obligației menționate, acest operator trebuie să mențină și să pună la dispoziția altor furnizori
de astfel de servicii de informații telefonice și de liste ale abonaților telefonici, în condiții echitabile, obiective, în
funcție de costuri și nediscriminatorii și într‑o formă agreată, baza sa de date OSIS, pe care o realizează prin strângerea
datelor de la toți operatorii unui serviciu de telefonie fixă.
În acest context, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă dispozițiile Directivei privind autorizarea, ale Directivei‑cadru
și ale Directivei privind serviciul universal și în special articolul 8 alineatul (1) din această ultimă directivă permit
statelor membre să impună o astfel de obligație unui operator specific la nivelul pieței cu ridicata în cadrul desemnării
acestui operator în temeiul dispoziției menționate, în scopul de a realiza în mod indirect, prin crearea unui mediu concurențial
favorabil îndeplinirii acestui scop, obiectivul privind serviciul universal, menționat în considerentul (11) al Directivei
privind serviciul universal și prevăzut la articolul 5 din această din urmă directivă, care constă în punerea la dispoziția
tuturor utilizatorilor finali a unor servicii de informații telefonice și a unor liste complete ale abonaților telefonici.
În scopul stabilirii sensului și a domeniului de aplicare al articolului 8 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal,
se impune, mai întâi, situarea acestei dispoziții în contextul legislativ în care aceasta se integrează (a se vedea, prin
analogie, Hotărârea din 3 octombrie 2006, Banca popolare di Cremona, C‑475/03, Rec., p. I‑9373, punctul 18 și jurisprudența
citată). În continuare, aceasta va trebui interpretată ținând cont de modul său de redactare, precum și de economia generală
a directivei menționate și de obiectivele urmărite de legiuitor.
În această privință, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva privind autorizarea, furnizarea
de rețele de comunicații electronice sau furnizarea de servicii de comunicații electronice pot să fie supuse numai unei autorizări
generale, fără a aduce atingere obligațiilor specifice menționate la articolul 6 alineatul (2) din această directivă sau drepturilor
de utilizare a frecvențelor radio și a numerelor, menționate la articolul 5 din directivă. Aceste din urmă drepturi nu sunt
în discuție în acțiunea principală.
Astfel, statele membre nu au dreptul să impună obligații specifice uneia sau mai multor întreprinderi specifice decât în măsura
în care aceste obligații se includ între cazurile avute în vedere la articolul 6 alineatul (2) din Directiva privind autorizarea.
Această din urmă dispoziție face referire în special la obligațiile impuse întreprinderilor desemnate să furnizeze un serviciu
universal în temeiul Directivei privind serviciul universal. Printre aceste obligații figurează furnizarea serviciilor de
informații telefonice și a listelor complete ale abonaților telefonici, menționate la articolul 5 din aceasta. Articolul 8
alineatul (1) din aceeași directivă prevede desemnarea operatorilor care au sarcina să furnizeze serviciul universal sau elemente
diferite din acesta.
Întrucât reprezintă o excepție de la interdicția de a stabili obligații specifice operatorilor în mod individual, obligațiile
care pot fi impuse în temeiul dispozițiilor Directivei privind serviciul universal întreprinderilor desemnate în conformitate
cu articolul 8 alineatul (1) din aceasta pentru furnizarea unui serviciul universal sunt de strictă interpretare.
În ceea ce privește modul de redactare a articolului 8 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal, deși prevede
în prima teză desemnarea unei întreprinderi pentru a „garanta furnizarea” serviciului universal, această dispoziție precizează
de asemenea, în a doua teză, că „[s]tatele membre pot desemna diferite întreprinderi sau grupuri de întreprinderi pentru furnizarea
unor elemente diferite din serviciile universale”. Rezultă astfel din textul acestei dispoziții, interpretată în ansamblu,
că un stat membru nu poate impune unei întreprinderi desemnate decât obligațiile prevăzute în mod specific de dispozițiile
Directivei privind serviciul universal referitoare la furnizarea către utilizatorii finali de însăși această întreprindere
a unuia dintre elementele specifice ale serviciului universal definit la articolele 4-7 și la articolul 9 alineatul (2) din
directiva menționată.
Trebuie adăugat că furnizarea către utilizatori a serviciului universal de către întreprinderea însăși nu exclude posibilitatea
acesteia din urmă de a subcontracta această furnizare cu un terț, cu condiția ca aceasta să rămână responsabilă în fața autorităților
competente din statul membru cu privire la modul în care este furnizat serviciul.
Pe de altă parte, considerente legate de economia generală a Directivei privind serviciul universal și de obiectivele acesteia
susțin interpretarea menționată. Astfel, dispozițiile articolelor 9 și 11 din aceeași directivă referitoare la tarifele aplicate
și, respectiv, la controlul autorităților naționale de reglementare vizând performanța întreprinderilor desemnate cu privire
la furnizarea serviciului universal implică în mod necesar faptul că acestea fumizează ele însele serviciul menționat.
În ceea ce privește, în primul rând, articolul 9 din Directiva privind serviciul universal, rezultă din considerentul (7)
al acesteia că unul dintre principalele obiective ale directivei menționate este asigurarea furnizării către utilizatorii
finali a unui set minim de servicii de comunicații electronice la un preț accesibil. În acest scop, articolul 9 din Directiva
privind serviciul universal și în special alineatele (1), (2) și (4) ale acestuia prevăd un mecanism de control și de reglementare
de către autoritățile competente a structurii și a nivelului tarifelor aplicabile de către întreprinderea desemnată pentru
a furniza elemente din serviciul universal.
În schimb, articolul 9 nu prevede un mecanism de reglementare a prețurilor practicate de alte întreprinderi decât cea desemnată.
Astfel, chiar dacă aceste întreprinderi ar putea avea acces, în schimbul unor tarife stabilite de autoritatea națională de
reglementare, la o bază de date completă privind toți abonații telefonici, precum baza OSIS a BT, datorită unei obligații
naționale specifice precum USC 7, acestea nu ar avea obligația să furnizeze, la un preț accesibil, elementul din serviciul
universal menționat la articolul 5 din directiva menționată, care constă în punerea la dispoziția tuturor utilizatorilor finali
a unor servicii de informații telefonice și a listelor complete ale abonaților telefonici. Într‑o astfel de situație, o obligație
precum cea stabilită de reglementarea națională în discuție în acțiunea principală nu garantează, în sine, că elementul din
serviciul universal în cauză este pus la dispoziția tuturor utilizatorilor finali la un preț acceptabil.
În al doilea rând, conform articolului 11 din Directiva privind serviciul universal, revine autorităților naționale de reglementare
obligația de a controla prestarea serviciului universal de către întreprinderile desemnate și de a le impune, dacă este necesar,
respectarea anumitor cerințe specifice în ceea ce privește calitatea acestuia. Astfel, această dispoziție pornește de la premisa
potrivit căreia întreprinderile desemnate dispun de date operaționale privind furnizarea serviciului universal și sunt în
măsură să influențeze direct modul în care acesta este furnizat, ceea ce presupune că acestea însele furnizează serviciul
menționat.
În mod cert, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal, revine statelor membre
obligația de a stabili „abordarea cea mai eficientă și potrivită pentru a asigura punerea în aplicare a serviciului universal”.
Totuși, marja de apreciere care rezultă pentru statele membre din această dispoziție nu le poate permite acestora să impună
anumitor întreprinderi obligații specifice, diferite de cele care se încadrează în ipotezele prevăzute la articolul 6 alineatul
(2) din Directiva privind autorizarea. Astfel, articolul 3 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal nu poate
fi interpretat într‑un mod care ar extinde sfera desemnării permise în temeiul articolului 8 alineatul (1) din aceasta, astfel
încât un stat membru ar putea să impună unei întreprinderi desemnate în acest mod alte obligații decât cele prevăzute de dispozițiile
directivei menționate.
În sfârșit, în ceea ce privește eventuala pertinență în acest context a articolului 25 alineatul (2) din Directiva privind
serviciul universal, este suficient să se constate că această dispoziție se limitează să impună statelor membre obligația
de a se asigura că „toate întreprinderile care alocă numere de telefon abonaților” răspund tuturor cererilor rezonabile de
punere la dispoziție a datelor privind propriii abonați pentru furnizarea de servicii de informații telefonice și de liste
ale abonaților telefonici. Astfel, această dispoziție, care privește o obligație general aplicabilă tuturor operatorilor,
nu are niciun efect asupra conținutului obligațiilor specifice pe care un stat membru are dreptul să le impună uneia sau mai
multor întreprinderi determinate pe care le desemnează în vederea furnizării serviciului universal, în conformitate cu articolul
8 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată în sensul că articolul
8 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal autorizează statele membre, atunci când decid să desemneze una sau
mai multe întreprinderi conform acestei dispoziții pentru a garanta furnizarea serviciului universal sau a unor elemente diferite
din serviciul universal, astfel cum este definit la articolele 4-7 și la articolul 9 alineatul (2) din aceeași directivă,
să impună acestora doar obligațiile specifice prevăzute de dispozițiile directivei menționate care sunt legate de furnizarea
către utilizatorii finali a serviciului menționat sau a elementelor respective din acesta chiar de întreprinderile desemnate.

Cu privire la a doua întrebare
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare. Astfel, aceasta pornește
de la premisa potrivit căreia un stat membru ar fi impus în mod legal o obligație specifică unei întreprinderi desemnate în
temeiul articolului 8 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal, fără ca aceasta să aibă obligația de a furniza
serviciul respectiv în mod direct către utilizatorii finali, și urmărește să se stabilească, în esență, dacă o asemenea obligație
poate include cerințe privind menținerea unei baze de date și punerea sa la dispoziția altor operatori la nivelul pieței cu
ridicata. Or, rezultă din răspunsul formulat la prima întrebare adresată că o astfel de obligație nu poate fi impusă în temeiul
dispoziției menționate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul
universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind
serviciul universal) autorizează statele membre, atunci când decid să desemneze una sau mai multe întreprinderi conform acestei
dispoziții pentru a garanta furnizarea serviciului universal sau a unor elemente diferite din serviciul universal, astfel
cum este definit la articolele 4-7 și la articolul 9 alineatul (2) din aceeași directivă, să impună acestora doar obligațiile
specifice prevăzute de dispozițiile directivei menționate care sunt legate de furnizarea către utilizatorii finali a serviciului
menționat sau a elementelor respective din acesta chiar de întreprinderile desemnate.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.