CELEX: 62009CJ0538
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Mediu
Directiva 92/43/CEE
Articolul 6 alineatul (3)
Arii speciale de conservare
Evaluare corespunzătoare a efectelor planurilor sau ale proiectelor care pot afecta în mod semnificativ situl protejat
Exceptare de la procedura de evaluare a planurilor sau a proiectelor supuse unui regim declarativ
Transpunere incorectă

Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, întrucât nu impune pentru anumite activități
efectuarea unui studiu corespunzător privind efectele asupra mediului, deși aceste activități pot afecta un sit Natura 2000,
și supune anumite activități unui regim declarativ, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
articolului 6 alineatul (3) din Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale
și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109, denumită în continuare „Directiva
habitate”).

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva habitate, obiectul acesteia este să contribuie la menținerea biodiversității
prin conservarea habitatelor naturale și a speciilor de floră și faună sălbatică de pe teritoriul european al statelor membre
în care se aplică Tratatul FUE.
Articolul 3 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Se instituie o rețea ecologică europeană coerentă, care să reunească ariile speciale de conservare, cu denumirea de Natura
2000. Compusă din situri care adăpostesc tipurile de habitate naturale enumerate în anexa I și habitatele speciilor enumerate
în anexa II, această rețea permite menținerea sau, după caz, readucerea la un stadiu corespunzător de conservare în aria lor
de extindere naturală a tipurilor de habitate naturale și a habitatelor speciilor respective.
[...]”
Articolul 4 din directiva menționată reglementează procedura prin care se urmărește stabilirea rețelei Natura 2000, precum
și desemnarea de către statele membre a ariilor speciale de conservare.
Articolul 6 din Directiva habitate, care stabilește măsurile de conservare pentru aceste arii, prevede la alineatele (2) și
(3):
„(2)      Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor
naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura
în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive.
(3)      Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea
afecta în mod semnificativ aria,
per se
sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra
sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și
în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce
au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică.”

Reglementarea națională
Legea din 12 iulie 1973 privind conservarea naturii (loi du 12 juillet 1973 sur la conservation de la nature) (
Moniteur belge
din 11 septembrie 1973, p. 10306), astfel cum a fost modificată prin Decretul Regiunii Valone din 22 mai 2008 (
Moniteur belge
din 17 iunie 2008, p. 31074, denumită în continuare „Legea privind conservarea naturii”), cuprinde un articol 28 alineatul
2, care are următorul cuprins:
„Interdicțiile generale aplicabile în cadrul sau, dacă este cazul, în afara siturilor Natura 2000, precum și orice alte măsuri
de prevenire generale care trebuie să fie luate în cadrul sau, dacă este cazul, în afara siturilor pentru a evita deteriorarea
habitatelor naturale și perturbările semnificative care pot afecta speciile pentru care a fost desemnat situl sunt stabilite
de Guvern.”
Legea privind conservarea naturii prevede la articolul 29 alineatul 2:
„Orice plan sau proiect supus cerinței autorizației care, în lumina prevederilor cu caracter normativ din ordinul de desemnare
a unui sit Natura 2000, nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta
în mod semnificativ acest sit,
per se
sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, este supus evaluării efectelor prevăzute de legislația care reglementează
evaluarea efectelor asupra mediului în regiunea valonă în funcție de obiectivele de conservare ale sitului și potrivit modalităților
stabilite de guvern.
[...]”
Decretul Regiunii Valone din 11 martie 1999 privind autorizația de mediu (Le décret de la Région wallonne du 11 mars 1999
relatif au permis d’environnement) (
Moniteur belge
din 8 iunie 1999, p. 21114), în versiunea sa aplicabilă prezentului litigiu (denumit în continuare „Decretul din 11 martie
1999”), prevede la articolul 3:
„Instalațiile și activitățile sunt enumerate în rubrici și sunt repartizate în trei clase (clasa 1, clasa 2 și clasa 3), în
funcție de importanța descrescătoare a impactului lor asupra omului și asupra mediului, precum și în funcție de posibilitatea
de a fi încadrate în condiții generale, sectoriale sau integrale.
A treia clasă reunește instalațiile și activitățile care au un impact redus asupra omului și asupra mediului, pentru care
Guvernul a stabilit condiții integrale.
[...]
Guvernul poate stabili criterii care permit declarantului să determine dacă unitatea în fază de proiect din clasa 3 este în
măsură să respecte condițiile integrale. În cazul în care aceste condiții nu pot fi respectate, unitatea trece în clasa 2
și declarantul formulează o cerere pentru acordarea unei autorizații de mediu pentru clasa 2. În acest caz, guvernul stabilește
informațiile care trebuie să fie anexate cererii pentru acordarea autorizației de mediu.”
Articolul 10 alineatul 1 din Decretul din 11 martie 1999 prevede:
„Nimeni nu poate exploata o unitate din clasa 1 sau din clasa 2 fără a avea autorizație de mediu.
[...]”
Articolul 11 alineatul 1 din acest decret prevede:
„Nimeni nu poate exploata o unitate din a treia clasă fără să fi dat o declarație prealabilă.
[...]”
Articolul 13 este formulat după cum urmează:
„Autoritatea locală a comunei pe teritoriul căreia este situată unitatea în fază de proiect are competența de a primi declarații
și de a fi sesizată cu cereri pentru acordarea autorizațiilor de mediu.
[...]”
Ordinul guvernului valon din 4 iulie 2002 de adoptare a listei proiectelor supuse studiului privind efectele potențiale și
a instalațiilor și activităților clasificate (L’arrêté du gouvernement wallon du 4 juillet 2002 arrêtant la liste des projets
soumis à étude d’incidences et des installations et activités classées) (
Moniteur belge
din 21 septembrie 2002, p. 42502), în versiunea aplicabilă prezentului litigiu (denumit în continuare „Ordinul din 4 iulie
2002”), prevede la articolul 2 alineatul 1:
„Proiectele supuse studiilor privind efectele potențiale și instalațiile și activitățile clasificate sunt enumerate în lista
care figurează în anexa I la prezentul ordin.”
Anexa I la Ordinul din 4 iulie 2002 enumeră un anumit număr de proiecte, instalații sau activități care nu sunt supuse studiului
privind efectele asupra mediului, printre care, în acțiunea sa, Comisia are în vedere în mod specific următoarele proiecte,
instalații sau activități:
–        orice clădire sau orice altă infrastructură cu funcție de adăpost care nu este menționată la rubrica 01.20.01.01, cu o capacitate
de la 4 la 500 de animale, destinată activităților de creștere sau de îngrășare din cadrul sectorului agricol al creșterii
bovinelor de 6 luni sau mai mari, de la rubrica 01.20.01.02.01;
–        depozitarea în vrac sau în siloz a cerealelor, a semințelor și a altor produse destinate furajării animalelor, cu excepția
paielor și a fânului, la o capacitate mai mare de 50 m
, de la rubrica 01.49.01.01;
–        instalațiile de distribuire a combustibililor lichizi pe bază de hidrocarburi al căror punct de inflamabilitate este mai mare
de 55 °C și mai mic sau egal cu 100 °C, pentru vehicule cu motor, în scopuri comerciale altele decât vânzarea către public,
cum ar fi distribuirea combustibililor pe bază de hidrocarburi destinați alimentării unui parc de vehicule aflat în gestiune
proprie sau deținut pe cont propriu, având cel mult două pompe și în măsura în care capacitatea de stocare a depozitului de
combustibili pe bază de hidrocarburi este mai mare sau egală cu 3 000 de litri și mai mică de 25 000 de litri, de la rubrica
50.50.01, și
–        unitatea de epurare individuală al cărei echivalent‑locuitor este mai mic sau egal cu 20, de la rubrica 90.11.

Istoricul cauzei și procedura precontencioasă
În cursul anului 2006, Comisia a primit o plângere prin care era denunțată exploatarea necorespunzătoare a unui grajd de vite
industrial situat pe teritoriul comunei Philippeville, în regiunea valonă (Belgia), la granița cu situl Natura 2000 denumit
„Bassin de Fagnard de l’Eau blanche en aval de Mariembourg”, desemnat ca arie specială de conservare.
În plângerea sa, petentul descria deteriorarea gravă a mediului din acest sit Natura 2000 de către efluenții proveniți de
la grajdul de vite în cauză, fapt care, potrivit petentului, amenința mai multe specii menționate în anexa la Directiva 79/409/CEE
a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice (JO L 103, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 77)
și în anexa la Directiva habitate.
Prin scrisoarea din 23 august 2006, Comisia a invitat Regatul Belgiei să îi transmită observațiile sale privind respectarea
cerințelor stabilite la articolul 6 alineatul (2) din Directiva habitate.
Văzând răspunsul formulat de Regatul Belgiei, Comisia a considerat că, în mod efectiv, legislația belgiană nu era conformă
cu cerințele stabilite la articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate, din moment ce nu impunea o evaluare a efectelor
asupra mediului și prevedea un regim declarativ pentru anumite activități, deși acestea pot afecta un sit Natura 2000.
După ce, la 23 martie 2007, a pus în întârziere Regatul Belgiei, solicitându‑i să își prezinte observațiile, la 6 mai 2008,
Comisia a emis un aviz motivat prin care a invitat acest stat membru să ia măsurile necesare pentru a se conforma avizului
menționat în termen de două luni de la primirea acestuia.
La 11 iulie 2008, Regatul Belgiei a răspuns la acest aviz motivat, arătând că exploatația agricolă aflată în discuție la început
a fost echipată între timp cu o stație de epurare și că nu mai exista nicio deversare către situl Natura 2000 în cauză. Acest
stat membru a adăugat că, în prezent, Legea privind conservarea naturii cuprinde un articol 28 alineatul 2, ai cărui termeni
sunt menționați la punctul 6 din prezenta hotărâre, și că un ordin prin care se urmărea punerea în aplicare a acestei prevederi
se afla în curs de adoptare definitivă.
În urma unei „reuniuni pachet” care a avut loc la 17 martie 2009 între Regatul Belgiei și Comisie, la 5 mai 2009 acest stat
membru a completat răspunsul său la avizul motivat, furnizând informații cu privire la actele cu putere de lege și la actele
administrative adoptate de Regiunea Valonă pentru a evita orice risc de a afecta mediul.
Considerând că aceste prevederi nu permit să se asigure un caracter sistematic al evaluării efectelor asupra sitului protejat,
potrivit cerinței articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate, Comisia a formulat prezenta acțiune.

Cu privire la acțiune

Argumentele părților
Comisia subliniază că, potrivit articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate, autoritățile naționale nu pot autoriza
realizarea unui plan sau a unui proiect decât după efectuarea unei evaluări a efectelor asupra mediului, care trebuie să evidențieze
impactul real sau potențial al planului sau al proiectului asupra sitului protejat.
Atunci când criteriile de excludere a unei categorii de planuri sau de proiecte nu sunt suficiente pentru a garanta cu certitudine
că planurile sau proiectele respective vor fi lipsite de efecte negative semnificative în ceea ce privește integritatea sitului
protejat, o astfel de evaluare ar trebui să aibă loc, potrivit Comisiei, în mod sistematic.
În cauză, rezultă din articolul 29 alineatul 1 din Legea privind conservarea naturii că planurile sau proiectele care nu sunt
supuse cerinței autorizației de mediu, printre care figurează categoriile de planuri și de proiecte supuse unei simple declarații
date în fața administrației locale, nu necesită o evaluare a efectelor asupra mediului.
Or, această excludere de la obligația de a efectua o astfel de evaluare pentru planurile și pentru proiectele supuse unui
regim declarativ nu ar fi fondată pe un criteriu obiectiv. Astfel, nu ar putea fi exclus ca activitățile care se situează
sub limitele stabilite prin Ordinul din 4 iulie 2002 să aibă un impact semnificativ asupra sitului în cauză.
În această privință, Comisia are în vedere activitățile și instalațiile menționate la punctul 13 din prezenta hotărâre și
arată că o crescătorie de 500 de bovine poate avea efecte asupra unui sit dat, din cauza deversării efluenților pe care îi
generează, cu toate că aceste deversări nu ar avea efecte asupra unui alt sit.
În memoriul în replică, Comisia adaugă că, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe posibilitatea de a trece unități din
a treia clasă în a doua clasă, articolul 3 al cincilea paragraf din Decretul din 11 martie 1999 atribuie această responsabilitate
declarantului, în timp ce, conform articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate, este obligația autorităților naționale
competente să verifice, prin intermediul unui studiu adecvat, dacă planurile și proiectele nu aduc atingere integrității sitului
în cauză. În fond, ar rezulta din articolul 3 al cincilea paragraf menționat că trecerea din a treia clasă în a doua clasă
este legată de imposibilitatea de a respecta condițiile integrale, iar nu de riscul la care este supus un sit Natura 2000.
În plus, interdicțiile generale prevăzute la articolul 28 alineatul 2 din Legea privind conservarea naturii s‑ar încadra în
articolul 6 alineatul (2) din Directiva habitate, care nu se referă la obligația de a efectua o evaluare a efectelor asupra
sitului pentru un proiect nou. În consecință, articolul 28 alineatul 2 menționat nu ar fi suficient pentru a asigura transpunerea
articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate.
Regatul Belgiei subliniază că verificările efectuate de serviciile sale nu indică niciun impact negativ al grajdului de vite
menționat în plângere asupra sitului Natura 2000 denumit „Bassin de Fagnard de l’Eau blanche en aval de Mariembourg”.
Într‑un mod mai general, ar rezulta din articolul 3 din Decretul din 11 martie 1999 că a treia clasă de unități, supusă unui
regim declarativ, reunește prin definiție instalațiile și activitățile care au un impact redus asupra omului și asupra mediului.
În plus, exploatarea unei instalații sau a unei activități din a treia clasă ar implica respectarea prevederilor Codului mediului,
precum și a condițiilor integrale prevăzute pentru fiecare sector de activitate. Aceste condiții integrale ar urmări reducerea
impactului asupra mediului și evitarea cauzării de prejudicii siturilor Natura 2000.
În plus, atunci când a procedat la stabilirea listei activităților sau a instalațiilor clasificate, Regiunea Valonă ar fi
dispus efectuarea unui studiu asupra activităților care pot avea efecte asupra mediului, ținând cont de criteriile stabilite
în anexa III la Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice
și private asupra mediului (JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174).
Pentru a diminua orice risc de a afecta mediul care ar rezulta dintr‑o situație imprevizibilă, Decretul din 11 martie 1999
ar prevedea de asemenea posibilitatea schimbării clasei pentru o unitate din a treia clasă, din moment ce acesta nu este în
măsură să respecte condițiile integrale care îi sunt aplicabile. Declarantul ar trebui să formuleze în această situație o
cerere de acordare a unei autorizații de mediu pentru a doua clasă. În acest caz, autoritatea competentă ar putea, pe baza
informațiilor furnizate în cererea de acordare a autorizației, să decidă impunerea unei evaluări a efectelor unității asupra
sitului Natura 2000 în cauză.
Articolul 28 din Legea privind conservarea naturii ar constitui ultimul nivel al protecției. Astfel, alineatul 1 al acestui
articol 28 ar prevedea că toți cei care exploatează o unitate sunt ținuți de interdicția generală de a deteriora mediul și
de a perturba speciile pentru care au fost desemnate siturile Natura 2000. În ceea ce privește alineatul 2 al articolului
28 menționat, acesta ar permite guvernului să acopere, prin măsuri generale, ansamblul activităților care prezintă riscul
de a avea un impact asupra unor situri Natura 2000. Această prevedere ar fi fost pusă în aplicare prin Ordinul guvernului
valon din 23 octombrie 2008 de stabilire a măsurilor preventive generale aplicabile siturilor Natura 2000 (l’arrêté du gouvernement
wallon du 23 octobre 2008 portant les mesures préventives générales applicables aux sites Natura 2000) (
Moniteur belge
din 27 noiembrie 2008, p. 62636), precum și prin Ordinul guvernului valon din 23 octombrie 2008 de stabilire a anumitor modalități
ale regimului preventiv aplicabil siturilor Natura 2000 (l’arrêté du gouvernement wallon du 23 octobre 2008 fixant certaines
modalités du régime préventif applicable aux sites Natura 2000) (
Moniteur belge
din 27 noiembrie 2008, p. 62644).
Dacă suprapunerea acestor prevederi, care ar asigura o protecție eficace a siturilor Natura 2000, s‑ar dovedi a fi insuficientă,
guvernul valon ar avea oricând posibilitatea de a stabili măsuri generale de protecție aplicabile în afara siturilor Natura
2000, care le‑ar completa pe cele privind înseși aceste situri.
În memoriul în duplică, Regatul Belgiei subliniază că singura limită a aplicabilității articolului 6 alineatul (3) din Directiva
habitate este lipsa unor eventuale efecte semnificative asupra ariilor speciale de conservare. Or, autoritățile belgiene se
conformează acestei abordări prin intermediul articolului 3 din Decretul din 11 martie 1999.
În ceea ce privește posibilitatea de trecere a unităților din a treia clasă în a doua clasă, interpretarea Comisiei ar fi
eronată, din moment ce declarantul trebuie să se bazeze pe criteriile stabilite de guvernul valon pentru a constata că unitatea
în cauză este supusă mai degrabă cerinței autorizației de mediu decât cerinței declarației. Cât despre argumentul potrivit
căruia trecerea respectivă este condiționată de respectarea condițiilor integrale, Regatul Belgiei precizează că, ținând cont
de reglementarea belgiană, o unitate din a treia clasă, care respectă condițiile integrale care îi sunt aplicabile, nu va
avea efecte asupra sănătății umane și a mediului sau va avea efecte reduse asupra acestora.
Astfel, prin faptul că a stabilit un regim corespunzător de evaluare a efectelor tuturor activităților care pot avea un impact
negativ asupra unui sit protejat, Regatul Belgiei ar fi transpus în mod corect articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate.

Aprecierea Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate supune îndeplinirea cerinței evaluării
adecvate a efectelor unui plan sau ale unui proiect condiției existenței unei probabilități sau a unui risc ca planul sau
proiectul respectiv să afecteze în mod semnificativ situl în cauză. Luând în considerare în special principiul precauției,
un asemenea risc există atât timp cât nu se poate exclude, pe baza unor elemente obiective, că respectivul plan sau proiect
afectează situl în cauză în mod semnificativ (a se vedea Hotărârea din 7 septembrie 2004, Waddenvereniging și Vogelbeschermingsvereniging,
C‑127/02, Rec., p. I‑7405, punctele 43 și 44, Hotărârea din 20 octombrie 2005, Comisia/Regatul Unit, C‑6/04, Rec., p. I‑9017,
punctul 54, precum și Hotărârea din 13 decembrie 2007, Comisia/Irlanda, C‑418/04, Rep., p. I‑10947, punctul 226).
Aprecierea riscului trebuie realizată în lumina caracteristicilor și a condițiilor de mediu specifice ale sitului vizat de
un astfel de plan sau proiect (a se vedea Hotărârea Waddenvereniging și Vogelbeschermingsvereniging, citată anterior, punctul
49, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2007, Comisia/Italia, C‑179/06, Rep., p. I‑8131, punctul 35).
În plus, condiția căreia îi este subordonată evaluarea efectelor unui plan sau ale unui proiect asupra unui anumit sit, care
implică faptul că, în caz de îndoială în ceea ce privește lipsa unor efecte semnificative, trebuie să se procedeze la o asemenea
evaluare, nu permite sustragerea de la aceasta a unor categorii de proiecte în baza unor criterii care nu sunt de natură să
garanteze că proiectele respective nu sunt susceptibile să afecteze în mod semnificativ siturile protejate (a se vedea în
acest sens Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Comisia/Germania, C‑98/03, Rec., p. I‑53, punctul 41).
Astfel, posibilitatea de a scuti, în mod general, anumite activități, potrivit reglementării în vigoare, de obligativitatea
efectuării unei evaluări a efectelor asupra sitului în cauză nu este de natură să garanteze că respectivele activități nu
aduc atingere integrității sitului protejat (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctele
43 și 44, și Hotărârea din 4 martie 2010, Comisia/Franța, C‑241/08, Rep., p. I‑1697, punctul 31).
Așadar, articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate nu autorizează un stat membru să instituie norme naționale care să
excepteze, în mod general, de la obligația de evaluare a efectelor proiectelor de amenajare asupra sitului fie pentru motivul
că cheltuielile avute în vedere sunt reduse, fie pentru motivul domeniilor de activitate specifice aflate în discuție (a se
vedea Hotărârea din 6 aprilie 2000, Comisia/Franța, C‑256/98, Rec., p. I‑2487, punctul 39).
Tot astfel, prin exceptarea în mod sistematic de la procedura de evaluare a efectelor asupra sitului a programelor și a proiectelor
de lucrări, de operațiuni sau de amenajări supuse unui regim declarativ, un stat membru nu își îndeplinește obligațiile care
îi revin în temeiul articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 martie 2010,
Comisia/Franța, citată anterior, punctul 62).
În consecință, rezultă din jurisprudența Curții că, în principiu, un stat membru, în temeiul articolului 6 alineatul (3) din
Directiva habitate, nu poate excepta, în mod sistematic și general, anumite categorii de planuri sau proiecte de la obligația
de evaluare a efectelor acestora asupra siturilor Natura 2000 în funcție de domeniul de activitate sau prin instituirea unui
regim declarativ.
În lumina acestor considerații trebuie să se examineze în cauză dacă prevederile adoptate de Regatul Belgiei sunt conforme
cu articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate.
În această privință, este necesar să se sublinieze că articolul 29 alineatul (2) din Legea privind conservarea naturii prevede
că orice plan sau proiect supus cerinței autorizației, care poate afecta un sit Natura 2000 în mod semnificativ,
per se
sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, este supus evaluării efectelor prevăzute de legislația care reglementează
evaluarea efectelor asupra mediului în Regiunea Valonă.
În același timp, Decretul din 11 martie 1999 prevede că activitățile și instalațiile din a treia clasă trebuie să facă obiectul
doar al unei declarații prealabile depuse la autoritatea locală a comunei pe teritoriul căreia este situată unitatea în fază
de proiect.
Comisia deduce din coroborarea acestor prevederi că activitățile și instalațiile din a treia clasă nu sunt supuse cerinței
autorizației și că, în consecință, ele nu sunt susceptibile să facă obiectul unei evaluări a efectelor acestora asupra unui
sit Natura 2000, fapt care nu este contestat de Regatul Belgiei.
În această privință, Comisia face trimitere la anexa I la Ordinul din 4 iulie 2002, care precizează care sunt proiectele,
instalațiile sau activitățile care nu sunt supuse unei evaluări a efectelor asupra mediului, printre acestea figurând și cele
enumerate la punctul 13 din prezenta hotărâre, încadrate la a treia clasă.
În consecință, Regatul Belgiei a stabilit un regim declarativ care exceptează, în mod general, anumite activități și instalații
de la obligația de evaluare a efectelor acestora asupra unui sit Natura 2000. Acest stat membru presupune astfel că planurile
sau proiectele supuse acestui regim declarativ nu pot afecta în mod semnificativ un sit protejat.
În aceste condiții, atunci când un stat membru stabilește un regim declarativ care nu prevede, așadar, o apreciere a riscului
în lumina caracteristicilor și a condițiilor de mediu specifice ale sitului vizat, revine statului membru în cauză să demonstreze
că prevederile adoptate de acesta permit excluderea, pe baza unor elemente obiective, a faptului că vreun plan sau proiect
supus acestui regim declarativ va afecta un sit Natura 2000 în mod semnificativ,
per se
sau în combinație cu alte planuri sau proiecte (a se vedea în acest sens, prin analogie, Hotărârea din 4 martie 2010, Comisia/Franța,
citată anterior, punctul 32).
Astfel, poate fi dedus din articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate că autoritățile naționale competente pot să renunțe
la efectuarea unei evaluări a efectelor unui plan sau ale unui proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar
pentru gestionarea unui sit Natura 2000 doar atunci când se poate exclude, pe baza unor elemente obiective, că acest plan
sau proiect va afecta în mod semnificativ situl respectiv,
per se
sau în combinație cu alte planuri sau proiecte (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Waddenvereniging și Vogelbeschermingsvereniging,
punctul 45, precum și Comisia/Irlanda, punctul 238).
În această privință, Regatul Belgiei face trimitere la articolul 3 din Decretul din 11 martie 1999, potrivit căruia regimul
declarativ privește doar instalațiile și activitățile care au un impact redus asupra omului și asupra mediului, pentru care
guvernul a stabilit condiții integrale.
Cu toate acestea, trebuie amintit că chiar și un proiect de dimensiuni reduse poate avea efecte semnificative asupra mediului
atunci când este situat într‑un loc în care factorii de mediu cum sunt fauna și flora, solul, apa, clima sau patrimoniul cultural
sunt sensibili la cea mai mică modificare (a se vedea în acest sens, cu privire la Directiva 85/337, Hotărârea din 21 septembrie
1999, Comisia/Irlanda, C‑392/96, Rec., p. I‑5901, punctul 66).
Prin urmare, un stat membru nu poate să considere ca fiind un fapt cert că unele categorii de planuri sau de proiecte, determinate
în funcție de domenii de activitate sau de instalații specifice, vor avea, prin definiție, un impact redus asupra omului și
asupra mediului.
În al doilea rând, Regatul Belgiei arată că, atunci când Regiunea Valonă a procedat la stabilirea listei activităților sau
a instalațiilor clasificate, aceasta a dispus efectuarea unui studiu privind activitățile care pot avea efecte asupra mediului,
ținând cont de criteriile prevăzute în anexa III la Directiva 85/337.
Or, trebuie să se constate că Regatul Belgiei nu a prezentat acest studiu. În orice caz, astfel cum subliniază Comisia, contrar
cerințelor articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate, un astfel de studiu prealabil nu poate permite să se prevadă,
în principiu, efectele pe care le poate avea asupra unui anumit sit un plan sau un proiect în combinație cu alte planuri sau
proiecte.
În al treilea rând, Regatul Belgiei arată că, conform Decretului din 11 martie 1999, atunci când o unitate din a treia clasă
nu este în măsură să respecte condițiile integrale care îi sunt aplicabile, acesta face obiectul unei treceri în a doua clasă.
Pe baza informațiilor furnizate de declarant în cererea de acordare a autorizației de mediu pentru a doua clasă, autoritatea
competentă ar putea să decidă în aceste condiții impunerea unei evaluări a efectelor unității în fază de proiect asupra sitului
Natura 2000 în cauză în funcție de obiectivele de conservare ale acestui sit.
Cu toate acestea, Regatul Belgiei nu a prezentat nici prevederile condițiilor integrale referitoare la instalațiile și la
activitățile vizate de Comisie, nici criteriile care permit declarantului să determine dacă unitatea din a treia clasă în
fază de proiect este în măsură să respecte condițiile integrale. În plus, acest stat membru nu explică în ce fel, în mod concret,
aceste prevederi ar permite atenuarea lipsei unei evaluări corespunzătoare a efectelor planurilor sau ale proiectelor asupra
sitului protejat.
În al patrulea rând, Regatul Belgiei invocă normele de aplicare a articolului 28 alineatul 2 din Legea privind conservarea
naturii care, în orice caz, ar asigura o protecție eficace a siturilor Natura 2000 în regiunea valonă.
Cu toate acestea, statul membru menționat se limitează să facă trimitere la cele două ordine ale guvernului valon din 23 octombrie
2008 amintite la punctul 34 din prezenta hotărâre, fără a examina cuprinsul lor sau a explica motivele pentru care aceste
ordine sunt, în opinia sa, suficiente pentru a asigura transpunerea articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate.
În al cincilea rând, Regatul Belgiei menționează de asemenea obligația de a respecta Codul mediului, fără să precizeze însă
în mod concret în ce fel prevederile acestui cod coroborate cu condițiile generale ar putea ele însele să asigure protecția
mediului.
Rezultă din cele de mai sus că Regatul Belgiei nu a furnizat informațiile care să permită Curții să verifice dacă prevederile
adoptate de acesta sunt suficiente pentru a exclude, pe baza unor elemente obiective, că vreun plan sau proiect supus regimului
declarativ afectează un sit Natura 2000 în mod semnificativ,
per se
sau în combinație cu alte planuri sau proiecte.
În aceste circumstanțe, trebuie să se considere că acțiunea Comisiei este întemeiată.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se constate că, întrucât nu impune un studiu corespunzător privind efectele asupra
mediului pentru anumite activități, care sunt supuse unui regim declarativ, deși aceste activități pot afecta un sit Natura
2000, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor articolului 6 alineatul (3) din
Directiva habitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Belgiei la plata cheltuielilor de judecată,
iar Regatul Belgiei a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Întrucât nu impune un studiu corespunzător privind efectele asupra mediului pentru anumite activități, care sunt supuse unui
regim declarativ, deși aceste activități pot afecta un sit Natura 2000, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care
îi revin în temeiul dispozițiilor articolului 6 alineatul (3) din Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind
conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică.
2)
Obligă Regatul Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.