CELEX: 62007TJ0113
Concurență
Înțelegeri
Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Împărțirea pieței
Dreptul la apărare
Dovada încălcării
Încălcare unică și continuă
Amenzi
Gravitatea și durata încălcării
Motivare
Cuantum de plecare
An de referință

Istoricul cauzei
1.
Reclamanta
Reclamanta, Toshiba Corp., este o societate japoneză care își desfășoară activitatea în diferite sectoare, printre altele
în sectorul instalațiilor de comutație cu izolație în gaz (denumite în continuare „GIS”). În intervalul octombrie 2002-aprilie
2005, activitatea acesteia în sectorul GIS era realizată de o societate comună, TM T & D Corp., dizolvată în anul 2005, în
care reclamanta deținea 50 % din părțile sociale împreună cu Mitsubishi Electric Corp. (denumită în continuare „Melco”).
2.
Produsele
GIS sunt destinate să controleze fluxul energetic din rețelele electrice. Este vorba despre echipamente electrice grele, folosite
drept componente majore pentru substațiile electrice. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații
electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații.
3.
Procedura administrativă
La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei Comunităților Europene existența unor practici anticoncurențiale în sectorul
GIS, în cadrul unei cereri orale de imunitate la amenzi, formulată în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie
2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45,
p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).
Cererea de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. Aceasta
a determinat, la 24 aprilie 2004, o decizie a Comisiei de acordare a unei imunități condiționate în favoarea ABB.
Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții
în incintele mai multor societăți care își desfășurau activitatea în sectorul GIS.
La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care a fost notificată către 20 de societăți, printre
care și reclamanta. La 18 și la 19 iulie 2006, Comisia a efectuat audierea societăților cărora le adresase comunicarea privind
obiecțiunile.
4.
Decizia atacată
La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 6762 final privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al
articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare
„decizia atacată”).
În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere
coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în
special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia
a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate
„europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena
la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „acordul GQ”) stabilea normele care permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor
japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare. Pe de altă parte, în considerentele
(124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră
o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o
parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate, împreună, drept „țări de origine”
ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în
„țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective.
Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri
de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă
vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, acordul GQ
se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus,
în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate
grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.
În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena
la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (denumit în continuare „acordul EQ”). Comisia
a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau
atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate,
atribuite, aranjate sau să fi primit de asemenea un nivel de preț minim.
Pe baza constatărilor factuale și a aprecierilor juridice efectuate în cadrul deciziei atacate, Comisia a constatat că întreprinderile
implicate încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare
„Acordul privind SEE”) și le‑a aplicat amenzi al căror cuantum a fost calculat prin aplicarea metodologiei expuse în Liniile
directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17
și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare
„Liniile directoare privind calcularea amenzilor”), precum și în Comunicarea privind cooperarea.
La articolul 1 din decizia constatată, Comisia a constatat că reclamanta participase la încălcare de la 15 aprilie 1988 până
la 11 mai 2004.
Pentru încălcarea menționată la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 din decizia atacată, s‑a aplicat reclamantei
o amendă în cuantum de 90 900 000 de euro, din care cuantumul de 4 650 000 de euro, care corespunde încălcării săvârșite de
TM T & D, urma să fie plătit în solidar cu Melco.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 18 aprilie 2007, reclamanta a introdus prezenta acțiune. Memoriul
în apărare și replica au fost depuse la 27 august 2007 și, respectiv, la 22 octombrie 2007.
Prin actul depus la grefa Tribunalului la 29 noiembrie 2007, reclamanta a solicitat judecarea cauzei în lipsă, în temeiul
articolului 122 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Această cerere a fost respinsă prin Decizia Camerei a doua
a Tribunalului din 11 decembrie 2007.
Procedura scrisă s‑a încheiat la 17 decembrie 2007, prin depunerea duplicii.
Pe baza raportului judecătorului raportor, la 22 septembrie 2009, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii
orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului,
acesta a invitat Comisia să depună anumite înscrisuri și a solicitat părților să își exprime punctul de vedere referitor la
pertinența acelorași înscrisuri, în ceea ce privește argumentele întemeiate pe încălcarea dreptului de acces la dosar. De
asemenea, Tribunalul a adresat în scris Comisiei două întrebări, solicitându‑i să răspundă în ședință.
În răspunsul la solicitarea adresată de Tribunal, Comisia a comunicat înscrisurile vizate la 26 octombrie 2009. Reclamanta
a depus observațiile cu privire la aceste înscrisuri la 19 noiembrie 2009. Comisia a răspuns la observațiile reclamantei la
2 decembrie 2009.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința
din 11 decembrie 2009.
Prin Ordonanța din 11 iunie 2010, Tribunalul a decis redeschiderea procedurii orale, în cadrul activităților de cercetare
judecătorească prevăzute la articolul 65 din Regulamentul de procedură, a dispus depunerea de către Comisie a anumitor înscrisuri
și a stabilit modalitățile de consultare a acestora de către reclamantă.
Comisia a dat curs acestei măsuri de cercetare judecătorească în termenul stabilit.
Procedura orală a fost declarată terminată la 28 iulie 2010.
În cererea introductivă, reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate;
–        cu titlu subsidiar, anularea deciziei atacate în măsura în care o privește;
–        cu titlu mai subsidiar, modificarea articolelor 1 și 2 din decizia atacată în vederea anulării sau a reducerii substanțiale
a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a cheltuielilor efectuate în legătură cu garanția bancară.
În cursul ședinței, reclamanta a renunțat la primul capăt de cerere având ca obiect anularea în tot a deciziei atacate.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii ca nefondată;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă patru motive. Primul motiv este întemeiat pe faptul că, în decizia atacată, Comisia
nu a dovedit corespunzător cerințelor legale existența înțelegerii comune. Al doilea motiv este întemeiat pe nedovedirea de
către Comisie a existenței unei încălcări unice și continue. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare
al reclamantei. Al patrulea motiv este întemeiat pe aplicarea greșită de către Comisie a unei amenzi în sarcina reclamantei.
Comisia contestă temeinicia motivelor invocate de reclamantă.
Trebuie arătat de la bun început că reclamanta nu a precizat motivele care au fost invocate pentru a susține diferitele cereri
pe care le‑a formulat. În această privință, trebuie să se rețină, mai întâi, că primul, al doilea și al treilea motiv au fost
invocate de reclamantă în susținerea cererii prin care solicită anularea deciziei atacate în măsura în care o privește. Astfel,
în cazul admiterii unuia dintre aceste motive, s‑ar impune anularea în tot a deciziei atacate în măsura în care o privește
pe reclamantă. Pe de altă parte, al patrulea motiv privește stabilirea amenzii aplicate reclamantei și, în consecință, este
invocat de aceasta în susținerea cererii prin care solicită anularea sau reducerea substanțială a cuantumului amenzii care
i‑a fost aplicată.
1.
Cu privire la cererea prin care se solicită anularea articolelor 1 și 2 din decizia atacată în măsura în care acestea o privesc
pe reclamantă
În măsura în care anularea deciziei atacate, ca urmare a unei încălcări a dreptului la apărare al reclamantei, ar face inutilă
examinarea pe fond a deciziei menționate, într‑o primă etapă se impune analizarea celui de al treilea motiv. În continuare,
vor trebui examinate primul și al doilea motiv.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantei
Reclamanta consideră că dreptul său la apărare a fost încălcat. În cadrul primului aspect, aceasta invocă o eroare de procedură
fundamentală în ceea ce privește identificarea încălcării în partea dispozitivă a deciziei atacate. În cadrul celui de al
doilea aspect, aceasta invocă o încălcare a dreptului de acces la dosar. În cadrul celui de al treilea aspect, aceasta invocă
o denaturare din partea Comisiei a elementelor cuprinse în dosar.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe identificarea insuficientă a încălcării în partea dispozitivă a deciziei atacate
–       Argumentele părților
În opinia reclamantei, în articolul 1 din partea dispozitivă a deciziei atacate, Comisia s‑a limitat să amintească participarea
reclamantei la un ansamblu de acorduri și de practici concertate, fără a identifica o încălcare a articolului 81 CE și a articolului
53 din Acordul privind SEE, ceea ce constituie o eroare de procedură fundamentală.
Comisia contestă temeinicia argumentului reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
Articolul 1 din decizia atacată cuprinde constatarea Comisiei potrivit căreia societățile în cauză participaseră la un ansamblu
de acorduri și de practici concertate contrare articolului 81 CE și articolului 53 din Acordul privind SEE în sectorul GIS,
precizând perioadele în discuție. Astfel, partea dispozitivă a deciziei atacate nu menționează în ce au constat acordurile
și practicile imputate.
Cu toate acestea, trebuie amintit că partea dispozitivă a unei decizii trebuie interpretată având în vedere motivele care
stau la baza acesteia (Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută
sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931,
punctul 761). În speță, un rezumat al elementelor încălcării sancționate este prezentat în special în considerentul (2) al
deciziei atacate, aceste elemente fiind detaliate în alte considerente ale deciziei atacate. În aceste împrejurări, trebuie
să se considere că, având în vedere motivele care stau la baza acesteia, în partea dispozitivă a deciziei atacate, Comisia
a identificat încălcarea în discuție într‑un mod suficient de precis. Prin urmare, prezentul aspect trebuie respins.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o încălcare a dreptului de acces la dosar
–       Argumentele părților
În opinia reclamantei, Comisia nu i‑a acordat acces la toate elementele incriminatoare și dezincriminatoare.
În ceea ce privește elementele incriminatoare, reclamanta susține că a avut doar acces parțial la răspunsul dat de Hitachi
la comunicarea privind obiecțiunile și nu a avut acces la declarațiile date de Fuji în legătură cu care se pretinde că ar
confirma declarațiile date de ABB, amintite în considerentul (125) al deciziei atacate. În consecință, reclamanta consideră
că nu a putut să își exprime punctul de vedere și să fie audiată cu privire la aceste elemente care, în opinia sa, nu mai
puteau fi astfel menționate în decizia atacată.
În ceea ce privește elementele dezincriminatoare, reclamanta precizează că, în măsura în care nu i‑a fost acordat accesul
complet la dosar, nu a putut să stabilească dacă alte părți prezentaseră elemente pertinente suplimentare. În orice caz, reclamanta
consideră că ar fi trebuit să obțină acces la răspunsul suplimentar dat de Hitachi Ltd la comunicarea privind obiecțiunile,
care contrazice concluziile cuprinse în decizia atacată, deduse din declarațiile date de Hitachi cu privire la contabilizare.
De asemenea, reclamanta menționează declarațiile angajaților Melco și ai Hitachi care contrazic existența înțelegerii comune.
În sfârșit, reclamanta se referă la declarațiile domnului S., prezentate de Areva, care contrazic în aparență teoria referitoare
la durata acordului GQ.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
Respectarea dreptului la apărare impune ca în, cursul procedurii administrative, persoanei interesate să i se fi oferit posibilitatea
să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și circumstanțelor invocate, precum
și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea
Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 66).
Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune obligația Comisiei de a da întreprinderii
în cauză posibilitatea de a recurge la o examinare a tuturor înscrisurilor din dosarul de investigare care pot fi pertinente
pentru apărarea sa. Acestea includ atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor
comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale (Hotărârea Aalborg
Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 68).
În această privință, trebuie amintit că doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este
informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se
întemeiază în acest stadiu al procedurii și că această întreprindere dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării
exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la
înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigație
pe care părțile îl pot consulta (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, T‑161/05, Hoechst/Comisia, Rep., p. II‑3555,
punctul 163).
Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile
sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare
a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe
cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea
privind obiecțiunile sau documentul anexat la un astfel de răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele
întreprinderi care ar fi participat la încălcare (a se vedea Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 42 de mai sus, punctul 164
și jurisprudența citată). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1) din Acordul
privind SEE.
Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea
răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă
cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză
trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința
acestuia.
Cu toate acestea, simplul fapt că alte întreprinderi au invocat aceleași argumente precum întreprinderea în cauză și că acestea,
după caz, au utilizat mai multe resurse pentru apărarea lor nu este suficient pentru reținerea acestor argumente drept elemente
dezincriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02,
Rec., p. II‑3435, punctele 353 și 355).
În ceea ce privește consecințele unui acces la dosar care nu respectă aceste norme, necomunicarea unui document pe care Comisia
s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză
demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi
trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctele
71 și 73).
În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze
că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este
suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul
că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau
concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei cuprinse în decizie,
cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii
(Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctele 74 și 75).
Posibilitatea ca un document nedivulgat să fi putut avea vreo influență asupra derulării procedurii și asupra conținutului
deciziei Comisiei nu se poate stabili decât după o examinare provizorie a anumitor mijloace de probă care evidențiază că documentele
nedivulgate au putut avea – în considerarea acestor mijloace de probă – o importanță care nu ar fi trebuit neglijată (Hotărârea
Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 76).
În speță, trebuie înlăturate de la bun început argumentele reclamantei referitoare la faptul că nu a avut acces la întregul
dosar al Comisiei. Astfel, din jurisprudența citată la punctul 41 de mai sus rezultă că protejarea dreptului la apărare al
persoanelor interesate într‑o procedură administrativă nu presupune necesitatea acordării unui acces integral la dosar.
În ceea ce privește elementele incriminatoare, trebuie să se observe că reclamanta nu precizează elementele incriminatoare
în privința sa, reținute în decizia atacată, care ar fi fost cuprinse în partea din răspunsul dat de Hitachi la comunicarea
privind obiecțiunile, la care reclamanta nu a avut acces. Reclamanta nu menționează nici motivele pentru care faptul că a
avut doar acces parțial la documentul respectiv nu i‑a permis să își exprime punctul de vedere cu privire la declarațiile
date de Hitachi referitoare la contabilizare, ce constituie un element incriminator esențial. În aceste împrejurări, argumentul
reclamantei întemeiat pe accesul parțial la răspunsul dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile trebuie respins.
În plus, Comisia admite că nu putea să se întemeieze pe observațiile depuse de Fuji, necomunicate reclamantei, pentru a susține
obiecțiunile ce i‑au fost imputate în decizia atacată, însă contestă faptul că le‑a invocat efectiv în calitate de elemente
incriminatoare.
Cu toate acestea, trebuie arătat că în considerentele (125) și (255) ale deciziei atacate Comisia s‑a referit la observațiile
suplimentare prezentate de Fuji, în special cele prezentate la 21 noiembrie 2006, pentru a confirma existența înțelegerii
comune.
În aceste împrejurări, luarea în considerare a argumentului reclamantei depinde de rezultatul examinării primului motiv, referitor
la dovada existenței înțelegerii comune. Astfel, în ipoteza în care se constată că existența înțelegerii respective a fost
demonstrată corespunzător cerințelor legale și după excluderea observațiilor prezentate de Fuji, în calitate de element incriminator,
se va impune înlăturarea afirmațiilor reclamantei. În schimb, dacă se constată că observațiile respective constituie un element
necesar care susține constatările din decizia atacată cu privire la existența înțelegerii comune, se va impune admiterea argumentului
reclamantei și, prin urmare, anularea deciziei atacate în măsura în care o privește.
În ceea ce privește elementele dezincriminatoare, Tribunalul a solicitat Comisiei depunerea tuturor înscrisurilor care au
fost identificate de reclamantă cu o precizie minimă. Întrucât solicitarea adresată Comisiei a fost întemeiată pe informațiile
oferite de însăși reclamanta, nu este necesară admiterea cererii acesteia, formulată în cadrul observațiilor din 19 noiembrie
2009, prin care solicită obligarea Comisiei la a‑i comunica toate înscrisurile depuse în răspunsul la solicitările analoge
adresate de Tribunal în cauzele T‑112/07, Hitachi și alții/Comisia, și T‑133/07, Mitsubishi Electric/Comisia.
În ceea ce privește diferitele înscrisuri depuse de Comisie în prezenta cauză, trebuie să se observe în primul rând că, în
mod contrar celor susținute de reclamantă, răspunsul suplimentar formulat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile nu
pune în cauză conținutul factual al declarațiilor acesteia din urmă referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare.
În răspunsul suplimentar menționat, Hitachi s‑a limitat să conteste interpretarea Comisiei referitoare la aceste declarații,
în special în ceea privește pertinența acestora în calitate de dovadă a înțelegerii comune și a existenței unei încălcări
unice, care cuprinde atât înțelegerea comună, cât și acordul GQ. Or, aceeași argumentație fusese prezentată deja de Hitachi
în extrasul primului său răspuns la comunicarea privind obiecțiunile, pe care Comisia l‑a comunicat reclamantei. În consecință,
răspunsul suplimentar dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile nu poate fi considerat un element dezincriminator
a cărui comunicare ar fi fost susceptibilă să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.
De asemenea, trebuie arătat că, în observațiile sale din 19 noiembrie 2009, reclamanta critică în mod greșit faptul că, în
urma solicitării adresate de Tribunal Comisiei, a avut doar acces parțial la răspunsul suplimentar dat de Hitachi la comunicarea
privind obiecțiunile. Astfel, caracterul parțial al accesului la documentul menționat rezultă din faptul că, în înscrisurile
sale, reclamanta l‑a identificat în sensul că reprezenta un element dezincriminator potențial numai în măsura în care privește
mecanismul de notificare și de contabilizare.
În al doilea rând, trebuie să se observe că, în declarațiile scrise depuse în luna noiembrie 2006, angajații Melco și ai Hitachi
contestă existența înțelegerii comune și a discuțiilor referitoare la aceasta și menționează existența unor bariere la intrare
„ridicate” pe piața europeană. Pe de altă parte, unul dintre martorii Melco observă că Fuji nu a participat la negocierile
care au precedat semnarea acordului GQ, în timp ce alt martor subliniază că, în opinia sa, excluderea anumitor țări europene
din domeniul de aplicare al acordului GQ se datora riscului aplicării dreptului concurenței. La rândul lor, martorii Hitachi
menționează detaliile unei propuneri din partea Alstom referitoare la o înțelegere între producătorii europeni și japonezi,
formulată în luna iulie 2002, și respingerea acestei propuneri de către Hitachi.
În această privință, trebuie să se observe, pe de o parte, că mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate
sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării sale în cadrul procedurii administrative desfășurate de
Comisie, nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite și independente de declarațiile aceleiași societăți.
Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată,
în primul rând, pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și ale conducătorilor acesteia.
Pe de altă parte, în cursul procedurii administrative, reclamanta însăși a contestat existența înțelegerii comune și a discuțiilor
referitoare la aceasta și a invocat existența unor bariere la intrare „ridicate” pe piața europeană. În consecință, invocarea
acestor argumente de alte întreprinderi nu poate fi considerată un element dezincriminator.
De asemenea, detaliile propunerii formulate de Alstom în luna iulie 2002 au fost evidențiate în comunicarea privind obiecțiunile,
în timp ce absența Fuji de la negocierile legate de acordul GQ este menționată în mărturia domnului M., la care reclamanta
nu contestă că nu a avut acces. Prin urmare, aceste elemente nu constituie elemente dezincriminatoare.
În schimb, nu rezultă că argumentul referitor la motivul pentru care anumite țări europene erau excluse din domeniul de aplicare
al acordului GQ a fost invocat de reclamantă, nici că reclamanta a avut acces la un document care să îl reproducă. Astfel,
fragmentul în cauză din mărturia unui angajat al Melco ar putea fi considerat un element dezincriminator. Cu toate acestea,
este vorba despre o declarație care provine de la unul dintre angajații uneia dintre întreprinderile implicate, în care acesta
se limitează să conteste existența comportamentului ilicit și care nu este nicidecum susținută. În aceste împrejurări, nu
este necesar să se considere că o comunicare a acestui element era susceptibilă să influențeze derularea procedurii și conținutul
deciziei atacate.
În al treilea rând, trebuie să se observe că însăși reclamanta admite, în observațiile din 19 noiembrie 2009, că declarațiile
domnului S., depuse de Areva, îi confirmă argumentația în ceea ce privește pretinsa suspendare a aplicării acordului GQ în
perioada 1999-2002. De asemenea, contrar celor susținute de reclamantă, afirmația potrivit căreia era necesară abordarea TM
T & D în anul 2002 în vederea prezumării activităților cartelului a fost prezentată în nota explicativă formulată de Areva
privind funcționarea înțelegerii, la care reclamanta a avut acces.
Unicul element potențial dezincriminator cuprins în declarațiile domnului S. este afirmația potrivit căreia acordul GQ nu
putea funcționa în absența unui producător major precum Siemens. Totuși, această afirmație, care provine de la un angajat
al unei întreprinderi căreia i se impută participarea la încălcare, nu este susținută și este contrazisă atât de declarațiile
date de alte întreprinderi implicate, cât și de înscrisuri colectate de Comisie și menționate în considerentele (191)-(198)
ale deciziei atacate. Prin urmare, comunicarea acestui element nu ar fi fost susceptibilă să influențeze derularea procedurii
și conținutul deciziei atacate.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie înlăturate argumentele reclamantei referitoare la accesul la elementele dezincriminatoare.
Cu toate acestea, după cum rezultă din cuprinsul punctului 53 de mai sus, soluționarea prezentului aspect depinde de rezultatul
examinării argumentelor prezentate de reclamantă în cadrul primului motiv.
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe denaturarea elementelor cuprinse în dosar
–       Argumentele părților
În opinia reclamantei, Comisia a denaturat elementele cuprinse în dosar, încălcând astfel atât dreptul său la apărare, cât
și obligația de a analiza dosarul cu imparțialitate și cu diligență.
Reclamanta consideră, în primul rând, spre deosebire de cele menționate în considerentul (255) al deciziei atacate, că întreprinderea
care aparține grupului din care face parte VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (denumită în continuare „VA
TECH”) nu a rămas pasivă în legătură cu existența înțelegerii comune, ci a contestat‑o explicit în cursul audierii.
În al doilea rând, reclamanta contestă că, în cursul audierii, nu a fost în măsură să răspundă la întrebările referitoare
la proiectele contabilizate în cota prevăzută de acordul GQ și în lista proiectelor pretins notificate, furnizată de ABB.
Întemeindu‑se pe un extras din transcrierea audierii, aceasta precizează că răspunsul său era acela că nu era la curent în
privința contabilizării.
În al treilea rând, reclamanta susține că, în decizia atacată, Comisia a declarat în mod greșit că aceasta a confirmat că
acordul GQ continuase după 24 aprilie 1999, deși susținuse întotdeauna că înțelegerea la scară mondială încetase după întreruperea
participării Siemens și a Hitachi.
În al patrulea rând, în mod contrar afirmației Comisiei, cuprinsă în considerentul (306) al deciziei atacate, reclamanta susține
că nu a confirmat declarațiile date de Hitachi referitoare la existența notificării și că a contestat atât notificarea, cât
și contabilizarea.
În al cincilea rând, reclamanta susține că, în măsura în care nu a avut acces la declarațiile celorlalte părți pe baza cărora
Comisia și‑a întemeiat concluziile, nu se poate exclude nici denaturarea declarațiilor în decizia atacată, care, de altfel,
ar fi foarte probabilă, având în vedere criticile menționate mai sus.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
Pe de o parte, trebuie să se observe că principiul respectării dreptului la apărare, al cărui conținut a fost amintit la punctul
40 de mai sus, poate fi încălcat din cauza unei denaturări a faptelor numai atunci când aceasta a afectat posibilitatea unei
părți interesate de a înțelege conținutul obiecțiunilor reținute de Comisie sau de a aprecia elementele invocate în susținerea
acestora.
Or, în speță, reclamanta nu precizează în ce măsură pretinsele denaturări ale Comisiei privind faptele i‑ar fi făcut apărarea
mai dificilă.
În consecință, trebuie înlăturată critica întemeiată pe încălcarea principiului dreptului la apărare.
Pe de altă parte, obligația de a analiza dosarul cu imparțialitate și cu diligență, care este parte integrantă a principiului
bunei administrări, este încălcată de fiecare dată când este denaturat un element de fapt. Cu toate acestea, o asemenea încălcare
permite să se concluzioneze în sensul nelegalității deciziei atacate numai în măsura în care Comisia nu ar fi putut ajunge
la aceleași concluzii dacă ar fi interpretat corect elementele de fapt în cauză.
În aceste împrejurări, interpretarea diferitelor elemente de fapt care se susține că au fost denaturate, precum și efectele
denaturărilor eventual constatate vor fi examinate în cadrul motivelor formulate de reclamantă prin care contestă elementele
de fapt în cauză.
Având în vedere toate cele de mai sus, al treilea aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune nu a fost dovedită de Comisie corespunzător
cerințelor legale
Potrivit jurisprudenței, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele
de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări
(a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP,
T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctul 59 și jurisprudența citată).
În acest context, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată
decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost
dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special
în cazul unei acțiuni în anulare a unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul
78 de mai sus, punctul 60).
Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum
rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale,
semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale
dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de gravitate al sancțiunilor
aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor
de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu
(a se vedea în acest sens Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).
Astfel, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi săvârșirea încălcării.
Cu toate acestea, este important de subliniat că fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar,
să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de
instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul
78 de mai sus, punctele 62 și 63 și jurisprudența citată).
În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita
să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și dispersate
de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea
împrejurărilor pertinente. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit
număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada
unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctele
64 și 65 și jurisprudența citată).
În această privință, reclamanta susține că nu este necesară aplicarea normelor mai flexibile în materie de probe, legate de
dificultățile cu care s‑ar fi confruntat Comisia în încercarea de a dovedi o încălcare. În opinia reclamantei, în primul rând,
Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute
la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4,
p. 269) a consolidat competențele Comisiei în acest domeniu. În al doilea rând, în prezenta cauză, Comisia ar fi primit un
număr important de elemente de probă grație programului său de clemență. În al treilea rând, din cauza utilizării tehnologiilor
moderne, ar exista în mai multe calculatoare copii multiple ale documentelor referitoare la membrii înțelegerii. În opinia
reclamantei, documentele în cauză pot fi, așadar, căutate și identificate mai ușor, iar conținutul acestora poate fi reconstituit
chiar și ulterior ștergerii acestora.
Cu toate acestea, argumentele reclamantei nu pot fi primite. Astfel, în primul rând, deși din considerentul (25) al Regulamentului
nr. 1/2003 rezultă că această consolidare a competențelor Comisiei are drept obiectiv să permită identificarea, printre altele,
a încălcărilor articolului 81 CE, această consolidare, avută în vedere în mod individual, nu garantează că, într‑un caz determinat,
Comisia va putea strânge în realitate mai ușor elemente probatorii. În al doilea rând, aceeași constatare se aplică programului
de clemență. Într‑adevăr, pentru a putea fi invocate în mod legal de Comisie drept dovezi ale unei încălcări, elementele primite
de la întreprinderile în cauză trebuie să îndeplinească în orice situație criteriile jurisprudențiale aplicabile. Astfel,
existența însăși a unor cereri de clemență nu simplifică în mod obligatoriu rolul Comisiei. În al treilea rând, impactul proliferării
fișierelor informatice este neutralizat prin măsurile tehnice adoptate în această privință de membrii înțelegerii. În speță,
din considerentele (173)-(175) ale deciziei atacate rezultă că părțile au codat documentele pertinente cu ajutorul unor instrumente
informatice și că au fost utilizate cutii poștale electronice anonime pentru efectuarea comunicărilor referitoare la activitatea
ilicită. Pe de o parte, nu s‑a dovedit că reclamanta a refuzat sistematic să adere la aceste măsuri, elementele cuprinse în
dosar neevidențiind o opoziție de durată. Pe de altă parte, din aceleași elemente rezultă că, atunci când reclamanta nu utiliza
codarea și cutiile poștale electronice anonime, comunicarea cu aceasta era realizată prin telefon sau prin fax, iar nu prin
e‑mail sau printr‑o altă formă de schimb al fișierelor informatice.
De altfel, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu
privire la existența unei încălcări, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care să
pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă
a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor comunitare de concurență
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00
și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 186 și jurisprudența citată).
După cum susține reclamanta, această regulă este aplicabilă și atunci când elementele de probă pe care se întemeiază Comisia
sunt insuficiente. Astfel, în acest caz, elementele respective nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării
și fără a fi necesară o interpretare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings
și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 74).
În schimb, contrar susținerilor reclamantei, regula de mai sus nu este aplicabilă în toate situațiile în care încălcarea este
demonstrată prin deducție pornind de la alte fapte, prin dovezi indirecte sau prin probe care nu sunt înscrisuri. Astfel,
în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul care
prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia,
T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 72). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul
privind SEE.
În consecință, chiar dacă împrejurările menționate de reclamantă, în ipoteza în care ar fi dovedite, ar putea avea pertinență
în cadrul aprecierii globale a seriei de indicii invocate de Comisie, acestea, considerate individual, nu au drept efect a
permite întreprinderii în cauză să pună în discuție afirmațiile Comisiei printr‑o prezentare alternativă a faptelor.
În plus, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept comunitar nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi,
declarațiile date de alte întreprinderi cărora li se impută că au participat la înțelegere. În cazul inexistenței unei asemenea
situații, sarcina probei comportamentelor contrare articolului 81 CE, care revine Comisiei, ar fi nesustenabilă și incompatibilă
cu misiunea acesteia de supraveghere a aplicării adecvate a acestor dispoziții (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia,
punctul 85 de mai sus, punctul 192). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul
privind SEE.
Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este
contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței
unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare
impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul
85 de mai sus, punctele 219 și 220).
În ceea ce privește valoarea probatorie a diferitelor elemente de probă, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele
prezentate rezidă în credibilitatea acestora (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 87 de mai sus, punctul 72).
Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind
de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia (Hotărârea
Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-
T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 1053
și 1838).
Cu privire la declarații, acestora li se poate recunoaște, de altfel, o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul
rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană
care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva
intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în
al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură (a se vedea în acest sens Hotărârea
JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctele 205-210).
În plus, deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților
principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea invocată de reclamantă ca acești participanți să aibă tendința
să furnizeze mai multe elemente incriminatoare privind activitatea concurenților lor, nu este mai puțin adevărat că faptul
de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri
a amenzii nu determină obligatoriu o incitare la a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri
ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul
complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin
de Comunicarea privind cooperarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia,
T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).
Tot în această privință trebuie arătat că efectele posibile ale comunicării unor informații deformate sunt cu atât mai grave
cu cât declarația contestată a întreprinderii trebuie confirmată, după cum rezultă din cuprinsul punctului 90 de mai sus.
Astfel, această împrejurare crește riscul identificării unor declarații inexacte atât de Comisie, cât și de alte întreprinderi
implicate.
În ceea ce privește aplicarea acestor norme în speță, cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit constatărilor din
decizia atacată, înțelegerea comună era o înțelegere nescrisă care includea, în primul rând, angajamentul întreprinderilor
japoneze de a nu intra pe piața proiectelor GIS în Spațiul Economic European, în al doilea rând, înțelegerea întreprinderilor
europene de a nu intra pe piața japoneză a proiectelor GIS și, în al treilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de
a notifica întreprinderilor japoneze proiectele GIS în țări europene, altele decât țările de origine, și de a înscrie aceleași
proiecte în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ. În opinia Comisiei, obiectivul mecanismului de notificare și
de contabilizare era de a oferi o compensație întreprinderilor japoneze, percepute de întreprinderile europene drept concurenți
potențiali pe piața SEE.
Printre diferitele elemente ale înțelegerii comune enumerate la punctul 96 de mai sus, pretinsul angajament al întreprinderilor
japoneze de a nu intra pe piața SEE este cel care constituie temeiul obiecțiunii adresate de Comisie reclamantei. Prin urmare,
existența acestui angajament trebuie demonstrată corespunzător cerințelor legale. Cu toate acestea, celelalte elemente ale
înțelegerii comune, în cazul în care ar fi dovedite, pot fi pertinente în calitate de dovezi indirecte din care s‑ar putea
deduce existența angajamentului corelativ al întreprinderilor japoneze.
Reclamanta contestă existența înțelegerii comune și participarea la aceasta. Reclamanta critică valoarea probatorie a diferitelor
elemente invocate de Comisie în decizia atacată și evidențiază alte elemente care, în opinia sa, sugerează inexistența înțelegerii
comune. În consecință, potrivit reclamantei, Comisia avea obligația să accepte explicația alternativă a absenței producătorilor
japonezi de pe piața proiectelor GIS în SEE, legată de existența unor bariere juridice, tehnice și comerciale la intrarea
pe această piață. Adoptând în aceste împrejurări decizia atacată, Comisia ar fi răsturnat sarcina probei, ar fi încălcat principiul
prezumției de nevinovăție și și‑ar fi depășit competența.
Comisia susține că existența înțelegerii comune și în special angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața
SEE sunt demonstrate corespunzător cerințelor legale printr‑o serie de dovezi care conțin înscrisuri, declarații date de întreprinderi,
mărturii, precum și elemente referitoare la funcționarea efectivă a înțelegerii.
Prin urmare, trebuie să se aprecieze fiabilitatea și conținutul diferitelor elemente de probă avute în vedere pentru a verifica
dacă, analizate în mod global, în privința existenței înțelegerii comune, probele invocate de Comisie întemeiază o convingere
fermă care nu este susceptibilă să fie pusă în cauză de probele invocate de reclamantă.
La rândul lor, criticile reclamantei întemeiate pe încălcarea principiului prezumției de nevinovăție și pe depășirea de către
Comisie a propriei competențe se întemeiază pe premisa potrivit căreia Comisia nu a dovedit existența înțelegerii comune și
participarea reclamantei la aceasta. În consecință, în cazul în care argumentele reclamantei privind dovada existenței încălcării
și participarea reclamantei la încălcare trebuie înlăturate, această împrejurare va determina în mod obligatoriu înlăturarea
criticilor întemeiate pe încălcarea principiului prezumției de nevinovăție și a depășirii de către Comisie a propriei competențe.
În schimb, în cazul în care se concluzionează că, în decizia atacată, nu s‑a demonstrat participarea reclamantei la pretinsa
încălcare, această constatare, luată în considerare în mod individual, va justifica anularea deciziei atacate în măsura în
care o privește pe reclamantă.
Cu privire la elementele prezentate de ABB
–       Argumentele părților
Reclamanta contestă că diferitele elemente prezentate de ABB constituie o dovadă a înțelegerii comune.
Cu titlu introductiv, reclamanta susține că, în general, elementele prezentate de ABB au valoare probatorie scăzută din cauză
că ABB a beneficiat de imunitate condiționată. În opinia reclamantei, declarațiile date de ABB nu mai contribuiau la propria
incriminare. În schimb, ABB putea fi puternic determinată să răspundă la întrebările Comisiei într‑un mod care confirma existența
înțelegerii, întrucât risca în permanență să piardă beneficiul imunității în cazul în care cooperarea acesteia ar fi fost
considerată insuficientă. Prin urmare, trebuia adoptată o abordare critică în privința elementelor de probă provenite de la
ABB.
Pe de altă parte, reclamanta contestă valoarea probatorie a fiecărui element prezentat de ABB și analizat separat. În primul
rând, reclamanta susține că declarația dată de ABB la 11 martie 2004 prin care se confirma existența înțelegerii comune este
ambiguă, din moment ce ABB a admis deopotrivă că nu exista niciun acord explicit și că înțelegerea comună se întemeia pe contextul
factual, și anume pe faptul că întreprinderile japoneze erau acceptate de clienții europeni doar în mod restrâns și că acestea
se confruntau cu anumite dificultăți tehnice și juridice în cazul în care doreau să intre pe piața europeană. De asemenea,
în opinia ABB, producătorii japonezi participau la înțelegere numai în măsura în care această înțelegere privea teritorii
situate în afara SEE.
În al doilea rând, reclamanta ridică problema mărturiei domnului M., fost angajat al ABB, din cadrul întâlnirii din 23 septembrie
2005. Reclamanta susține, în această privință, că voința exprimată de ABB de a susține teoria Comisiei s‑a manifestat prin
eforturile depuse de consilierul extern al ABB de a direcționa declarațiile domnului M. astfel încât acesta să admită că intrarea
producătorilor japonezi pe piața europeană putea deveni rentabilă după un anumit timp.
Reclamanta adaugă că domnul M. nu mai era angajatul ABB la momentul întâlnirii, ceea ce implică faptul că acesta nu mai avea
obligația să acționeze în interesul ABB. De asemenea, faptul că domnul M. a revenit asupra declarațiilor sale ar ilustra mai
degrabă presiunea exercitată asupra sa decât voința de a da informații precise.
Reclamanta susține deopotrivă că declarațiile domnului M. referitoare la existența înțelegerii comune sunt o „dovadă de reproducere”
puțin convingătoare. În opinia sa, domnul M. a declarat că nu fusese prezent la încheierea înțelegerii comune și că aceasta
nu era menționată cu ocazia reuniunilor la care a participat. Prin urmare, aceste declarații ar fi întemeiate pe opinia personală
a domnului M. cu privire la existența unei înțelegeri. Reclamanta arată în această privință că, chiar în ipoteza în care s‑ar
prezuma existența înțelegerii comune, ar exista speranța legitimă ca, dată fiind pretinsa importanță a acesteia, întreprinderile
care au formulat cerere de clemență să prezinte elemente de probă care existau la momentul faptelor în litigiu.
În ceea ce privește conținutul declarațiilor domnului M., reclamanta susține că, deși acesta a declarat că încheierea unui
acord având ca obiect piețele din străinătate presupunea existența unui acord având ca obiect țările de origine ale diferiților
participanți, acesta a explicat deopotrivă că, deși era posibilă intrarea eventuală a producătorilor japonezi pe piața europeană,
un asemenea efort nu ar fi fost însă rentabil. Ulterior, la 4 octombrie 2005, consilierul extern al ABB ar fi prezentat o
nouă declarație, prezumată a clarifica declarațiile precedente ale domnului M. și în care s‑a constatat în mod formal existența
înțelegerii comune. În opinia reclamantei, aceste două elemente sunt contradictorii și, prin urmare, nu pot fi invocate.
În al treilea rând, reclamanta arată că declarațiile domnilor W. și P., angajați ai ABB, sunt „vagi speculații” bazate pe
opinii personale nesusținute. Astfel, cu ocazia interogării domnului W. cu privire la motivele de refuz ale producătorilor
japonezi de a participa la cererile de oferte de GIS în Europa, acesta nu s‑ar fi referit la înțelegerea comună. În schimb,
în declarațiile precedente, acesta ar fi explicat că existența unor bariere „ridicate” făcea dificilă intrarea pe piața europeană.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, din cuprinsul punctelor 94 și 95 de mai sus rezultă că nu este necesar să se examineze automat cu circumspecție
elementele furnizate de o întreprindere care a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi. În ceea ce privește cazul
specific al mărturiilor, desigur, este posibil ca angajații unei asemenea întreprinderi, care au obligația să acționeze în
interesul acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru
motivul că această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului lor profesional.
Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale
prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării.
În ceea ce îl privește pe domnul M., reclamanta arată în mod întemeiat că un fost angajat nu mai are în principiu obligația
de a acționa în interesul fostului său angajator în ceea ce privește cooperarea voluntară la o procedură administrativă. O
asemenea împrejurare presupune însă deopotrivă că, în asemenea context, acesta nu are în principiu un interes de a prezenta
elemente inexacte. În această privință, trebuie arătat că, la momentul prezentării mărturiei, domnul M. era deja pensionat.
În aceste împrejurări, nu rezultă că lipsa cooperării sale în procedura administrativă ar fi avut pentru acesta consecințe
defavorabile.
Pe de altă parte, nu se poate considera că elementele furnizate de ABB nu erau susceptibile să producă efecte prejudiciabile
în privința acesteia. Astfel, în măsura în care elementele respective au fost prezentate înainte de comunicarea privind obiecțiunile,
nici ABB, nici actualii angajați, nici fostul angajat al acesteia nu puteau avea certitudine cu privire la întinderea și la
conținutul exact al obiecțiunilor imputate ABB.
În ceea ce privește diferitele elemente invocate de reclamantă, în primul rând, în observațiile din 11 martie 2004, respectiv
înainte de acordarea imunității condiționate, ABB a amintit explicit existența unei înțelegeri comune în temeiul căreia cele
două societăți japoneze nu depuseseră oferte pentru proiectele europene, iar societățile europene nu depuseseră oferte pentru
proiectele japoneze.
ABB a declarat, desigur, că înțelegerea comună era întemeiată pe împrejurarea că producătorii japonezi nu erau acceptați de
clienții europeni și că trebuiau să facă față anumitor obstacole pe piața europeană. Cu toate acestea, reiese fără echivoc
din observațiile din 11 martie 2004 că, în opinia sa, întreprinderile japoneze implicate nu s‑au limitat să constate existența
acestor obstacole, ci s‑au angajat, în raport cu partenerii lor europeni, să nu intre pe piața SEE. Astfel, barierele la intrare
pe acea piață ar constitui mai degrabă un factor care a condus la încheierea înțelegerii menționate. Pe de altă parte, trebuie
arătat că o asemenea constatare nu este paradoxală, din moment ce este normal ca un producător, în cadrul unei împărțiri a
pieței precum cea invocată de Comisiei în speță, să abandoneze concurenților săi piețele în care poziția acestuia este fragilă.
În plus, este adevărat că ABB a declarat că nu exista niciun acord explicit cu producătorii japonezi în ceea ce privește trucarea
cererilor de ofertă, stabilirea prețurilor și împărțirea proiectelor în SEE. Totuși, interpretată în contextul în care a fost
dată, această declarație se referă la împărțirea proiectelor naționale între producătorii europeni sau la împărțirea proiectelor
GIS în SEE. Prin urmare, aceasta nu contrazice existența angajamentului general al întreprinderilor japoneze de a nu intra
pe piața din SEE, explicată cu claritate de ABB. Pe de altă parte, nu se constată nicio incoerență în cuprinsul declarațiilor
date de ABB. Astfel, în măsura în care, în opinia ABB, întreprinderile japoneze se angajaseră să nu intre pe piața din SEE,
nu ar fi fost utilă, în privința lor, încheierea de către acestea a unor acorduri detaliate cu producătorii europeni având
ca obiect împărțirea proiectelor GIS pe aceeași piață.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că declarațiile ABB din 11 martie 2004 nu sunt ambigue,
constituind indicii ale existenței înțelegerii comune.
În al doilea rând, trebuie să se admită că, într‑un anumit moment al întâlnirii cu domnul M., consilierul extern al ABB a
intervenit pentru a‑i sugera că intrarea pe piața europeană putea fi rentabilă pentru producătorii japonezi, aspect în privința
căruia domnul M. nu a părut convins. În consecință, trebuie să se considere că domnul M. exprima îndoieli cu privire la interesul
comercial al unui asemenea demers și să se țină seama de această împrejurare în cadrul aprecierii conținutului mărturiei sale.
Cu toate acestea, reclamanta nu explică în ce măsură această intervenție a consilierului extern al ABB afectează credibilitatea
mărturiei domnului M. cu privire la alte aspecte.
În plus, reclamanta susține în mod întemeiat că mărturia domnului M. nu pare a fi rezultatul unei reflecții aprofundate și
că aceasta nu a fost revizuită după o reflecție și după verificări suplimentare. Astfel, mărturia a fost prezentată oral și
nu există nicio urmă a unor întrebări scrise adresate anterior de Comisie domnului M., nici a verificării și a revizuirii
ulterioare, din partea acestuia, a declarațiilor referitoare la înțelegerea comună și la barierele la intrare pe piața SEE.
Cu toate acestea, reclamanta nu prezintă elemente care ar lăsa să se creadă că revizuirile ulterioare ale declarațiilor domnului
M. au fost motivate de o anumită presiune la care ar fi fost supus.
La rândul său, afirmația reclamantei potrivit căreia mărturia domnului M. este doar o „dovadă de reproducere” trebuie înlăturată.
Astfel, domnul M. a fost unul dintre reprezentanții ABB în cadrul înțelegerii în perioada 1988-2002, respectiv pe aproape
întreaga durată a funcționării sale, în timp ce ABB era unul dintre principalii actori. Așadar, domnul M. a fost un martor
direct și privilegiat al împrejurărilor pe care le‑a prezentat.
În această privință, trebuie să se admită că domnul M. a confirmat în mărturia sa că nu a fost prezent la încheierea înțelegerii
comune. De asemenea, fiind interogat cu privire la problema dacă tema înțelegerii comune a fost ridicată cu ocazia reuniunilor
la care a asistat, domnul M. a răspuns că nu era necesar să fie amintită, deoarece înțelegerea comună funcționa intrinsec.
Aceste împrejurări nu pun însă în discuție valoarea probatorie a mărturiei domnului M. Astfel, pe de o parte, un martor poate
furniza în totalitate dovada unui fenomen de durată chiar dacă nu a asistat la momentul de început al acestuia. Pe de altă
parte, deși domnul M. a declarat că problema înțelegerii comune nu fusese discutată explicit în cadrul reuniunilor la care
a participat, din mărturia acestuia rezultă că, în opinia sa, lucrurile funcționau în acest mod deoarece conținutul înțelegerii
respective era înțeles, acceptat și pus în aplicare de participanții la înțelegere fără a fi necesară o discuție explicită.
În acest context, trebuie observat că angajamentul unui grup de producători de a nu intra pe piața rezervată altui grup, precum
angajamentul imputat de Comisie producătorilor japonezi, se întemeiază pe un concept simplu care poate fi aplicat în mod facil.
De asemenea, această punere în aplicare nu necesită, în principiu, o interacțiune între întreprinderile în cauză. Prin urmare,
un asemenea angajament poate exista în mod perfect în calitate de înțelegere nescrisă, ceea ce permite și reducerea riscului
de a fi descoperit. În această privință, Comisia a arătat în considerentele (170)-(176) ale deciziei atacate că, în speță,
participanții la înțelegere și‑au luat o serie de precauții de ordin organizatoric și tehnic pentru a evita divulgarea acesteia.
În ceea ce privește conținutul mărturiei domnului M., acesta a declarat că între producătorii japonezi și europeni exista
o înțelegere anterioară acordului GQ, referitoare la protecția reciprocă a piețelor naționale, că această înțelegere era o
condiție necesară pentru încheierea unor acorduri referitoare la alte regiuni și că respectarea normelor acestei înțelegeri
presupunea ca producătorii japonezi să nu intre pe piața națională a producătorilor europeni, deși aceștia aveau o asemenea
capacitate pe plan tehnic. De asemenea, în acest context, domnul M. a explicat mecanismul de notificare și de contabilizare,
precum și faptul că proiectele GIS în țările de origine nu făceau obiectul unor discuții între cele două grupuri de producători
și nu erau deduse din cotele prevăzute de acordul GQ.
În plus, după cum s‑a observat la punctul 118 de mai sus, domnul M. nu avea convingerea unui interes comercial al întreprinderilor
japoneze de a intra pe piața europeană a proiectelor GIS. Cu toate acestea, poziția domnului M., împărtășită de domnul P.,
nu afectează nici opinia celor patru martori, nici opinia a însăși ABB, conform cărora întreprinderile japoneze se angajaseră
să nu intre pe piața SEE, deși aveau o asemenea capacitate pe plan tehnic.
De asemenea, în această privință trebuie să se observe că lipsa eventuală a unui interes comercial al producătorilor japonezi
de a intra pe piața SEE la un moment dat nu lipsește de obiect existența unei înțelegeri, precum înțelegerea comună. Astfel,
o asemenea înțelegere este susceptibilă, pe de o parte, să elimine riscul rezidual de intrare viitoare pe piețele respective
în cazul unei schimbări a situației concurențiale și să garanteze astfel o securitate pe termen lung celor două grupuri de
producători, prin stabilizarea poziției privilegiate a acestora. Pe de altă parte, aceasta poate deopotrivă să constituie
baza unei încrederi reciproce între cele două grupuri. Or, potrivit declarațiilor domnului M., o asemenea încredere era necesară
pentru aplicarea înțelegerii la scară mondială.
Având în vedere toate cele de mai sus trebuie să se concluzioneze în sensul că mărturia domnului M. constituie un indiciu
al existenței înțelegerii comune.
În al treilea rând, în mod contrar susținerilor reclamantei, domnul Wi. a declarat că absența întreprinderilor japoneze pe
piața europeană era rezultatul unui sistem de protecție a pieței japoneze și a pieței europene, motivat de faptul că fiecare
dintre cele două grupuri de producători nu dorea ca celălalt grup să intervină pe piața sa de origine. De asemenea, domnul
P. s‑a referit în mod spontan la un acord comun cu întreprinderile japoneze în temeiul căruia acestea din urmă nu participau
pe piața europeană, iar întreprinderile europene nu participau pe piața japoneză. Astfel, mărturiile domnilor Wi. și P. nu
pot fi calificate drept „vagi speculații”, ci, dimpotrivă, constituie elemente care confirmă existența înțelegerii comune.
De altfel, aceeași constatare se aplică și ultimei mărturii, prezentată la inițiativa ABB și dată de domnul V.-A. Interogat
cu privire la existența unei anumite înțelegeri între producătorii europeni și japonezi, acesta a amintit existența unui acord
între producătorii japonezi și europeni, în temeiul căruia întreprinderile europene nu „atacau” întreprinderile japoneze pe
piața japoneză și viceversa. Mai mult, domnul V.-A. a declarat că a participat la o discuție explicită între întreprinderile
europene și reprezentantul unei întreprinderi japoneze în legătură cu respectarea acestui acord, care a avut loc ca urmare
a tentativelor întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană.
În concluzie, trebuie să se observe că declarațiile și mărturiile date de ABB constituie elemente de natură să dovedească
înțelegerea comună, din moment ce este amintită existența acestei înțelegeri, este descris conținutul substanțial al acesteia
și sunt furnizate informații cu privire la durata acesteia și la participanți.
De asemenea, elementele furnizate de ABB sunt coerente în ceea ce privește existența și conținutul esențial al înțelegerii
comune. Deși există o divergență în privința interesului comercial al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană,
această împrejurare nu are relevanță în speță, având în vedere declarațiile referitoare la existența înțelegerii comune, după
cum s‑a arătat la punctul 125 de mai sus.
Pe de altă parte, declarațiile date de ABB au fost prezentate în numele unei întreprinderi, iar din conținutul lor reiese
că sunt întemeiate pe cercetări interne și pe discuții cu angajații acestei întreprinderi. Prin urmare, acestor declarații
trebuie să li se recunoască un anumit grad de valoare probatorie.
La rândul lor, declarațiile date de cei patru martori vizați sunt credibile, din moment ce acestea provin de la martori direcți
ai împrejurărilor pe care le relatează și nu rezultă din împrejurări ale cauzei în privința cărora martorii respectivi ar
fi fost motivați să prezinte informații deformate. Astfel, acestor declarații trebuie să li se recunoască o forță probantă
ridicată.
Cu toate acestea, în temeiul jurisprudenței menționate la punctul 90 de mai sus, în orice ipoteză, conținutul declarațiilor
și al mărturiilor date de ABB trebuie coroborat cu alte elemente.
Cu privire la coroborarea elementelor prezentate de ABB
–       Argumentele părților
În opinia reclamantei, în decizia atacată, Comisia nu evidențiază elemente suficiente care să coroboreze elementele furnizate
de ABB și, între altele, nu se referă la niciun element de probă existent la momentul faptelor în litigiu.
În primul rând, afirmația Fuji potrivit căreia aceasta era conștientă de înțelegerea comună, menționată în răspunsul acesteia
la comunicarea privind obiecțiunile, nu ar fi nici susținută, nici explicată și ar corespunde, așadar, doar unei teze unilaterale
a acesteia. În plus, teza menționată nu ar preciza dacă aceasta era singura parte la pretinsa înțelegere, dacă era vorba despre
o înțelegere a producătorilor europeni sau dacă erau implicați și producătorii japonezi. De asemenea, în cererea de clemență
formulată la 11 iulie 2006, Fuji nu ar fi menționat existența înțelegerii comune. Înțelegerea comună nu ar fi fost menționată
nici în cele cinci mărturii ale angajaților Fuji prezentate de aceasta.
În opinia reclamantei, declarațiile ulterioare date de Fuji care confirmă existența înțelegerii comune, în special declarația
acesteia din 21 noiembrie 2006, nu i‑au fost comunicate și, prin urmare, nu pot fi luate în considerare.
Pe de altă parte, valoarea probatorie redusă a elementelor prezentate de Fuji ar fi confirmată de împrejurarea că Fuji nu
a beneficiat de clemență din partea Comisiei în schimbul comunicării acestora.
În al doilea rând, în ceea ce privește constatarea potrivit căreia Alstom și Areva nu au contestat existența înțelegerii comune,
iar VA TECH nu a contestat‑o în mod deschis, reclamanta susține că asimilarea tăcerii cu o mărturisire ar constitui o încălcare
a dreptului unei persoane de a nu se autoincrimina și a principiilor fundamentale în materie de probe. Pe de altă parte, din
punct de vedere practic, existența înțelegerii comune ar fi fost într‑o largă măsură irelevantă pentru producătorii europeni,
iar tăcerea acestora ar fi fost, așadar, previzibilă. Pe plan procedural, reclamanta arată că, întrucât nu a avut acces la
înscrisurile respective, nu a putut verifica temeinicia susținerii Comisiei. În plus, reclamanta consideră că VA TECH a contestat
efectiv existența înțelegerii comune.
În al treilea rând, reclamanta susține că simpla sa participare la reuniunile cu producători europeni în cadrul acordului
GQ este lipsită de pertinență în ceea ce privește existența înțelegerii comune.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește, în primul rând, elementele furnizate de Fuji, din cuprinsul punctelor 51-53 de mai sus rezultă că observațiile
care nu au fost comunicate reclamantei, în special observațiile prezentate de Fuji la 21 noiembrie 2006, nu pot fi invocate
în calitate de element incriminator. Prin urmare, observațiile respective nu pot fi coroborate cu conținutul elementelor furnizate
de ABB.
În schimb, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, al cărui fragment pertinent a fost comunicat reclamantei, Fuji
a declarat că era la curent cu înțelegerea comună în temeiul căreia producătorii japonezi nu încercau să intre pe piața europeană,
precizând că motivul principal al absenței Fuji pe piața SEE era acela că nu era vorba despre un furnizor semnificativ credibil
de GIS în Europa.
Trebuie să se admită că această declarație este relativ vagă, din moment ce Fuji se limitează să evoce angajamentul producătorilor
japonezi de a nu intra pe piața europeană. Cu toate acestea, procedând astfel, Fuji a confirmat elementul esențial cuprins
în informațiile prezentate de ABB și imputat de Comisie producătorilor japonezi. În acest fel, în speță, declarația respectivă
nu este lipsită de relevanță. Această concluzie se impune cu atât mai mult cu cât întinderea limitată a cunoștințelor Fuji
poate fi explicată prin rolul său secundar în cadrul cartelului și în special prin faptul că, după cum rezultă din considerentul
(150) al deciziei atacate, Fuji era singura întreprindere japoneză care nu era membră a comitetului grupului de producători
japonezi responsabil îndeosebi cu acțiunea concertată dintre cele două grupuri de producători în cadrul acordului GQ.
În ceea ce îi privește pe angajații Fuji, trebuie să se observe că aceștia nu au contestat existența înțelegerii comune, ci
doar au păstrat tăcerea cu privire la acest aspect. Astfel, conținutul declarațiilor date de angajații Fuji nu pune în discuție
valoarea probatorie a declarațiilor date de Fuji în răspunsul pe care l‑a formulat la comunicarea privind obiecțiunile.
În ceea ce privește conținutul cererii de clemență, din cuprinsul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea rezultă
că, pentru acordarea de către Comisie a unei reduceri a amenzii, elementele de probă vizate trebuie să reprezinte o valoare
probatorie semnificativă în raport cu elementele deținute deja de Comisie. În consecință, într‑o cerere de clemență formulată
după trimiterea răspunsului la comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea care dorește să obțină o reducere a amenzii
se concentrează în mod legitim asupra unor elemente care, în opinia sa, nu au fost demonstrate corespunzător cerințelor legale
până la acel moment, pentru a le da o valoare adăugată semnificativă. Or, această împrejurare poate explica faptul că întreprinderea
în cauză omite elemente pe care le consideră demonstrate fără nicio îndoială prin elemente comunicate anterior.
De asemenea, având în vedere textul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, nu se poate exclude ca prezentarea unor
elemente cu o anumită valoare probatorie, care însă privesc fapte care sunt deja demonstrate de alte elemente, să nu determine
nicio reducere.
În al doilea rând, din extrasul transcrierii audierii VA TECH rezultă că aceasta a contestat explicit existența înțelegerii
comune. Prin urmare, afirmația Comisiei în sens contrar este neîntemeiată.
În ceea ce privește poziția pretins neutră avută de Alstom și de Areva, Comisia susține că nu s‑a întemeiat pe această împrejurare
pentru a concluziona în sensul existenței înțelegerii comune, ci doar s‑a limitat la constatarea acesteia. Deși această interpretare
este confirmată de textul considerentului (125) al deciziei atacate, în care poziției adoptate de Alstom, de Areva și de VA
TECH nu i se recunoaște nicio forță confirmativă, spre deosebire de declarațiile date de Fuji care confirmă existența înțelegerii
comune, aceasta este pusă în cauză în considerentul (255) al deciziei atacate, în care Comisia se referă la recunoașterea
implicită a existenței unei înțelegeri comune din partea anumitor producători europeni. În orice caz, poziția neutră a Alstom
și a Areva nu poate fi interpretată drept o dovadă a existenței înțelegerii comune. Astfel, având în vedere sarcina probei
care revine Comisiei în cadrul unei proceduri de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE,
necontestarea unui fapt de către o întreprindere nu dovedește împrejurarea în discuție.
În al treilea rând, astfel cum susține reclamanta, simpla împrejurare că a participat la reuniunile acordului GQ nu constituie
o dovadă a existenței înțelegerii comune. Astfel, chestiunea relevantă este dacă, după cum susține Comisia, înțelegerea respectivă
era pusă în aplicare de diferiții participanți concomitent cu acordul GQ și în legătură cu acesta.
În al patrulea rând, din considerentul (127) al deciziei atacate rezultă că, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, în care
s‑a discutat evoluția metodelor de funcționare a înțelegerii după ce Siemens și Hitachi și‑au reluat participarea la această
înțelegere, Alstom a prezentat o propunere potrivit căreia producătorii europeni trebuiau să rămână în Europa, iar producătorii
japonezi trebuiau să rămână în Japonia și să nu încerce să intre pe piața europeană. În plus, în acest considerent s‑a precizat
că, în cadrul reuniunii ulterioare din 15 iulie 2002, reprezentantul Hitachi a arătat că aceasta respingea propunerea, că
producătorii europeni reacționaseră declarând că Europa, inclusiv Europa Centrală și de Est, era o piață care le aparținea
și că intenționau să mențină prețurile practicate în Europa Occidentală, anunțând deopotrivă rediscutarea chestiunii chiar
dacă nu era necesar.
La prima vedere, acest rezumat al reuniunilor din 10 și din 15 iulie 2002, întemeiat pe informațiile furnizate de Hitachi,
sugerează că Alstom a propus efectiv încheierea unei noi înțelegeri care a fost respinsă de Hitachi și nu a fost discutată
ulterior, ceea ce ar presupune că, cel puțin începând cu luna iulie 2002, nu a existat nicio înțelegere referitoare la comportamentul
producătorilor japonezi pe piața SEE.
Cu toate acestea, rezumatul reuniunii din 15 iulie 2002 arată, pe de o parte, că Hitachi nu a respins ideea însăși a unei
împărțiri a piețelor, ci doar propunerea concretă formulată de Alstom. Pe de altă parte, în acest rezumat s‑a menționat că
Hitachi arătase că revendicările producătorilor europeni includeau Europa Centrală și de Est, ceea ce sugerează că opoziția
sa era legată de acest aspect specific, iar nu de situația din Europa Occidentală.
De asemenea, trebuie să se observe că formularea de către Alstom a propunerii respective pune în discuție argumentația reclamantei
în ceea ce privește situația concurențială pe piața SEE. Astfel, dacă se presupune că, după cum susține reclamanta, producătorii
japonezi nu au fost percepuți ca fiind concurenți credibili pe piața SEE din cauza existenței unor bariere insurmontabile
la intrare, o înțelegere privind aceeași piață ar fi fost efectiv inutilă. În această ipoteză, producătorii europeni, conștienți
de această împrejurare ca urmare a poziției lor privilegiate în Europa, nu ar fi avut nicio motivație să propună o asemenea
înțelegere. Or, din rezumatul prezentat de Hitachi rezultă că propunerea formulată de Alstom privea atât piața SEE, cât și
piața din Europa Centrală și de Est.
În aceste împrejurări, trebuie reținută interpretarea potrivit căreia, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, Alstom a propus
extinderea înțelegerii comune, astfel cum a fost evidențiată de Comisie, la țările din Europa Centrală și de Est.
În al cincilea rând, astfel cum s‑a constatat în considerentul (131) al deciziei atacate, conținutul acordului GQ este pertinent,
într‑o anumită măsură, în ceea ce privește existența înțelegerii comune.
Astfel, în conformitate cu punctul 4 din partea „E (E‑Members”) din anexa 2 la acordul EQ, producătorii europeni „decid cu
privire la notificarea proiectelor europene [către grupul producătorilor japonezi]”. Din contextul anexei 2 rezultă că această
comunicare a informațiilor trebuia să aibă loc înainte de alocarea proiectelor GIS vizate.
Acest element permite respingerea, într‑o anumită măsură, a argumentației reclamantei, din moment ce sugerează că producătorii
europeni considerau că producătorii japonezi puteau fi interesați cel puțin de procesul de alocare a anumitor proiecte GIS
în SEE și că erau, așadar, concurenți potențiali în privința unor asemenea proiecte.
Cu toate acestea, nimic în acordul EQ, nici în alte elemente invocate de Comisie nu dovedește că mecanismul respectiv fusese
pus în aplicare de producătorii europeni sau că producătorii japonezi ar fi fost la curent cu privire la existența sa. În
această situație, acordul EQ constituie numai un indiciu cu privire la perceperea întreprinderilor japoneze de către omologii
europeni ai acestora.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că declarația dată de Fuji în răspunsul acesteia la comunicarea
privind obiecțiunile tinde să confirme declarațiile date de ABB în legătură cu existența înțelegerii comune, valoarea sa probatorie
fiind însă limitată. De asemenea, propunerea formulată de Alstom în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002 este o dovadă a faptului
că înțelegerea menționată exista la acea dată. În plus, acordul EQ constituie un indiciu care sugerează că producătorii japonezi
erau considerați concurenți credibili pentru furnizarea anumitor proiecte GIS în SEE, astfel cum susține Comisia.
Pe de altă parte, nici poziția exprimată de VA TECH cu privire la existența înțelegerii comune, nici pozițiile exprimate de
Alstom și de Areva, nici simpla participare a reclamantei la reuniunile desfășurate în cadrul acordului GQ nu sunt elemente
susceptibile să confirme elementele furnizate de ABB referitoare la existența înțelegerii respective.
Cu privire la mecanismul de notificare și de contabilizare
–       Argumentele părților
În primul rând, reclamanta susține că argumentația Comisiei referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare este
întemeiată pe afirmația potrivit căreia producătorii japonezi erau percepuți ca fiind concurenți potențiali pe piața proiectelor
GIS în SEE. Această afirmație ar fi pusă în discuție prin declarația expresă a VA TECH potrivit căreia producătorilor europeni
le era aproape imposibil să propună produsele proprii în Japonia și viceversa, precum și prin mărturia domnului M., din care
ar rezulta că intrarea pe piața europeană nu era rentabilă pentru întreprinderile japoneze. În consecință, afirmațiile referitoare
la notificare și la contabilizare s‑ar întemeia pe o premisă factuală vădit inexactă. Pe de altă parte, în acest context,
argumentul Comisiei potrivit căruia existența contabilizării demonstrează lipsa unor bariere la intrare pe piața europeană
și, prin urmare, existența înțelegerii comune ar fi marginal.
În al doilea rând, reclamanta susține că afirmațiile Comisiei referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare
nu sunt dovedite corespunzător cerințelor legale. În opinia reclamantei, argumentația Comisiei se întemeiază pe faptul că
producătorii japonezi erau informați sistematic despre proiectele GIS în țările europene, altele decât țările de origine,
pentru a putea să controleze înregistrarea acestora în cota asociată „europeană”. Or, elementele diferite de declarațiile
date de ABB, invocate de Comisie, nu ar demonstra nici caracterul sistematic al notificării, nici existența unei distincții
între țările de origine și celelalte țări europene.
În această privință, reclamanta susține mai întâi că nu era parte la acordul EQ și, prin urmare, că acest acord nu poate fi
considerat doar o decizie unilaterală a producătorilor europeni. Pe de altă parte, în opinia sa, anexa 2 la acordul menționat
nu prevede notificarea sistematică a producătorilor japonezi, ci, dimpotrivă, o exclude, din moment ce lasă producătorilor
europeni libertatea de a decide cu privire la notificarea eventuală a proiectelor europene. De asemenea, acest text nu prevede
contabilizarea proiectelor europene în cota asociată „europeană”.
În continuare, lista proiectelor GIS, furnizată de ABB, ar fi un înscris compilat de ABB care nu a fost comunicat celorlalți
participanți la înțelegere. Prin urmare, în opinia reclamantei, lista respectivă nu este o dovadă a notificării sistematice,
către întreprinderile japoneze, a proiectelor GIS în Europa.
În sfârșit, extrasul din cererea de clemență formulată de Hitachi potrivit căruia Siemens distribuia regulat un tabel care
schematiza proiectele GIS alocate întreprinderilor europene și japoneze nu ar preciza dacă schimburile în discuție vizau proiecte
GIS în Europa, iar contextul acestei declarații ar sugera că situația era diferită. Cu privire la declarația cuprinsă în răspunsul
formulat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile, potrivit căreia notificarea se realiza pentru a permite contabilizarea,
aceasta nu ar fi susținută de niciun alt producător japonez și ar fi chiar contrazisă, în mod specific, atât de reclamantă,
cât și de Fuji, aceasta din urmă arătând că informațiile privind atribuirea proiectelor GIS în Europa nu erau comunicate sistematic
producătorilor japonezi.
În al treilea rând, reclamanta susține că mecanismul de notificare și de contabilizare descris de Comisie este complicat și
că nu se aplică în mod automat. În aceste împrejurări, ar fi puțin probabil ca acesta să nu fi fost menționat în acordul GQ
sau în alt document existent la momentul faptelor în litigiu.
În al patrulea rând, chiar dacă se presupune că anumite proiecte europene au fost contabilizate în cota asociată „europeană”
prevăzută de acordul GQ, această împrejurare nu ar evidenția o încălcare săvârșită de reclamantă. În opinia reclamantei, contabilizarea
a putut să își producă efectele numai în afara teritoriului SEE, din moment ce dădea dreptul producătorilor japonezi la mai
multe proiecte în afara acestei zone. Or, această împrejurare nu ar echivala cu o încălcare a articolului 81 CE și a articolului
53 din Acordul privind SEE.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, trebuie să se observe că afirmațiile Comisiei cu privire la mecanismul de notificare și de contabilizare
nu sunt întemeiate exclusiv pe teza potrivit căreia producătorii japonezi erau percepuți drept concurenți credibili pe piața
SEE. Astfel, Comisia consideră că a colectat dovezi pozitive ale existenței mecanismului respectiv. În aceste împrejurări,
trebuie examinată valoarea probatorie a elementelor evidențiate de Comisie pentru a se verifica dacă acestea demonstrează
corespunzător cerințelor legale existența mecanismului de notificare și de contabilizare, în pofida susținerilor contrare
formulate de anumite întreprinderi în cauză.
Astfel, trebuie arătat că, în mărturia dată, domnul M. a afirmat explicit existența mecanismului de notificare și de contabilizare.
De asemenea, el a declarat că acest mecanism nu privea proiectele GIS în țările de origine, și anume Japonia și anumite țări
europene. În schimb, acesta a susținut că existența sau pertinența mecanismului respectiv era pusă în discuție prin faptul
că, în opinia sa, întreprinderile japoneze nu aveau interes comercial să intre pe piața SEE.
Existența unui mecanism care constă în deducerea valorii proiectelor GIS în SEE din cota mondială prevăzută de acordul GQ
a fost de asemenea menționată în declarațiile date de ABB.
În ceea ce privește acordul EQ, la punctul 157 de mai sus s‑a constatat că punctul 4 din partea „E (E‑Members)” din anexa
2 la acest acord era consacrată comunicării eventuale a informațiilor care precedau împărțirea proiectelor GIS avute în vedere.
În schimb, această clauză nu privea urmărirea proiectelor deja alocate. În consecință, deși conținutul acesteia constituie
un indiciu care sugerează că producătorii japonezi erau considerați concurenți credibili pentru furnizarea anumitor proiecte
GIS în SEE, măsurile pe care aceasta le prevedea nu fac parte din mecanismul de notificare și de contabilizare, astfel cum
este invocat de Comisie. Prin urmare, anexa 2 la acordul EQ este lipsită de pertinență în privința dovedirii aceluiași mecanism.
De asemenea, astfel cum susține reclamanta, din lista de proiecte furnizată de ABB nu rezultă că proiectele GIS în SEE fuseseră
notificate producătorilor japonezi în mod regulat. Prin urmare, nici această listă nu constituie o dovadă a mecanismului de
notificare și de contabilizare.
În ceea ce privește informațiile provenite de la Hitachi, trebuie să se observe că, interpretată în contextul frazelor care
o precedă imediat, declarația potrivit căreia Siemens distribuia regulat tabelele care schematizau o parte din proiectele
GIS alocate diferiților membri ai înțelegerii face trimitere la proiectele GIS în afara SEE. În consecință, și această declarație
este lipsită de pertinență în privința dovedirii mecanismului de notificare și de contabilizare, astfel cum este invocat de
Comisie, care ar fi privit proiecte GIS în SEE.
În schimb, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Hitachi a declarat că, înainte de întreruperea participării sale
la înțelegere în anul 1999, producătorii europeni comunicau producătorilor japonezi detaliile proiectelor GIS pe care urmau
să le furnizeze în Europa, pentru a permite luarea în considerare a acestor proiecte în cadrul stabilirii cotei proiectelor
GIS în afara SEE, alocate celor două grupuri de producători în temeiul acordului GQ.
Această declarație confirmă explicit existența, până în anul 1999, a mecanismului de notificare și de contabilizare invocat
de Comisie. Mai mult, valoarea sa probatorie este ridicată, pentru două motive. Pe de o parte, această declarație este dată
împotriva intereselor Hitachi, din moment ce aceasta implică existența unei legături între activitățile coluzive în SEE și
producătorii japonezi, și constituie, astfel, un element incriminator. Pe de altă parte, din interpretarea fragmentului respectiv
cuprins în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile reiese că Hitachi nu era conștientă de deducțiile care puteau rezulta
din această declarație.
Pe de altă parte, după cum s‑a observat la punctul 55 de mai sus, Hitachi nu a revenit asupra conținutului factual al declarațiilor
sale referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare în răspunsul suplimentar pe care l‑a formulat la comunicarea
privind obiecțiunile.
La rândul său, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Fuji a declarat că informațiile privind împărțirea proiectelor
GIS în țările europene care nu făceau parte din domeniul de aplicare al acordului GQ nu erau comunicate sistematic producătorilor
japonezi și că, în consecință, Fuji nu era la curent cu funcționarea acordului EQ. Existența mecanismului de notificare și
de contabilizare a fost contestată deopotrivă de reclamantă, astfel cum rezultă în special din extrasul transcrierii audierii
acesteia.
Cu toate acestea, trebuie să se observe, pe de o parte, că pozițiile Fuji și a reclamantei nu sunt contrare intereselor acestora,
din moment ce vizează contestarea existenței oricărei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind
SEE. Prin urmare, acestea au o forță probantă mai puțin importantă decât elementele pertinente furnizate de ABB și de Hitachi.
Pe de altă parte, trebuie arătat că rolul secundar al Fuji în cadrul cartelului, amintit la punctul 144 de mai sus, poate
explica faptul că Fuji nu participa la toate schimburile de informații provenite de la grupul producătorilor europeni. Această
împrejurare pune de asemenea în discuție fiabilitatea declarațiilor date de Fuji cu privire la acest aspect în raport cu cea
a elementelor furnizate de ABB și Hitachi, care erau membre ale comitetului grupului fiecăreia și, pentru acest motiv, erau
strâns asociate la funcționarea în detaliu a pretinsei încălcări.
În plus, deși mecanismul de notificare și de contabilizare necesita anumite măsuri de punere în aplicare, acestea nu erau
însă deosebit de complicate, din moment ce au constat, în esență, în comunicarea de către grupul european a anumitor date
către grupul japonez, care, pe de altă parte, era paralelă celei efectuate în temeiul acordului GQ în ceea ce privește proiectele
GIS în afara SEE. În consecință, nu rezultă că asemenea măsuri ar fi necesitat reguli scrise, ținându‑se seama și de voința
părților la un acord anticoncurențial de a reduce riscul descoperirii acestuia.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că existența mecanismului de notificare și de contabilizare
a fost demonstrată corespunzător cerințelor legale prin elementele furnizate de ABB, astfel cum au fost coroborate cu declarațiile
date de Hitachi în răspunsul acesteia la comunicarea privind obiecțiunile.
Spre deosebire de cele susținute de reclamantă, din elementele menționate la punctul precedent nu reiese că mecanismul de
notificare și de contabilizare a fost pus în aplicare ocazional și în mod discreționar. Astfel, deși declarațiile date de
ABB și de Hitachi și mărturia domnului M. nu abordează explicit acest subiect, din formulările utilizate în înscrisurile în
discuție rezultă cu claritate că notificarea era un procedeu efectuat cu regularitate și aplicabil tuturor participanților
și proiectelor avute în vedere. După cum s‑a explicat la punctul 181 de mai sus, declarațiile date de Fuji cu privire la acest
aspect sunt mai puțin fiabile decât elementele furnizate de ABB și de Hitachi. În plus, la punctul 173 de mai sus s‑a observat
deja că anexa 2 la acordul EQ nu privește notificarea și contabilizarea, astfel cum au fost invocate de Comisie, și, prin
urmare, nu este pertinentă în această privință.
În ceea ce privește perioada de punere în aplicare a mecanismului de notificare și de contabilizare, declarațiile date de
ABB nu au în vedere o perioadă specifică și pot, așadar,
a priori
, să fie interpretate în sensul că se referă la întreaga încălcare. La rândul lor, declarațiile domnului M. au în vedere perioada
în care acesta a participat la activitățile din cadrul înțelegerii, și anume între anul 1988 și luna iunie 2002. Cu toate
acestea, în măsura în care, la punctul 90 de mai sus, s‑a observat că elementele furnizate de ABB trebuiau coroborate cu alte
elemente, trebuie arătat că declarațiile date de Hitachi privesc perioada anterioară momentului în care aceasta din urmă și‑a
întrerupt participarea la înțelegere în anul 1999. Prin urmare, trebuie să se considere că, în privința acestei din urmă perioade,
existența mecanismului de notificare și de contabilizare a fost dovedită.
În ceea ce privește pertinența mecanismului de notificare și de contabilizare în cadrul dovedirii înțelegerii comune, trebuie
să se considere că acesta constituie un indiciu serios al faptului că producătorii japonezi erau percepuți de producătorii
europeni drept concurenți potențial credibili pe piața SEE. Astfel, dacă se presupune că piața europeană a fost în realitate
inaccesibilă pentru producătorii japonezi din cauza existenței unor bariere la intrare, producătorii europeni nu ar fi avut
motiv să notifice rezultatele alocării anumitor proiecte GIS în SEE, nici,
a fortiori
, să contabilizeze aceleași proiecte în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ, deoarece contabilizarea ar determina
lipsirea acestora de o parte a proiectelor GIS în regiunile vizate de acordul GQ. Prin urmare, existența unui asemenea mecanism
de notificare și de contabilizare presupune ca întreprinderile japoneze să fi putut intra pe piața europeană. Faptul că acestea
nu au acționat în acest mod este cauzat de angajamentul acestora de a nu proceda astfel, în schimbul unei părți mai importante
a proiectelor GIS în afara SEE. Astfel, mecanismul în cauză constituie o legătură între activitățile coluzive în SEE și producătorii
japonezi și, în consecință, o dovadă indirectă a existenței înțelegerii comune.
Problema dacă mecanismul de notificare și de contabilizare avea efecte pe piața SEE nu prezintă interes în speță. Astfel,
după cum s‑a arătat la punctul 97 de mai sus, temeiul obiecțiunii imputate reclamantei de Comisie în decizia atacată este
angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE, dovedit indirect prin existența mecanismului de notificare
și de contabilizare. În schimb, din decizia atacată nu reiese că, în opinia Comisiei, acest mecanism constituie o încălcare
autonomă a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE.
De asemenea, nu este necesar să se demonstreze că mecanismul de notificare și de contabilizare nu privea proiectele GIS în
țările de origine europene pentru ca acest mecanism să poată fi considerat un indiciu pertinent al existenței înțelegerii
comune, în temeiul raționamentului prezentat la punctul 186 de mai sus. În consecință, lipsa eventuală a confirmării mărturiei
domnului M. cu privire la acest aspect nu produce efecte.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze în sensul că, prin declarațiile date de ABB, prin declarațiile
date de Hitachi și prin mărturia domnului M., a fost demonstrată existența notificării regulate către grupul de producători
japonezi, în perioada cuprinsă între anul 1988 și întreruperea participării la înțelegere, în anul 1999, de către Hitachi,
a anumitor proiecte GIS în SEE după alocarea lor și contabilizarea acelorași proiecte în cota asociată „europeană” prevăzută
de acordul GQ. În plus, mecanismul în cauză constituie o dovadă indirectă a existenței înțelegerii comune, invocată de Comisie.
Cu privire la elementele care contrazic pretinsa existență a înțelegerii comune
–       Argumentele părților
Reclamanta susține, în primul rând, că din dosar reiese că, în cadrul reuniunii din 15 iulie 2002, Hitachi a refuzat propunerea
de a încheia înțelegerea comună, formulată de Alstom.
În al doilea rând, reclamanta susține că existența înțelegerii comune ar fi contestată nu numai de ea, ci și de Hitachi, de
Melco, de VA TECH și de Siemens. În special, Siemens ar fi prezentat o declarație a unuia dintre angajații săi care a participat
la activitățile din cadrul înțelegerii, domnul T., potrivit căreia nu exista nicio înțelegere care să aibă ca obiect rezervarea
reciprocă a piețelor japoneză și europeană. Or, în decizia atacată, Comisia nu ar fi analizat acest element, întemeindu‑se
doar pe elemente contradictorii furnizate de ABB.
Reclamanta amintește deopotrivă că, în opinia sa, existența înțelegerii comune era într‑o largă măsură lipsită de pertinență
pentru producătorii europeni, care admiseseră existența unei înțelegeri europene. În aceste împrejurări, tăcerea acestora
era previzibilă, deoarece aveau interes să conteste un număr minim de fapte pentru a nu pune în pericol soluționarea cererilor
de clemență ale acestora.
În al treilea rând, reclamanta impută Comisiei faptul că nu a luat în considerare acordul intitulat „General Rules for GE
Agreement” (denumit în continuare „acordul GE”), încheiat de producătorii europeni la 17 martie 1987 în vederea împărțirii
între aceștia a proiectelor GIS în Europa.
În opinia reclamantei, existența unui acord privind proiectele GIS în Europa, anterior acordului GQ, contrazice, mai întâi,
afirmația Comisiei potrivit căreia înțelegerea comună oferea producătorilor europeni susținere în organizarea înțelegerii,
în privința proiectelor respective. În continuare, existența acordului GE ar repune deopotrivă în discuție constatarea Comisiei
din decizia atacată potrivit căreia alocarea proiectelor GIS la nivel mondial începea cu alocarea pieței japoneze producătorilor
japonezi și a pieței europene producătorilor europeni. Coluziunea ar fi început mai degrabă atunci când producătorii europeni
și‑au împărțit între ei piața europeană. În sfârșit, în măsura în care producătorii europeni puseseră în aplicare o înțelegere
având ca obiect proiectele GIS în Europa, aceștia nu ar fi avut niciun interes să împartă aceste proiecte cu întreprinderile
japoneze, care nu erau considerate concurenți credibili pe piața SEE, nici să încheie înțelegerea comună cu acestea.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
În primul rând, astfel cum s‑a arătat la punctul 155 de mai sus, trebuie să se rețină că, în cadrul reuniunii din 10 iulie
2002, Alstom a propus extinderea înțelegerii comune, astfel cum a fost evidențiată de Comisie, la țările din Europa Centrală
și de Est. Această împrejurare confirmă existența înțelegerii comune.
În al doilea rând, Comisia nu a săvârșit o eroare prin faptul că a considerat că declarațiile și mărturiile date de ABB, declarațiile
date de Fuji referitoare la existența înțelegerii comune și declarațiile date de Hitachi referitoare la notificare și la contabilizare
trebuiau luate în considerare în sensul că aveau o forță probantă mai importantă decât contestarea existenței înțelegerii
comune, exprimată de reclamantă, de Hitachi, de Melco, de VA TECH și de Siemens.
Astfel, spre deosebire de primul grup de informații, contestările în discuție nu sunt contrare intereselor întreprinderilor
în cauză, din moment ce urmăresc să repună în discuție existența oricărei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53
din Acordul privind SEE. Această constatare se aplică și mărturiei domnului T., în care acesta s‑a limitat să expună geneza
acordului GQ, să conteste existența înțelegerii comune și să invoce barierele la intrare atât pe piața SEE, cât și pe piața
japoneză. În ceea ce privește în special înțelegerea comună, mărturia domnului T. nu oferă informații noi în raport cu cele
menționate de destinatarii comunicării privind obiecțiunile.
Pe de altă parte, nu se poate considera că întreprinderile europene, inclusiv Siemens, nu aveau interes să conteste existența
înțelegerii comune, deoarece aceasta era interpretată de Comisie în comunicarea privind obiecțiunile ca fiind un acord coluziv
între producătorii europeni și producătorii japonezi referitor la piața SEE și constituia, prin urmare, o încălcare a articolului
81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE. Or, o asemenea constatare afecta interesele producătorilor europeni, cel
puțin potențial, în cazul în care celelalte obiecțiuni care le erau imputate de Comisie nu ar fi putut să fie demonstrate
corespunzător cerințelor legale.
În al treilea rând, argumentația reclamantei referitoare la acordul GE este întemeiată pe premisa potrivit căreia acesta a
fost semnat și a fost pus în aplicare în mod independent de acordul GQ sau de înțelegerea comună. În această privință, nu
s‑a contestat că acordul GE a fost semnat înaintea acordului GQ și a acordului EQ. Această împrejurare nu presupune însă că
acordul GE nu era legat de alte elemente ale înțelegerii mondiale, astfel cum a fost invocată de Comisie.
Astfel, în temeiul articolului 15, acordul GE trebuia inițial să fie o soluție intermediară validă până la intrarea în vigoare
a acordului GQ, în caz contrar fiind necesară renegocierea acestuia după 31 decembrie 1988. Astfel, rezultă că la încheierea
acordului GE semnatarii anticipau deja instituirea înțelegerii mondiale și a diferitelor sale elemente, inclusiv, potrivit
afirmațiilor Comisiei, înțelegerea comună. Această interpretare este confirmată de mărturia domnului M., în opinia căruia
înțelegerea mondială a făcut obiectul unor negocieri complexe pe durata mai multor ani înainte de semnarea acordului GQ.
Pe de altă parte, în opinia domnului M., angajamentul reciproc al celor două grupuri de producători de a nu intra pe piața
de origine a celuilalt grup, care constituie esența înțelegerii comune invocate de Comisie, era anterior încheierii acordului
GQ. În consecință, la semnarea acordului GE, acest angajament putea fi luat în considerare de producătorii europeni.
În aceste împrejurări, nu se poate considera că acordul GE pune în cauză existența înțelegerii comune invocate de Comisie.
Apreciere globală
Din examinarea efectuată la punctele 111-189 de mai sus rezultă, în primul rând, că declarațiile date de ABB și mărturiile
actualilor angajați și ale fostului său angajat evidențiază existența unei înțelegeri în temeiul căreia producătorii europeni
și japonezi și‑au asumat obligația reciprocă de a nu intra pe piața de origine a celuilalt grup. Aceste elemente permit deopotrivă
identificarea părților la înțelegere și concluzia potrivit căreia, în măsura în care înțelegerea a fost probabil anterioară
acordului GQ, ea a fost încheiată cel târziu la momentul încheierii acestui din urmă acord.
În al doilea rând, existența înțelegerii reciproce menționate mai sus este confirmată de propunerea prezentată de Alstom în
reuniunea din 10 iulie 2002. Existența angajamentului întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața europeană este de asemenea
confirmată de declarațiile date de Fuji.
În al treilea rând, din declarațiile și din mărturia date de ABB coroborate cu declarațiile date de Hitachi rezultă că producătorii
japonezi au acceptat, cel puțin în ceea ce privește perioada 1988-1999, notificarea regulată a rezultatelor alocării anumitor
proiecte GIS în SEE și contabilizarea lor în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ. De asemenea, în temeiul punctului
4 din partea „E (E‑Members)” din anexa 2 la acordul EQ, producătorii europeni au prevăzut posibilitatea de a comunica producătorilor
japonezi detaliile anumitor proiecte GIS în SEE înainte de alocarea acestora. Aceste două împrejurări sugerează că producătorii
japonezi erau considerați concurenți credibili pentru furnizarea anumitor proiecte GIS în SEE, însă aceștia s‑au angajat să
nu intre pe piața europeană, în schimbul unei părți mai importante de proiecte GIS în alte regiuni. Acestea constituie, așadar,
dovezi indirecte ale existenței înțelegerii reciproce dintre producătorii europeni și producătorii japonezi.
Astfel, elementele invocate de Comisie susțin afirmațiile acesteia cu privire la existența înțelegerii comune, astfel cum
au fost rezumate la punctul 96 de mai sus. În schimb, elementele invocate de reclamantă și analizate la punctele 196-203 de
mai sus nu sunt susceptibile să repună în discuție afirmațiile respective. Prin urmare, trebuie să se considere că existența
înțelegerii comune a fost demonstrată corespunzător cerințelor legale.
Această concluzie determină respingerea criticilor formulate de reclamantă întemeiate pe încălcarea principiului prezumției
de nevinovăție și pe depășirea de către Comisie a propriei competențe, după cum s‑a explicat la punctul 101 de mai sus.
Pe de altă parte, întrucât Comisia nu s‑a întemeiat numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona
în sensul existenței încălcării imputate, nu este suficient ca reclamanta să invoce o altă explicație plauzibilă a faptelor
în locul celei reținute de Comisie. În consecință, explicația alternativă propusă de reclamantă este lipsită de pertinență
în ceea ce privește existența încălcării menționate.
În aceste împrejurări, primul motiv trebuie respins.
În plus, din cele de mai sus rezultă că Comisia putea să concluzioneze în sensul existenței înțelegerii comune fără a lua
în considerare observațiile formulate de Fuji la 21 noiembrie 2006 în calitate de element incriminator. În consecință, în
conformitate cu cele arătate la punctul 53 de mai sus, trebuie respins, în definitiv, al doilea aspect al celui de al treilea
motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului de acces la dosar și, prin urmare, al treilea motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe faptul că existența unei încălcări unice și continue nu a fost dovedită de Comisie
În cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, reclamanta susține că nu s‑a dovedit de către Comisie existența unei
încălcări unice care să cuprindă acordul GQ, înțelegerea comună și comportamentele anticoncurențiale ale producătorilor europeni
în interiorul SEE. În cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, în opinia reclamantei, Comisia nu a demonstrat
nici existența înțelegerii între luna septembrie 1999 și 25 martie 2002, nici participarea sa la înțelegere în aceeași perioadă.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
Cu privire la primul aspect, referitor la dovada unei încălcări unice
–       Argumentele părților
În opinia reclamantei, chiar dacă se presupune că existența înțelegerii comune a fost demonstrată de Comisie în mod adecvat,
această ipoteză nu dovedește că reclamanta intenționa să contribuie la împărțirea proiectelor, la trucarea ofertelor, la stabilirea
prețurilor și la alte comportamente anticoncurențiale adoptate în SEE de producătorii europeni. Reclamanta evidențiază că,
în decizia atacată, Comisia a considerat că producătorii europeni făceau eforturi să nu dezvăluie producătorilor japonezi
activitățile din cadrul înțelegerii europene, reglementată de acordul EQ, pregătind chiar un acord detaliat privind nedivulgarea
reciprocă.
Reclamanta consideră, așadar, că nu sunt îndeplinite condițiile impuse de jurisprudență pentru ca o întreprindere să poată
fi considerată răspunzătoare pentru toate elementele unei încălcări și, în special în speță, pentru comportamentul producătorilor
europeni. În opinia reclamantei, aceasta nu a asistat niciodată la reuniuni privind activitățile cartelului în SEE. În plus,
Comisia nu ar fi dovedit că reclamanta a intenționat să contribuie, prin comportamentul propriu, la obiectivele comune urmărite
de toți participanții. În această privință, singura posibilitate ca aceasta să deducă existența unui comportament coluziv
în SEE nu ar fi suficientă.
De asemenea, în opinia reclamantei, Comisia nu are competența de a investiga și de a sancționa acorduri care nu au ca obiect
sau ca efect restrângerea concurenței în cadrul SEE, precum acordul GQ.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
Acordurile și practicile concertate avute în vedere la articolul 81 alineatul (1) CE rezultă în mod necesar din contribuția
mai multor întreprinderi care, toate, sunt coautoare ale încălcării, însă a căror participare poate îmbrăca forme diferite,
în funcție în special de caracteristicile pieței relevante și de poziția fiecărei întreprinderi pe această piață, de scopurile
urmărite și de modalitățile de aplicare alese sau preconizate. Cu toate acestea, simpla împrejurare că fiecare întreprindere
participă la încălcare în forme care îi sunt proprii nu este suficientă pentru a exclude răspunderea acesteia pentru întreaga
încălcare, inclusiv pentru comportamentele care sunt adoptate în mod efectiv de alte întreprinderi participante, dar care
au același obiect sau același efect anticoncurențial (a se vedea Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctele 79 și 80). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53
din Acordul privind SEE.
Astfel, o întreprindere care a participat la o încălcare prin comportamente proprii, care intră în sfera de aplicare a noțiunilor
de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și care au
drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, este de asemenea răspunzătoare pentru comportamente la
care au recurs alte întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări, în privința întregii perioade a participării sale la încălcarea
respectivă, atunci când se demonstrează că întreprinderea în cauză avea cunoștință despre comportamentele ilicite ale celorlalți
participanți sau că aceasta putea în mod rezonabil să le prevadă și că era pregătită să accepte riscul care decurgea din comportamentele
respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 218 de mai sus, punctul 83). Jurisprudența
citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.
În speță, în primul rând, din examinarea primului motiv rezultă că întreprinderile japoneze, printre care și reclamanta, au
participat împreună cu întreprinderile europene la înțelegerea comună, un acord între întreprinderi în sensul articolului
81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE, care viza piața europeană a proiectelor GIS. În consecință, Comisia avea
competența de a investiga și de a sancționa participarea reclamantei la acest acord. Pe de altă parte, existența înțelegerii
comune presupune faptul că întreprinderile japoneze erau la curent cu împrejurarea că proiectele GIS în SEE erau rezervate
producătorilor europeni.
În această privință, împrejurarea că reclamanta nu participa la măsurile coluzive specifice în SEE este lipsită de pertinență.
Având în vedere natura angajamentului pe care reclamanta și l‑a asumat pe baza înțelegerii comune, participarea sa nu ar fi
fost utilă. Astfel, producătorii japonezi nu ar fi avut niciun interes să intervină la alocarea efectivă a proiectelor GIS
în SEE, pe care s‑au angajat să nu le câștige. Singurul lor interes ar fi constat în cunoașterea valorii proiectelor respective
și a identității întreprinderilor cărora le fuseseră alocate, pentru a putea urmări contabilizarea în cota asociată „europeană”
prevăzută de acordul GQ. Or, cel puțin în ceea ce privește perioada 1988-1999, aceste informații erau comunicate producătorilor
japonezi prin mecanismul notificării.
În aceste împrejurări, trebuie să se considere că rolul pasiv al producătorilor japonezi în ceea ce privește alocarea proiectelor
GIS pe piața SEE nu era datorat alegerii lor, ci formei participării acestora la acordul privind piața SEE. În schimb, aceeași
participare era o condiție prealabilă a faptului ca alocarea proiectelor GIS în SEE între producătorii europeni să fie posibilă
fie în temeiul principiului protejării țării de origine, fie în temeiul acordului GE.
În al doilea rând, declarațiile date de ABB și mărturia domnului M. sugerează că, deși înțelegerea comună nu era explicit
menționată în acordul GQ, aplicarea acestuia era subînțeleasă din moment ce permitea instituirea încrederii necesare pentru
funcționarea înțelegerii mondiale. Existența legăturii dintre înțelegerea comună și acordul GQ este confirmată de mărturia
domnului V.-A., care a arătat că, în cadrul unei reuniuni a acordului GQ, necesitatea de a respecta înțelegerea comună a fost
discutată între întreprinderile europene și un reprezentant al întreprinderilor japoneze.
În al treilea rând, mecanismul de notificare și de contabilizare constituie o legătură între activitățile coluzive ale întreprinderilor
europene în SEE și înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ. Astfel, prin intermediul acestui mecanism, rezultatele
alocării anumitor proiecte GIS în SEE erau luate în considerare în cadrul alocării proiectelor GIS în alte regiuni, în temeiul
acordului GQ. Existența mecanismului respectiv este dovedită prin declarațiile și prin mărturiile furnizate de ABB și prin
declarațiile date de Hitachi.
În acest context, din elementele comunicate de reclamantă nu rezultă că acordul de nedivulgare dintre producătorii europeni
ar fi fost încheiat în realitate, nici,
a fortiori
, că schimbul de informații dintre cele două grupuri de producători ar fi fost afectat de această împrejurare.
În al patrulea rând, trebuie să se considere că, din cauza notificării regulate a rezultatelor cererilor de ofertă privind
anumite proiecte GIS în SEE, efectuată cel puțin în perioada 1988-1999, întreprinderile japoneze puteau să prevadă în mod
rezonabil că alocarea proiectelor GIS în SEE între producătorii europeni era rezultatul unui comportament coluziv. Astfel,
comunicarea regulată către un grup de producători, pe parcursul mai multor ani, a rezultatelor cererilor de ofertă la care
au participat membrii unui alt grup de producători din același sector industrial, fără un motiv legitim aparent, depășește
limitele unui comportament concurențial normal. Notificarea ar fi determinat astfel îndoieli cu privire la condițiile în care
au fost alocate proiectele GIS vizate. Ipoteza este cu atât mai plauzibilă cu cât rezultatele unei cereri de oferă nu constituie
obligatoriu date publice, în special atunci când este vorba despre cereri lansate de întreprinderi private și în ceea ce privește
detaliile ofertei reținute.
În această privință, în considerentul (277) al deciziei atacate, Comisia a arătat în mod întemeiat că această cunoaștere a
caracterului coluziv al alocării proiectelor GIS în SEE, pe care o aveau întreprinderile japoneze ca urmare a mecanismului
de notificare în perioada 1988-1999, nu era susceptibilă să fie afectată de o eventuală întrerupere ulterioară a notificării.
Situația este identică în privința TM T & D. Astfel, TM T & D a preluat activitățile în domeniul GIS de la acționarii săi,
ambii fiind părți la înțelegere. În aceste împrejurări, se poate considera că nivelul de cunoaștere pe care TM T & D îl avea
în ceea ce privește alocarea proiectelor GIS în SEE era similar cu nivelul de cunoaștere al acționarilor menționați.
În al cincilea rând, înțelegerea comună, înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ și activitățile coluzive ale producătorilor
europeni în SEE au fost puse în aplicare concomitent, priveau aceleași produse și implicau aceiași producători europeni și,
în ceea ce privește înțelegerea comună și acordul GQ, aceiași producători japonezi. De asemenea, diferitele măsuri concurau
la același obiectiv comun, și anume instituirea unui sistem de împărțire a pieței mondiale a proiectelor GIS și alocarea acestor
proiecte între diferiții participanți.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, prin faptul că a constatat că înțelegerea comună, înțelegerea
mondială reglementată de acordul GQ și acordurile coluzive ale producătorilor europeni în SEE formau o încălcare unică care
urmărea un obiectiv comun, Comisia nu a săvârșit o eroare. În consecință, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie
respins.
Cu privire la al doilea aspect, referitor la dovedirea unei încălcări continue și a participării continue a reclamantei la
aceasta
–       Argumentele părților
În opinia reclamantei, Comisia nu a demonstrat că reclamanta participase la acordul GQ în perioada în care alte întreprinderi
nu participaseră la aceasta, și anume în perioada cuprinsă între luna septembrie 1999 și 25 martie 2002.
Reclamanta susține mai întâi că, în acea perioadă, din cauza absenței Siemens, înțelegerea se „prăbușise”, reuniunile GQ evoluând
către un forum de discuții mai mult sau mai puțin informal, fără a avea un obiect sau un efect anticoncurențial.
În continuare, reclamanta afirmă că nu a participat la acordul GQ în perioada în discuție. Această împrejurare ar fi atestată
de declarația dată de Areva, potrivit căreia, în anul 2002, era necesară abordarea TM T & D în discuții referitoare la piața
GIS, ceea ce ar presupune că TM T & D nu participa la discuțiile în curs. În plus, declarația dată de ABB în legătură cu continuarea
înțelegerii în perioada cuprinsă între luna septembrie 1999 și luna martie 2002 ar fi contradictorie, din moment ce ABB ar
susține atât că reclamanta a continuat operațiunile din cadrul înțelegerii, cât și că TM T & D s‑a alăturat înțelegerii mai
târziu, mai exact în același timp cu Siemens. Mai mult, declarația dată de ABB nu ar fi confirmată și ar proveni de la o întreprindere
care a solicitat imunitate la amenzi.
În sfârșit, reclamanta arată că referirile Comisiei la înțelegere în ceea ce privește perioada relevantă fac trimitere la
acordul GQ și, eventual, la acordurile existente între întreprinderile europene, însă nu la înțelegerea comună.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
–       Aprecierea Tribunalului
Potrivit jurisprudenței, atunci când există un litigiu asupra existenței încălcării, cerința de securitate juridică de care
trebuie să beneficieze operatorii economici implică pentru Comisie, care are sarcina de a dovedi încălcările pe care le constată,
să prezinte elemente de probă adecvate pentru a demonstra, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive
ale încălcării. În ceea ce privește în special pretinsa durată a unei încălcări, același principiu al securității juridice
impune ca, în lipsa unor elemente de probă susceptibile să stabilească direct durata unei încălcări, Comisia trebuie să invoce
cel puțin elemente de probă care se raportează la fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în
mod rezonabil că această încălcare a continuat neîntrerupt între două date exacte (Hotărârea Tribunalului din 7 iulie 1994,
Dunlop Slazenger/Comisia, T‑43/92, Rec., p. II‑441, punctul 79, Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia,
T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 188, și Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2006, Degussa/Comisia, T‑279/02, Rec., p. II‑897,
punctul 154 de mai sus, punctele 114 și 153).
În plus, faptul că nu a fost dovedită existența unei încălcări continue în privința unor anumite perioade determinate nu se
opune împrejurării de a se considera că încălcarea s‑a produs într‑o perioadă globală mai lungă decât acestea, din moment
ce o asemenea constatare se întemeiază pe indicii obiective și concordante. În cadrul unei încălcări extinse pe mai mulți
ani, faptul că manifestările înțelegerii intervin în perioade diferite, care pot fi separate prin intervale de timp mai lungi
sau mai puțin lungi, nu are incidență asupra existenței acestei înțelegeri, în măsura în care acțiunile diferite care fac
parte din această înțelegere urmăresc o singură finalitate și se înscriu în cadrul unei încălcări cu caracter unic și continuu
(Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Technische Unie/Comisia, C‑113/04 P, Rec., p. I‑8831, punctul 169).
În ceea ce privește continuarea înțelegerii în intervalul septembrie 1999-martie 2002, trebuie să se observe cu titlu introductiv
că, în măsura în care angajamentul întreprinderilor japoneze în temeiul înțelegerii comune nu consta într‑o acțiune, ci într‑o
inacțiune, este intrinsec dificil a se face dovada că această înțelegere a fost respectată în mod continuu.
Cu toate acestea, în primul rând, din mărturia domnului M. rezultă că, până la încetarea implicării sale în cartel, în luna
iunie 2002, atât acordul GQ, cât și înțelegerea comună au continuat să fie puse în aplicare cu participarea întreprinderilor
japoneze, altele decât Hitachi, în pofida faptul că absența acesteia din urmă și a Siemens făcea operațiunea mai puțin eficientă.
Aceeași afirmație rezultă din declarațiile date de ABB.
În al doilea rând, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Fuji confirmă că întreprinderile japoneze au participat
la încălcare, inclusiv la înțelegerea comună, până în luna septembrie 2000, dată la care susține că a părăsit înțelegerea.
În al treilea rând, la punctul 155 de mai sus s‑a concluzionat că, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, Alstom a propus
extinderea înțelegerii comune la țările din Europa Centrală și de Est. Această împrejurare presupune că înțelegerea respectivă
exista atât la data reuniunii, cât și într‑o anumită perioadă anterioară acestei reuniuni.
În al patrulea rând, absența de durată a producătorilor japonezi pe piața europeană a proiectelor GIS în perioada în discuție
constituie deopotrivă un indiciu care sugerează că înțelegerea comună a continuat să fie pusă în aplicare.
În al cincilea rând, în măsura în care s‑a constatat, în cadrul primului aspect al acestui motiv, că, prin faptul că a concluzionat
în sensul existenței unei încălcări unice care cuprinde în special înțelegerea comună și acordul GQ, Comisia nu a săvârșit
o eroare, trebuie să se considere că, în mod contrar susținerilor reclamantei, o dovadă a funcționării continue a acestui
din urmă acord în intervalul septembrie 1999-martie 2002 constituie un indiciu pertinent al faptului că și înțelegerea comună
era pusă în aplicare în perioada respectivă. Astfel, dat fiind caracterul unic al încălcării, ipoteza ca dispariția înțelegerii
comune să fi compromis funcționarea acordului GQ este plauzibilă.
Or, reclamanta nu contestă constatările cuprinse în considerentele (191)-(196) ale deciziei atacate, potrivit cărora ABB,
Alstom și Melco au schimbat, în intervalul decembrie 2000-ianuarie 2001, o serie de faxuri referitoare la alocarea proiectelor
în temeiul acordului GQ.
Reclamanta a confirmat deopotrivă că, dintre reuniunile din cadrul acordului GQ, enumerate în considerentul (197) al deciziei
atacate, a participat la reuniunile din 18 mai 2000, din 13 iulie 2000 și din 14 septembrie 2000, contestând însă că ar fi
avut loc celelalte reuniuni enumerate.
În sfârșit, reclamanta nu contestă că proiectele GIS enumerate în considerentul (198) al deciziei atacate au fost alocate
în temeiul acordului GQ și nu prezintă elemente care sugerează că aceasta s‑a distanțat sau că nu le‑a respectat. Or, aceste
atribuții presupun că înțelegerea a fost activă sau, cel puțin, a produs efecte în intervalul cuprins între 27 august 1998,
data la care a fost încheiat acordul privind proiectul menționat în considerentul (198) litera (h) al deciziei atacate, și
12 octombrie 2001, data la care a încetat să își producă efectele acordul privind proiectul menționat în considerentul (198)
litera (a) al deciziei atacate. În această privință, trebuie amintit că articolul 81 CE este aplicabil atunci când au persistat
efectele unei înțelegeri, fără ca aceasta să înceteze în mod formal (Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, ICI/Comisia,
T‑13/89, Rec., p. II‑1021, punctul 254, și Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Acerinox/Comisia, T‑48/98, Rec.,
p. II‑3859, punctul 63). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 din Acordul privind SEE.
În lumina acestor elemente, argumentația reclamantei potrivit căreia, în perioada în discuție, reuniunile din cadrul acordului
GQ au devenit un forum de discuție fără a avea un obiect sau un efect anticoncurențial nu poate fi reținută, indiferent dacă
aceasta a fost formulată în cursul procedurii administrative. Această concluzie se aplică cu atât mai mult cu cât această
argumentație nu este confirmată de alte elemente, diferite de declarațiile nesusținute date de Melco.
Prin urmare, trebuie să se considere că elementele de probă invocate de Comisie cu privire la punerea în aplicare a înțelegerii
comune și a acordului GQ în intervalul septembrie 1999-martie 2002 se raportează la fapte suficient de apropiate în timp,
ceea ce presupune că, în ceea ce privește perioada în discuție, încălcarea continuă a fost dovedită.
Trebuie să se adauge că elementele amintite la punctele 238-245 de mai sus privesc atât punerea în aplicare a înțelegerii
comune și a acordului GQ în general, cât și participarea în nume propriu a reclamantei la acordurile în discuție. În definitiv,
în cadrul anumitor proiecte reluate în lista reprodusă în considerentul (198) al deciziei atacate, al cărei conținut nu este
contestat de reclamantă, aceasta este identificată în calitate de secretar al grupului de producători japonezi. Or, acest
element presupune că, la momentul alocării proiectelor în discuție, reclamanta participa în mod activ la acordul GQ.
În acest context, referirile la necesitatea de a contacta TM T & D cu ocazia negocierilor care s‑au desfășurat în anul 2002
și faptul că aceasta s‑a alăturat înțelegerii în anul 2002 pot fi explicate prin faptul că, în acea perioadă, societatea comună
deținută de Toshiba și de Melco era în curs de constituire pentru a prelua activitățile în sectorul GIS ale acționarilor acesteia.
Or, în măsura în care TM T & D reprezenta o nouă structură ce reunea activitățile relevante ale celor doi membri ai înțelegerii,
este logic ca modificările avute în vedere privind sistemul înțelegerii să fi necesitat discuții cu aceasta.
În ceea ce privește pretinsul interes al unei întreprinderi care a solicitat imunitate la amenzi, al angajaților acesteia
și al foștilor săi angajați, de a supraevalua comportamentul anticoncurențial al celorlalte întreprinderi vizate de investigație,
trebuie să se facă trimitere la punctele 94, 95, 111 și 112 de mai sus.
Din toate cele de mai sus rezultă că participarea reclamantei la încălcare în intervalul septembrie 1999-martie 2002 a fost
dovedită prin elemente suficient de apropiate în timp.
Prin urmare, trebuie respins al doilea aspect al celui de al doilea motiv și, astfel, al doilea motiv trebuie respins în totalitate.
Întrucât nu poate fi admis niciunul dintre motivele invocate în susținerea cererii de anulare a articolelor 1 și 2 din decizia
atacată, în măsura în care o privesc pe reclamantă, se impune respingerea acestei cereri.
2.
Cu privire la cererea prin care se solicită anularea sau reducerea substanțială a amenzii aplicate reclamantei
În cadrul celui de al patrulea motiv, reclamanta susține că amenda care i‑a fost aplicată este discriminatorie și excesivă.
Acest motiv cuprinde șase aspecte. Primul aspect este întemeiat pe o eroare de apreciere a gravității participării sale la
încălcare. Al doilea aspect este întemeiat pe o eroare în aprecierea duratei încălcării. Al treilea aspect este întemeiat
pe nerespectarea obligației de motivare în ceea ce privește calculul amenzii. Al patrulea aspect este întemeiat pe o eroare
în stabilirea cuantumului de plecare. Al cincilea aspect este întemeiat pe caracterul excesiv al amenzii care corespunde încălcării
săvârșite de TM T & D. Al șaselea aspect este întemeiat pe o eroare în aprecierea circumstanțelor atenuante.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare în aprecierea gravității participării reclamantei la încălcare
Argumentele părților
Reclamanta arată că procentul amenzilor impuse producătorilor europeni și producătorilor japonezi corespunde procentului cotelor
definite în acordul GQ. Din această împrejurare, reclamanta deduce că i s‑a aplicat o amendă pentru comportamentul pe care
l‑a avut în cadrul acordului GQ. Or, o asemenea abordare ar fi eronată și discriminatorie. Pe de o parte, Comisia nu ar fi
ținut seama de faptul că gravitatea participării sale la înțelegere este mai mică, în măsura în care reclamanta ar fi participat
doar la înțelegerea comună, în timp ce producătorii europeni ar fi participat atât la înțelegerea comună, cât și la activitățile
coluzive privind proiectele GIS în SEE. Pe de altă parte, reclamanta susține că, prin sancționarea sa pentru un comportament
în afara SEE, Comisia și‑a depășit competența.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit jurisprudenței, în măsura în care o încălcare a fost săvârșită de mai multe întreprinderi, trebuie examinată gravitatea
relativă a participării fiecăreia dintre ele (a se vedea Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 218 de mai sus, punctul
150 și jurisprudența citată). Astfel, împrejurarea că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale
unei înțelegeri sau că aceasta a jucat un rol minor în aspectele la care a participat trebuie luată în considerare cu ocazia
aprecierii gravității încălcării și a stabilirii amenzii (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 218 de mai sus, punctul
90).
În această privință, trebuie precizat, cu titlu introductiv, că decizia atacată nu sancționează participarea destinatarilor
acesteia la acordul GQ, care nu privea teritoriul SEE. Astfel, la articolul 1 din decizia atacată se declară cu claritate
că încălcarea articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE privea sectorul proiectelor GIS în SEE. În aceste
împrejurări, argumentul întemeiat pe pretinsa necompetență a Comisiei trebuie respins.
În definitiv, din examinarea primului motiv rezultă că participarea producătorilor japonezi și a producătorilor europeni la
acordurile și la practicile concertate care vizau SEE avea o natură diferită. Astfel, în cadrul înțelegerii comune, întreprinderile
japoneze s‑au angajat să nu intre pe piața SEE, iar participarea lor consta, așadar, într‑o inacțiune. La rândul lor, întreprinderile
europene și‑au alocat diferite proiecte GIS pe aceeași piață, prin intermediul unor acte coluzive pozitive.
Cu toate acestea, în ceea ce privește gravitatea celor două tipuri de comportament nu există o diferență substanțială. Astfel,
după cum s‑a constatat la punctul 221 de mai sus, având în vedere natura angajamentului reclamantei pe baza înțelegerii comune,
faptul că aceasta nu participa la alocarea proiectelor GIS în SEE nu are relevanță, din moment ce intervenția sa nu era utilă.
Astfel, împrejurarea invocată de reclamantă nu era rezultatul propriei alegeri, ci simpla consecință a naturii participării
sale la un acord referitor la piața SEE. În schimb, aceeași participare era o condiție prealabilă pentru ca atribuirea proiectelor
GIS în SEE să poată fi realizată între producătorii europeni, potrivit regulilor convenite în acest scop.
În consecință, trebuie să se rețină că gravitatea comportamentului întreprinderilor japoneze este comparabilă cu cea a comportamentului
întreprinderilor europene. Prin urmare, primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o eroare în aprecierea duratei încălcării
Argumentele părților
Referindu‑se la argumentele privind suspendarea activităților înțelegerii și a participării reclamantei la acesta în intervalul
septembrie 1999-martie 2002, menționate la punctele 230-233 de mai sus, reclamanta susține că amenda care i‑a fost aplicată
trebuie redusă.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
Aprecierea Tribunalului
În cadrul prezentului aspect, reclamanta se limitează la a repeta argumentele care au fost deja examinate în cadrul celui
de al doilea aspect al celui de al doilea motiv. Or, din cuprinsul punctelor 235-252 de mai sus rezultă că aceste argumente
nu permit concluzia potrivit căreia Comisia a săvârșit o eroare prin faptul că a constatat că înțelegerea a continuat în perioada
cuprinsă între luna septembrie 1999 și 25 martie 2002, stabilind durata participării reclamantei la înțelegere.
În aceste împrejurări, prezentul aspect trebuie respins.

Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe nerespectarea obligației de motivare cu privire la calculul amenzii
Argumentele părților
În opinia reclamantei, Comisia nu a explicat în mod adecvat metoda de calcul aplicată pentru a stabili amenda care i‑a fost
aplicată. În această privință, reclamanta invocă dificultăți pe care le‑a perceput în determinarea cuantumului pe care trebuia
să îl plătească Comisiei și afirmă că poziția sa este confirmată de economiști experimentați în materie. În consecință, potrivit
reclamantei, Comisia nu a respectat obligația de motivare.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.
Aprecierea Tribunalului
Motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis
actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate pentru a‑și apăra
drepturile, iar instanței comunitare să își exercite controlul (Hotărârea Curții din 18 septembrie 2003, Volkswagen/Comisia,
C‑338/00 P, Rec., p. I‑9189, punctul 124). Deși, în temeiul articolului 253 CE, Comisia are obligația să menționeze elementele
de fapt și de drept de care depinde justificarea deciziei și considerațiile juridice care au determinat‑o să o adopte, această
dispoziție nu impune luarea în discuție a tuturor aspectelor de fapt și de drept care ar fi fost analizate în cursul procedurii
administrative (Hotărârea Curții din 17 ianuarie 1984, VBVB și VBBB/Comisia, 43/82 și 63/82, Rec., p. 19, punctul 22, Hotărârea
Curții din 11 iulie 1989, Belasco și alții/Comisia, 246/86, Rec., p. 2117, punctul 55, și Hotărârea Curții din 18 septembrie
2003, Volkswagen/Comisia, citată anterior, punctul 127). Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei,
în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului
actului sau altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act (a se vedea Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998,
Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 63 și jurisprudența citată). Jurisprudența de mai
sus este aplicabilă, prin analogie, deciziilor Comisiei prin care se constată o încălcare a articolului 53 alineatul (1) din
Acordul privind SEE.
În speță, elementele prezentate în considerentele (471)-(552) ale deciziei atacate permit înțelegerea metodei alese de Comisie
pentru calculul amenzii și urmărirea diverselor sale etape.
În definitiv, în măsura în care reclamanta s‑a limitat să afirme existența unor dificultăți pe care le resimțea în determinarea
cuantumului pe care trebuia să îl plătească Comisiei, fără a preciza natura acestora și etapa calculului în care intervin,
și nu a reprodus observațiile economiștilor pe care pretinde că i‑a consultat, argumentația sa referitoare la motivarea calculului
amenzii nu poate face obiectul unei examinări mai aprofundate.
Prin urmare, al treilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins.

Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe o eroare în stabilirea cuantumului de plecare
Argumentele părților
În opinia reclamantei, cuantumul de plecare al amenzii este arbitrar și discriminatoriu.
În primul rând, Comisia ar fi calculat amenzile aplicate pe baza cifrelor de afaceri aferente atât GIS autonome, cât și substațiilor
electrice bazate pe GIS. Or, acest demers ar fi defavorabil producătorilor japonezi, din moment ce proiectele GIS în Orientul
Mijlociu și în Asia, realizate în general de producătorii japonezi, implică adesea substații la cheie și includ, în consecință,
produse și servicii diferite de GIS. Prin urmare, cifra de afaceri a producătorilor japonezi ar tinde să fie mai importantă
decât cifra de afaceri a producătorilor europeni.
În al doilea rând, Comisia s‑ar fi întemeiat pe cifra de afaceri aferentă anului 2003, și anume ultimul an complet al încălcării,
pentru a stabili cotele de piață ale întreprinderilor europene, deși a utilizat cifra de afaceri aferentă anului 2001, mai
ridicată, în privința producătorilor japonezi, fără a oferi motive convingătoare. În opinia reclamantei, Comisia ar fi trebuit
să utilizeze cifrele de afaceri aferente anului 2003 în privința tuturor participanților la înțelegere, împărțind la doi cifrele
de afaceri a celor două societăți comune în care erau concentrate în acea perioadă activitățile în sectorul GIS ale celor
patru producători japonezi. O asemenea abordare ar fi fost coerentă cu tratamentul aplicat producătorilor europeni, precum
și cu practica decizională a Comisiei.
În al treilea rând, în opinia reclamantei, Comisia a plasat‑o în același grup precum Alstom sau Areva. Reclamanta consideră
că, dacă s‑ar presupune că cifra de afaceri aferentă anului 2003 a servit drept bază pentru calculul cuantumului de plecare
al amenzii aplicate reclamantei, diferența cotelor de piață față de Alstom sau Areva ar fi mai importantă decât diferența
față de cotele de piață deținute de întreprinderi care aparțin grupului inferior, ceea ce ar avea drept rezultat plasarea
reclamantei în acest din urmă grup.
În privința primei critici, Comisia susține că simpla împrejurare că luarea în considerare a anumitor produse determină o
cifră de afaceri mai ridicată nu constituie dovada unei discriminări.
În privința celei de a doua critici, Comisia menționează că a ales anul 2001 drept an de referință deoarece era vorba despre
exercițiul precedent constituirii societății comune a reclamantei și a Melco, TM T & D. În acest sens, Comisia precizează
că societățile‑mamă au participat la înțelegere în mod individual în cea mai mare parte a duratei acesteia, împrejurare din
care rezultă că era mai adecvată stabilirea cuantumurilor de plecare pe baza cifrelor de afaceri ale fiecăreia dintre ele
pentru a ține seama în special de diferențele existente în privința cotelor lor de piață individuale la momentul constituirii
TM T & D.
În al treilea rând, Comisia susține că critica referitoare la plasarea reclamantei într‑un grup poate fi admisă numai dacă
este admisă și critica referitoare la alegerea anului de referință. Or, o asemenea ipoteză nu este aplicabilă.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, la stabilirea cuantumului amenzilor, Comisia dispune de o marjă de apreciere pentru
a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență (Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie
2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, punctul
216 și jurisprudența citată).
Cuantumul amenzii este stabilit de Comisie în funcție de gravitatea încălcării și, dacă este necesar, de durata acesteia.
Gravitatea încălcării trebuie stabilită în funcție de criterii precum împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia
și obiectivul descurajator al amenzilor. Trebuie luate în considerare elemente obiective, precum conținutul și durata comportamentelor
anticoncurențiale, numărul și intensitatea acestora, întinderea pieței afectate și deteriorarea ordinii publice economice.
De asemenea, analiza trebuie să ia în considerare importanța relativă și cota de piață a întreprinderilor răspunzătoare, precum
și o eventuală încălcare repetată (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctele 89-91).
Cu toate acestea, de fiecare dacă când Comisia decide să impună amenzi în temeiul dreptului concurenței, aceasta are obligația
de a respecta principiile generale de drept, printre care se numără principiul egalității de tratament, astfel cum a fost
interpretat de instanțele comunitare (Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia, T‑59/02,
Rec., p. II‑3627, punctul 315). Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul egalității de tratament sau al nediscriminării
impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit, iar situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu
excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 14
mai 1998, BPB de Eendracht/Comisia, T‑311/94, Rec., p. II‑1129, punctul 309 și jurisprudența citată).
În măsura în care este necesar ca stabilirea legăturilor dintre amenzile ce urmează a fi aplicate să se întemeieze pe cifra
de afaceri a întreprinderilor implicate în aceeași încălcare, trebuie să se delimiteze perioada care trebuie luată în considerare
pentru ca cifrele obținute astfel să fie cât mai comparabile posibil (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion
française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 122).
În speță, din considerentele (480)-(490) ale deciziei atacate rezultă că, în cadrul stabilirii cuantumurilor de plecare, Comisia
a decis, în conformitate cu punctul 1 A din Liniile directoare privind calcularea amenzilor, să aplice un tratament diferențiat
participanților la înțelegere în funcție de capacitatea acestora de a cauza un prejudiciu concurenței. În acest scop, Comisia
a clasificat diferitele întreprinderi în cinci grupuri, în funcție de importanța cifrelor de afaceri mondiale ale acestora
obținute din vânzarea de GIS. În acest context, Comisia a considerat că cifrele de afaceri aferente numai pieței din SEE nu
constituiau un criteriu de apreciere fiabil, în măsura în care înțelegerea comună avea ca obiect asigurarea absenței producătorilor
japonezi de pe această piață.
În ceea ce privește produsele care trebuie luate în considerare pentru stabilirea cifrelor de afaceri ale întreprinderilor
în cauză, trebuie arătat că, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 281 de mai sus, Comisia trebuie să ia în considerare,
printre altele, întinderea pieței afectate. Or, în speță, după cum s‑a arătat în considerentul (9) al deciziei atacate, înțelegerea
privea atât GIS autonome, cât și substațiile care includeau un GIS. În consecință, Comisia nu a săvârșit o eroare calculând
cuantumul de plecare al amenzilor aplicate întreprinderilor în cauză în funcție de cifrele de afaceri aferente acestor produse.
Prin urmare, argumentul reclamantei în această privință trebuie respins.
În ceea ce privește alegerea anului de referință, din considerentele (481), (482) și (484) ale deciziei atacate rezultă că,
în cadrul stabilirii valorii vânzărilor mondiale, Comisia a luat în considerare anul 2001 în ceea ce privește reclamanta,
Fuji, Hitachi și Melco, în timp ce, în ceea ce privește producătorii europeni, a luat în considerare anul 2003, și anume ultimul
an complet al încălcării. De asemenea, calculul cuantumului de plecare al amenzilor aplicate reclamantei, Fuji, Hitachi și
Melco pentru perioada participării acestora la încălcare în calitate de întreprinderi individuale a fost efectuat pe baza
cifrelor de afaceri realizate de acestea în anul 2001, în timp ce calculul cuantumului de plecare al amenzilor aplicate producătorilor
europeni a fost efectuat pe baza cifrelor de afaceri realizate de aceștia în anul 2003.
Prin urmare, se impune constatarea potrivit căreia Comisia nu a tratat în mod egal producătorii japonezi, printre care și
reclamanta, și producătorii europeni în ceea ce privește alegerea anului de referință. Astfel, în temeiul jurisprudenței citate
la punctul 282 de mai sus, trebuie să se verifice dacă există o justificare obiectivă pentru acest tratament diferențiat.
În această privință, în considerentul (482) al deciziei atacate, Comisia a arătat că recurgerea la anul 2001 în privința reclamantei
era justificată de faptul că, în cea mai mare parte a perioadei în care a fost săvârșită încălcarea, reclamanta a participat
la încălcare în calitate de întreprindere individuală, iar nu prin intermediul societății comune TM T & D, care preluase în
anul 2002 activitățile în sectorul GIS ale reclamantei și ale Melco.
În ședință, Comisia a precizat că obiectivul acesteia era de a lua în considerare poziția concurențială inegală a celor doi
acționari al TM T & D la momentul constituirii acesteia, ca urmare a faptului că Melco deținea pe piața mondială a GIS o cotă
considerabil mai importantă decât reclamanta. În opinia Comisiei, referirea la ultimul an complet al participării reclamantei
și a Melco la înțelegere în calitate de întreprinderi individuale, respectiv anul 2001, permitea reflectarea acestei diferențe
la stabilirea cuantumurilor amenzilor, spre deosebire de metoda constând în divizarea cifrei de afaceri a TM T & D realizate
în anul 2003 între cei doi acționari, în funcție de participația fiecăruia în societatea comună.
Obiectivul invocat de Comisie este legitim, din moment ce permite compararea capacității acționarilor unei societăți comune
de a cauza un prejudiciu concurenței în perioada anterioară constituirii acesteia.
Cu toate acestea, reiese că, în speță, Comisia ar fi putut să utilizeze alte metode pentru a realiza obiectivul urmărit, fără
a trata producătorii japonezi, pe de o parte, și producătorii europeni, pe de altă parte, în mod inegal în ceea ce privește
alegerea anului de referință. Cu titlu exemplificativ, în cadrul stabilirii amenzilor aplicate reclamantei și Melco pentru
perioada anterioară constituirii TM T & D, Comisia ar fi putut să se întemeieze pe cuantumul de plecare al amenzii aplicate
acesteia din urmă, calculat pe baza cifrelor de afaceri aferente anului 2003 și împărțit între reclamantă și Melco în funcție
de procentul vânzărilor de GIS realizate de acestea în ultimul an înainte de constituirea societății comune, și anume anul
2001.
Prin urmare, se impune constatarea că, în speță, voința Comisiei de a reproduce în mod fidel, în cadrul stabilirii amenzilor,
poziția referitoare la reclamantă și la Melco nu justifică tratamentul inegal aplicat reclamantei.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, prin alegerea anului 2001 drept an de referință pentru stabilirea
valorii vânzărilor mondiale ale producătorilor japonezi și pentru calculul amenzii impuse reclamantei pentru participarea
individuală a acesteia la înțelegere, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament.
Această încălcare viciază direct calculul amenzii impuse reclamantei la articolul 2 litera (i) din decizia atacată pentru
participarea acesteia la înțelegere în calitate de întreprindere individuală. Această încălcare afectează indirect, prin determinarea
valorii vânzărilor mondiale și a cotelor de piață, calculul amenzii impuse reclamantei la articolul 2 litera (h) din decizia
atacată, referitoare la perioada existenței TM T & D.
Prin urmare, se impune admiterea prezentului aspect și anularea, în consecință, a articolului 2 literele (h) și (i) din decizia
atacată. În schimb, întrucât cuprinsul articolului 1 din decizia atacată nu este afectat de alegerea anului de referință,
nu este necesară nici anularea, nici modificarea acestuia.
În plus, nu este necesară examinarea celui de al cincilea și a celui de al șaselea aspect ale celui de al patrulea motiv.
Astfel, chiar dacă aceste aspecte ar fi admise, o asemenea soluție nu ar determina o anulare mai extinsă a deciziei atacate
față de anularea în raport cu care s‑a statuat la punctul precedent.
În ultimul rând, având în vedere că nelegalitatea care a fost constatată privește însăși alegerea bazei de calcul a amenzii
aplicate reclamantei, Tribunalul nu este în măsură să efectueze calcului amenzii menționate. Prin urmare, în speță nu este
necesară exercitarea competenței de fond a Tribunalului, prin modificarea articolului 2 literele (h) și (i) din decizia atacată.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire
la unul sau mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare
parte să suporte propriile cheltuieli.
În măsura în care cererea de anulare a articolului 1 din decizia atacată a fost respinsă, reclamanta a căzut în pretenții
în ceea ce privește o parte semnificativă a cererilor formulate, chiar dacă a obținut câștig de cauză cu privire la o parte
din aceste cereri.
În aceste împrejurări, trebuie să se decidă că reclamanta va suporta trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate
de părți la Tribunal, iar Comisia va suporta un sfert din aceleași cheltuieli de judecată.
Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, cheltuielile ocazionate de constituirea unei garanții bancare pentru
evitarea executării silite a deciziei nu constituie cheltuieli de judecată, în sensul articolului 91 litera (b) din Regulamentul
de procedură (a se vedea Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 92 de mai sus, punctul 5133 și jurisprudența
citată). Prin urmare, cererea reclamantei de obligare a Comisiei la plata unor asemenea cheltuieli trebuie respinsă.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua)
declară și hotărăște:
1)
Anulează articolul 2 literele (h) și (i) din Decizia C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură
în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație
cu izolație în gaz) în măsura în care privește Toshiba Corp.
2)
Respinge în rest acțiunea.
3)
Toshiba suportă trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de părți la Tribunal.
4)
Comisia Europeană suportă un sfert din cheltuielile de judecată efectuate de părți la Tribunal.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 iulie 2007.
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
1.  Reclamanta
2.  Produsele
3.  Procedura administrativă
4.  Decizia atacată
Procedura și concluziile părților
În drept
1.  Cu privire la cererea prin care se solicită anularea articolelor 1 și 2 din decizia atacată în măsura în care acestea
o privesc pe reclamantă
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantei
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe identificarea insuficientă a încălcării în partea dispozitivă a deciziei atacate
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o încălcare a dreptului de acces la dosar
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe denaturarea elementelor cuprinse în dosar
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune nu a fost dovedită de Comisie corespunzător
cerințelor legale
Cu privire la elementele prezentate de ABB
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la coroborarea elementelor prezentate de ABB
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la mecanismul de notificare și de contabilizare
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la elementele care contrazic pretinsa existență a înțelegerii comune
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Apreciere globală
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe faptul că existența unei încălcări unice și continue nu a fost dovedită de Comisie
Cu privire la primul aspect, referitor la dovada unei încălcări unice
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea aspect, referitor la dovedirea unei încălcări continue și a participării continue a reclamantei la
aceasta
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la cererea prin care se solicită anularea sau reducerea substanțială a amenzii aplicate reclamantei
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare în aprecierea gravității participării reclamantei la încălcare
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o eroare în aprecierea duratei încălcării
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe nerespectarea obligației de motivare cu privire la calculul amenzii
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe o eroare în stabilirea cuantumului de plecare
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: engleza.