CELEX: 62006TJ0208
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh s metakryláty
Rozhodnutí, jímž se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP
Pojem ‚jediné protiprávní jednání‘
Doba trvání protiprávního jednání
Pokuty
Závažnost protiprávního jednání
Polehčující okolnosti

Skutečnosti předcházející sporu
Rozhodnutím Komise K(2006) 2098 v konečném znění ze dne 31. května 2006 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP
(Věc COMP/F/38.645 – Metakryláty) (dále jen „napadené rozhodnutí“) Komise Evropských společenství zejména konstatovala, že
několik podniků porušilo článek 81 ES a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), když se během různých období
mezi 23. lednem 1997 a 12. zářím 2002 účastnilo na celém území EHP souboru protisoutěžních dohod a jednání ve vzájemné shodě
v odvětví metakrylátů (článek 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle odůvodnění napadeného rozhodnutí se jednalo o jediné a trvající protiprávní jednání, které se týkalo tří následujících
výrobků z polymethylmethakrylátu (dále jen „PMMA“): hmoty na výrobu forem, pevné desky a sanitární výrobky. Z odůvodnění napadeného
rozhodnutí vyplývá, že ačkoliv se tyto tři výrobky z PMMA liší jak fyzicky, tak chemicky a mají různé použití, mohou být díky
své společné vstupní surovině, a to methyl-methakrylátu (dále jen „MMA“), považovány za homogenní skupinu výrobků (body 4
až 8 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle odůvodnění napadeného rozhodnutí dotčené protiprávní jednání spočívalo v jednání o cenách, jakož i v uzavírání, provádění
a monitorování dohod o cenách stanovujících buď zvyšování cen nebo přinejmenším stabilizaci stávajících úrovní cen, v přezkumu
přenášení nákladů za doplňkové služby na zákazníky, ve výměně důležitých obchodních a důvěrných informací o trhu nebo podnicích,
jakož i v účasti na pravidelných schůzkách a dalších kontaktech, které měly usnadnit uvedené protiprávní jednání (článek 1
a body 1 až 3 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Napadené rozhodnutí bylo určeno společnostem Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG a Para-Chemie GmbH (dále nazývané společně „Degussa“),
Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (dříve společnost Atofina SA), Altuglas International SA a Altumax Europe SAS (dále
nazývané společně „Atofina“), Lucite International Ltd a Lucite International UK Ltd (dále nazývané společně „Lucite“), ICI
plc, jakož i žalobkyním Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics GmbH.
Žalobkyně jsou součástí irského konglomerátního podniku Quinn Group Ltd, který dne 7. května 2004, tedy po uvedeném protiprávním
období, získal veškerý základní kapitál mateřské společnosti, která zastřešovala skupinu Barlo (Barlo Group plc, následně
přeměněná na Barlo Group Ltd) (bod 299 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Žalobkyně vznikly spojením činností tří dřívějších
společností skupiny Barlo (dále nazývané společně „Barlo“) ve skupině Quinn v lednu roku 2005:
–        Quinn Plastics GmbH je nástupnickou společností společnosti Barlo Plastics GmbH. Společnost Barlo Plastics GmbH se podle napadeného
rozhodnutí účastnila koluzního jednání, jež bylo konstatováno v odvětví metakrylátů (bod 297 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        Quinn Plastics NV je nástupnickou společností společnosti Barlo Plastics NV. Posledně uvedená byla mateřskou společností společnosti
Barlo Plastics GmbH a nepřímo vlastnila 100 % jejího kapitálu (body 38, 43 a 301 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        Quinn Barlo je nástupnickou společností společnosti Barlo Group Ltd. Jedná se o mateřskou společnost bývalé skupiny Barlo,
jež přímo či nepřímo vlastní 100 % kapitálu bývalých společností Barlo (body 300 a 301 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Adresáty napadeného rozhodnutí jsou všechny tři žalobkyně, zároveň má Komise za to, že společnosti Quinn Barlo a Quinn Plastics
NV byly za jednání společnosti Quinn Plastics GmbH v průběhu protiprávního jednání odpovědné (dříve společnost Barlo Plastics
GmbH) (body 301 a 304 odůvodnění a článek 1 napadeného rozhodnutí).
Šetření, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, bylo zahájeno poté, co dne 20. prosince 2002 podala společnost Degussa
žádost o ochranu na základě oznámení Komise ze dne 19. února 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů
(Úř. věst. C 45, s. 3, dále jen „oznámení o spolupráci“).
Ve dnech 25. a 26. března 2003 Komise provedla kontroly v prostorách společností Atofina, Barlo, Degussa a Lucite (bod 59
odůvodnění napadeného rozhodnutí). Po těchto kontrolách společnosti Atofina a Lucite předložily ve dnech 3. dubna a 11. července
2003 žádosti o ochranu nebo o snížení výše pokuty na základě oznámení o spolupráci (body 60 a 66 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 18. října 2004 podala společnost ICI na základě oznámení o spolupráci žádost o snížení výše pokuty (bod 83 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Společnost Barlo žádost na základě uvedeného oznámení nepodala.
Od 9. dubna 2003 do 29. července 2004 zaslala Komise společnosti Barlo několik žádostí o informace na základě článku 11 nařízení
Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204;
Zvl. vyd. 08/01, s. 3), poté na základě článku 18 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel
hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) (body 62
až 79 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 17. srpna 2005 Komise přijala oznámení námitek ohledně jediného a trvajícího protiprávního jednání, které se týkalo MMA,
jakož i hmoty na výrobu forem z PMMA, pevných desek z PMMA a sanitárních výrobků z PMMA a toto oznámení zaslala zejména žalobkyním
a společnosti Quinn Plastics, SA (bod 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Jednání se konalo ve dnech 15. a 16. prosince 2005.
Ve světle informací, které podniky předložily v jejich odpovědích na oznámení námitek a na jednání, se Komise rozhodla od
některých námitek upustit, zejména pak od:
–        námitek přijatých vůči všem společnostem, kterým bylo oznámení námitek určeno, pokud jde o část protiprávního jednání vztahující
se k MMA;
–        námitek přijatých vůči žalobkyním a společnosti Quinn Plastics, SA, pokud jde o hmoty na výrobu forem z PMMA;
–        námitek přijatých vůči společnosti Quinn Plastics, SA ohledně pevných desek z PMMA (bod 93 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 31. května 2006 Komise přijala napadené rozhodnutí. Komise ohledně žalobkyň konstatovala, že se v průběhu období od 30. dubna
1998 do 21. srpna 2000 účastnily protisoutěžních dohod a jednání ve vzájemné shodě uvedených v bodech 1 až 3 výše [čl. 1 písm. l)
až n) odůvodnění napadeného rozhodnutí] a uložila jim pokutu ve výši 9 milionů eur, za jejíž zaplacení byly společně a nerozdílně
odpovědné [čl. 2 písm. e) odůvodnění napadeného rozhodnutí].
Zaprvé, pokud jde o výpočet částky pokuty Komise přezkoumala závažnost protiprávního jednání a nejprve konstatovala, že s ohledem
na povahu protiprávního jednání a na skutečnost, že se vztahovalo k celému území EHP, se jedná o velmi závažné protiprávní
jednání ve smyslu pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy ESUO
(Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“) (body 319 až 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Následně měla Komise za to, že v kategorii velmi závažných protiprávních jednání bylo možné na podniky uplatnit rozdílné zacházení
tak, aby byla zohledněna skutečná hospodářská schopnost účastníků protiprávního jednání významně narušit hospodářskou soutěž.
Za tímto účelem konstatovala, že v projednávané věci bylo možné dotyčné podniky „rozdělit do [tří] kategorií podle jejich
příslušného podílu na obratu z prodeje výrobků z PMMA, které byly důvodem jejich účasti na kartelové dohodě“. Komise oznámila,
že společnost Barlo, jež měla z obchodování s pevnými deskami z PMMA v roce 2000 obrat na úrovni EHP ve výši 66,37 milionů
eur, bylo třeba zařadit do třetí kategorie.
Stále v rámci rozdílného zacházení Komise mimoto snížila výchozí částku pokuty žalobkyň o 25 %, což odůvodnila následujícím
způsobem (bod 335 odůvodnění napadeného rozhodnutí) :
„[K]omise bere v úvahu skutečnost, že není zřejmé, zda se společnost Barlo účastnila koluzních kontaktů ohledně PMMA – hmoty
na výrobu forem nebo PMMA – sanitárních výrobků. Společnost Barlo tedy patrně nevěděla nebo nemusela nutně vědět o celkovém
projektu protisoutěžních ujednání […]“
Uvedené úvahy vedly Komisi k tomu, že výchozí částku pokuty, která musela být žalobkyním uložena, stanovila ve výši 15 milionů
eur (bod 336 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zadruhé, Komise přezkoumala dobu trvání protiprávního jednání a konstatovala, že vzhledem k tomu, že účast žalobkyň na protiprávním
jednání trvala dva roky a tří měsíce je třeba výchozí částku pokuty navýšit o 20 % (tj. 10 % za celý rok účasti) (body 351
až 353 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Základní částka pokuty žalobkyň tak byla stanovena ve výši 18 milionů eur (bod 354
odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zatřetí, Komise přezkoumala přitěžující a polehčující okolnosti. Žádnou přitěžující okolnost vůči žalobkyním nekonstatovala.
V případě polehčujících okolností Komise přijala argument žalobkyň, že při protiprávním jednání hrály pasivní a nepatrnou
roli, a v důsledku toho pokutu o 50 % snížila (body 372 až 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ostatní polehčující okolnosti uplatněné žalobkyněmi Komise odmítla (body 375 až 396 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a výši
pokuty tak stanovila na 9 milionů eur (bod 397 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že sdělení o spolupráci
nebylo ve prospěch žalobkyň uplatněno, jedná se tak o konečnou výši této pokuty.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 8. srpna 2006 podaly žalobkyně projednávanou žalobu.
Jelikož složení senátů Tribunálu bylo změněno, soudce zpravodaj byl přeložen ke třetímu senátu, kterému tedy byla tato věc
přidělena.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (třetí senát) zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních
opatření Komisi vyzval k zodpovězení určitých otázek a k předložení dokumentů. Komise této výzvě ve stanovené lhůtě vyhověla.
Řeči účastnic řízení a odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 10. května 2011. Komise kromě
toho v odpovědi na výzvu uvedenou v předchozím bodu předložila doplňující dokumenty, které byly přidány do spisu. Jelikož
žalobkyně ujistily, že se k dokumentům měly možnost na jednání vyjádřit, ústní část řízení byla po jeho skončení uzavřena.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil články 1 a 2 odůvodnění napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;
–        podpůrně, aby zrušil článek 2 odůvodnění napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;
–        podpůrněji zrušil článek 2 odůvodnění napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž jim ukládá pokutu ve výši 9 milionů eur a s přihlédnutím
k argumentům předloženým na podporu této žaloby tuto pokutu snížil;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
Na podporu žaloby vznáší žalobkyně dva žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z porušení článku 81 ES. Druhý žalobní
důvod vychází z porušení článku 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, pokynů a zásady proporcionality.

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 81 ES
V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise dostatečně neprokázala, v čem je jednání společnosti
Barlo porušením článku 81 ES. Tento žalobní důvod se dále dělí na tři části. V první části prvního žalobního důvodu žalobkyně
napadají posouzení Komise ohledně pěti schůzek, na kterých je napadené rozhodnutí založeno v rozsahu, v němž se jich týká
a vytýkají Komisi, že nepřihlédla k neexistenci jiných kontaktů nebo výměn informací, do nichž by byly žalobkyně zapojeny.
V rámci druhé části prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že Komise neprokázala, že společnost Barlo se účastnila „jediného
společného protisoutěžního projektu“. V rámci třetí části prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že Komise neprokázala
zapojení společnosti Barlo do trvajícího protiprávního jednání.
K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení schůzek a jiných kontaktů nebo výměn informací,
které zahrnují společnost Barlo
Tato část prvního žalobního důvodu spočívá na třech výtkách.
Nejprve žalobkyně připouští, že společnost Barlo byla na čtyřech z pěti dotyčných schůzek přítomna (a sice schůzky, které
se konaly v Německu v Dernbachu v dubnu 1998, v Darmstadtu dne 29. června 1998, v Heidelbergu dne 24. února 2000 a v Deidesheimu
dne 21. srpna 2000), tvrdí však, že Komise neprokázala, že její přítomnost na těchto schůzkách byla významným omezením hospodářské
soutěže a porušením článku 81 ES. Následně žalobkyně popírají přítomnost společnosti Barlo na páté dotčené schůzce, a sice
schůzce v Barceloně v květnu nebo červnu 1999, a domnívají se, že Komise konání této schůzky neprokázala. Závěrem žalobkyně
tvrdí, že Komise nezohlednila skutečnost, že kromě přítomnosti jednoho zástupce společnosti Barlo na čtyřech výše uvedených
schůzkách neprokázala žádný další kontakt nebo protisoutěžní výměnu informací, která by je zahrnovala.
–       Ke čtyřem schůzkám, na kterých žalobkyně přítomnost společnosti Barlo připustily
Žalobkyně popírají, že z důvodu účasti jednoho zástupce společnosti Barlo na čtyřech dotčených schůzkách porušily článek 81 ES.
Zpochybňují popis těchto schůzek uvedený v napadeném rozhodnutí, neboť není dostatečně podpořen dalšími důkazy. Dále žalobkyně
tvrdí, že pro chování společnosti Barlo existuje „legitimní vysvětlení“. Podotýkají, že zájmy účastníků kartelové dohody se
nutně neshodovaly se zájmy společnosti Barlo, jelikož společnost Barlo neprovozovala svoji činnost ani v oblasti MMA, ani
v oblasti jakýchkoliv výrobků z PMMA. Žalobkyně jsou toho názoru, že vzhledem k tomu, že cenová politika společnosti Barlo
nebyla s cíli kartelové dohody slučitelná a že její podíl na trhu vzrostl, účastníci kartelové dohody chtěli pravděpodobně
zjistit, zda bylo možné společnost Barlo do kartelové dohody zapojit tím, že ji zvali na schůzky s „nezávadným“ pořadem jednání
nebo u příležitostí, kde žádná schůzka plánovaná nebyla. Důkazy uvedené ve spise Komise prokazují, že tyto pokusy se nezdařily
a že společnost Barlo pokračovala ve své vlastní obchodní politice zaměřené na zvýšení svého podílu na trhu.
V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že podle článku 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí žalobkyně porušily článek 81 ES
a článek 53 Dohody o EHP, a to „[…] účastí […] na souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě v odvětví metakrylátů na celém
území EHS, které spočívalo v jednání o cenách, jakož i v uzavírání, provádění a monitorování dohod o cenách stanovujících
buď zvyšování cen nebo přinejmenším stabilizaci stávajících úrovní cen, v přezkumu přenášení nákladů za doplňkové služby na
zákazníky, ve výměně důležitých obchodních informací a důvěrných informací o trzích nebo podnicích, jakož i v účasti na pravidelných
schůzkách a dalších kontaktech, které měly usnadnit protiprávní jednání, a to včetně kontroly jeho provádění“.
Podle čl. 81 odst. 1 ES jsou se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení
podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je
vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu.
Podle ustálené judikatury pojmy „dohoda“ a „jednání ve vzájemné shodě“ ve smyslu článku 81 odst. 1 ES zahrnují formy koluzí,
které mají stejnou povahou a odlišují se pouze svou intenzitou a formami, ve kterých se projevují (rozsudky Soudního dvora
ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, body 131 a 132, a ze dne 4. června
2009, T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, Sb. rozh. s. I‑4529, bod 23).
K tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat
se na trhu určitým způsobem (rozsudky Tribunálu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711,
bod 256, a ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 199).
Pojem „jednání ve vzájemné shodě“ se vztahuje k formě koordinace mezi podniky, která vědomě nahrazuje rizika hospodářské soutěže
praktickou spoluprací mezi podniky, aniž dospěje až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu (rozsudky Soudního dvora Komise
v. Anic Partecipazioni, bod 34 výše, bod 115, a ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, bod
158).
V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES striktně brání všem přímým nebo nepřímým kontaktům mezi těmito subjekty, jejichž cílem nebo
výsledkem je ovlivnění tržního chování skutečného nebo potenciálního soutěžitele či odhalení takovému soutěžiteli tržního
chování, o kterém tyto subjekty rozhodly nebo zamýšlí, že budou samy na trhu uskutečňovat, jestliže je cílem nebo výsledkem
těchto kontaktů dosažení podmínek hospodářské soutěže, které neodpovídají obvyklým podmínkám relevantního trhu (viz v tomto
smyslu rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni, bod 34 výše, body 115 až 117, a T‑Mobile Netherlands a další, bod 34 výše,
bod 33).
Z toho zejména vyplývá, že výměna informací mezi soutěžiteli může být v rozporu s pravidly hospodářské soutěže, pokud zmírňuje
nebo odstraňuje stupeň nejistoty o fungování relevantního trhu, čímž vede k omezení hospodářské soutěže mezi podniky (rozsudek
T‑Mobile Netherlands a další, bod 34 výše, bod 35).
Kromě toho je třeba zdůraznit, že pro posouzení, zda je jednání ve vzájemné shodě zakázáno čl. 81 odst. 1 ES, je zohlednění
jeho konkrétních účinků nadbytečné, jeví-li se, že jeho cílem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném
trhu. Jestliže byl prokázán protisoutěžní cíl tohoto jednání, pak účinky jednání ve vzájemné shodě není nutné přezkoumávat
(v tomto smyslu rozsudek viz T‑Mobile Netherlands a další, bod 34 výše, bod 29 a citovaná judikatura).
Ačkoliv pojem „jednání ve vzájemné shodě“ předpokládá kromě vzájemné shody mezi dotyčnými podniky i chování na trhu v návaznosti
na tuto vzájemnou shodu a příčinnou souvislost mezi oběma skutečnostmi, je třeba předpokládat, neexistuje-li důkaz o opaku,
jehož předložení přísluší zúčastněným subjektům, že podniky, které jsou zapojeny do vzájemné shody a které zůstávají na trhu
aktivní, zohledňují při určování svého chování na trhu informace, které si vyměnily se svými soutěžiteli (viz v tomto smyslu
rozsudek T‑Mobile Netherlands a další, bod 34 výše, bod 51 a citovaná judikatura).
V rámci komplexního protiprávního jednání, jehož se účastnilo více výrobců po dobu několika let a jehož cílem je společná
regulace trhu, nelze po Komisi požadovat, aby přesně kvalifikovala protiprávní jednání jako dohodu nebo jako jednání ve vzájemné
shodě, neboť na obě tyto formy protiprávního jednání se v každém případě vztahuje článek 81 ES (viz v tomto smyslu rozsudek
Komise v. Anic Partecipazioni, bod 34 výše, body 111 až 114, rozsudek Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij
a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil,
s. II‑931, bod 696).
V tomto kontextu je třeba chápat dvojí kvalifikaci jediného protiprávního jednání jako „dohodu a jednání ve vzájemné shodě“
jako komplexní celek, jenž zahrnuje skutkové okolnosti, z nichž některé byly kvalifikovány jako dohoda a jiné jako jednání
ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, který pro tento typ komplexního protiprávního jednání nestanoví zvláštní kvalifikaci
(rozsudky Hercules Chemicals v. Komise, bod 35 výše, bod 264, a HFB a další v. Komise, bod 35 výše, bod 187).
Co se týče provádění důkazů o protiprávním jednání, je třeba připomenout, že Komise je povinna předložit řádné důkazy, které
právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících porušení čl. 81 odst. 1 ES (rozsudek Soudního dvora
ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58). V tomto ohledu Komise musí za
účelem odůvodnění pevného přesvědčení, že došlo k protiprávnímu jednání, uvést přesné a shodující se důkazy (v tomto smyslu
viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 43 a citovaná judikatura;
rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2008, Lafarge v. Komise, T‑54/03, Sb. rozh. s. II-00120, bod 55).
Těmto kritériím však nemusí, se zřetelem na každý prvek protiprávního jednání, nezbytně.odpovídat každý z důkazů předložených
Komisí Stačí, když tomuto požadavku odpovídá soubor nepřímých důkazů, kterého se orgán dovolává, jako celek (viz rozsudek
Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501,
bod 180 a citovaná judikatura).
Nepřímé důkazy, kterých se Komise v rozhodnutí dovolává, aby prokázala porušení čl. 81 odst. 1 ES podnikem, musí být posuzovány
nikoliv izolovaně, ale jako celek (viz rozsudek Tribunálu 8. července 2008, BPB v. Komise, T‑53/03, Sb. rozh. s. II‑1333,
bod 185 a citovaná judikatura).
Rovněž je třeba zohlednit skutečnost, že protisoutěžní činnosti se odehrávají tajně, a existence protisoutěžní praktiky nebo
dohody proto musí být ve většině případů odvozena z určitého počtu shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které v
případě neexistence jiného logického vysvětlení mohou ve svém celku představovat důkaz o porušení pravidel hospodářské soutěže
(rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00
P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).
Z ustálené judikatury kromě toho vyplývá, že k dostatečnému prokázání účasti podniku na protiprávním jednání postačuje, aby
Komise prokázala, že se uvedený podnik účastnil schůzek, na kterých byly uzavřeny protisoutěžní dohody, aniž se tomu zjevně
bránil. Pokud byla účast na takových schůzkách prokázána, přísluší tomuto podniku, aby předložil údaje prokazující, že se
zmíněných schůzek neúčastnil s žádným protisoutěžním záměrem, a to tak, že prokáže, že svým soutěžitelům sdělil, že jeho účast
na těchto schůzkách měla odlišnou povahu než jejich (rozsudky Hüls v. Komise, bod 36 výše, bod 155; Komise v.Anic Partecipazioni,
bod 34 výše, bod 96, a Aalborg Portland a další v. Komise, bod 46 výše, bod 81).
Důvodem, o který se opírá tato právní zásada je, že podnik tím, že se účastní uvedené schůzky, aniž se veřejně distancuje
od jejího obsahu, vede ostatní účastníky k domnění, že souhlasí s výsledkem setkání a že se jím bude řídit (rozsudek Aalborg
Portland a další v. Komise, bod 46 výše, bod 82).
Navíc okolnost, že podnik neplní výsledky protisoutěžní schůzky, ho nemůže zprostit jeho odpovědnosti z důvodu jeho účasti
na kartelové dohodě, ledaže by se od jejího obsahu veřejně distancoval (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 46
výše, bod 85).
Kromě toho bylo rozhodnuto, že pojem „veřejné distancování se“ coby prvek zproštění se odpovědnosti musí být vykládán restriktivně.
Zejména pak mlčení subjektu ohledně konkrétní otázky týkající se cenové politiky na schůzce, při níž došlo k protiprávní vzájemné
shodě, nemůže být považováno za vyjádření pevného a jasného nesouhlasu (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 5. prosince
2006, Westfalen Gassen Nederland v. Komise, T‑303/02, Sb. rozh. s. II‑4567, body 103 a 124).
Také je však třeba podotknout, že výše uvedená judikatura ohledně tichého souhlasu spočívá na předpokladu, že se dotyčný podnik
účastnil schůzek, na nichž byly uzavřeny dohody protisoutěžní povahy (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 46
výše, bod 81) nebo zjevně protisoutěžní povahy (rozsudek Hüls v. Komise, bod 36 výše, bod 155). Uvedenou judikaturu tedy nelze
použít, pokud protisoutěžní povaha schůzky není prokázána mimo jakoukoliv pochybnost (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu
ze dne 12. září 2007, Coats Holdings a Coats v. Komise, T‑36/05, Sb. rozh. s. II-00110, bod 91).
Pokud jde o argumenty žalobkyň ohledně hodnoty prohlášení učiněných v rámci žádostí na základě oznámení o spolupráci, je třeba
připomenout, že podle ustálené judikatury žádné ustanovení ani žádná obecná zásada Evropské unie Komisi nezakazuje, aby vůči
podniku uplatnila prohlášení jiných stíhaných podniků (rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 41 výše,
bod 512). Prohlášení učiněná v rámci oznámení o spolupráci tedy z tohoto důvodu nemohou být zbavena důkazní hodnoty (rozsudek
Lafarge v. Komise, bod 43 výše, body 57 a 58).
Jistá nedůvěra k dobrovolným výpovědím hlavních účastníků protiprávní kartelové dohody je pochopitelná, jelikož tito účastníci
by mohli zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků.
Nicméně s ohledem na logiku, která je postupu podle oznámení o spolupráci vlastní, požadování výhody na základě tohoto oznámení
za účelem dosažení snížení výše pokuty nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy, pokud jde o ostatní účastníky dané
kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce podniku a ohrozit
tak možnost, že na základě oznámení o spolupráci získá úplnou výhodu (rozsudky Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos
Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70, a Lafarge v. Komise, bod 43 výše, bod 58).
Především je třeba mít za to, že skutečnost, že osoba přizná, že se dopustila protiprávního jednání, čímž přizná existenci
skutečností, které jdou nad rámec skutečností, které mohly být přímo dovozeny z předmětných dokumentů,
a priori
znamená, neexistují-li zvláštní okolnosti, které by mohly svědčit o opaku, že se tato osoba rozhodla říci pravdu. Prohlášení,
která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího, tak musí být v zásadě považována za zvlášť hodnověrné důkazy (rozsudky Tribunálu
JFE Engineering a další v. Komise, bod 44 výše, body 211 a 212; ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise, T‑109/02,
T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Sb. rozh. s. II‑947, bod 166, a Lafarge v. Komise,
bod 43 výše, bod 59).
Avšak podle ustálené judikatury nemůže být prohlášení podniku obviněného z účasti na kartelové dohodě, jehož správnost je
popírána několika ostatními obviněnými podniky, považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného
těmito posledně uvedenými podniky, aniž je podpořeno jinými důkazy (rozsudky Tribunálu JFE Engineering a další v. Komise,
bod 44 výše, bod 219; ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285, a Lafarge v. Komise,
bod 43 výše, bod 293).
Při přezkumu důkazní hodnoty prohlášení podniků, které podaly žádost na základě oznámení o spolupráci, Tribunál zohlednil
zejména význam shodujících se nepřímých důkazů, jež relevanci těchto prohlášení podporují (viz v tomto smyslu rozsudky JFE
Engineering a další v. Komise, bod 44 výše, bod 220, a Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 53 výše, bod 70) a neexistenci nepřímých
důkazů o tom, že se tyto podniky snažily zmenšovat význam jejich přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového
přispění ostatních podniků (v tomto smyslu viz rozsudek Lafarge v. Komise, bod 43 výše, body 62 a 295).
Co se závěrem týče rozsahu soudního přezkumu v projednávané věci, je třeba podle ustálené judikatury připomenout, že pokud
je Tribunálu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, Tribunál musí obecně provést úplný
přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES, či nikoli (viz rozsudek Tribunálu ze dne 26. října
2000, Bayer v. Komise, T‑41/96, Recueil, s. II‑3383, bod 62 a citovaná judikatura).
Má-li soud pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je rozhodnutí konstatující protiprávní jednání
určeno, a to v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada unijního práva uplatní zejména v řízeních
o porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných pro podniky, jež mohou vést k uložení pokut nebo penále (rozsudek Hüls
v. Komise, bod 36 výše, body 149 a 150).
V rámci těchto obecných úvah je tedy třeba přezkoumat argumenty žalobkyň, podle kterých Komise v podstatě neprokázala, že
účast společnosti Barlo na čtyřech dotčených schůzkách zakládala porušení článku 81 ES.
Zaprvé schůzka z dubna 1998 v Dernbachu je v bodě 151 odůvodnění napadeného rozhodnutí popsána takto:
„V dubnu 1998 se v hotelu […] v Dernbachu konala druhá ze schůzek uvedených výše v bodě 144 odůvodnění. Tato schůzka měla
podle společnosti Atofina rovněž za cíl provádění nových tarifních struktur v Německu a její účastníci přijali opatření k zajištění
jejich řádného fungování a dodržování, zejména pokud jde o uplatnění vyšších cen za malá množství a snížení cen, která mají
být přenesena na zákazníky […] společnost Barlo potvrzuje konání této schůzky a přítomnost pana [B.], uvádí, že cílem schůzky
bylo původně řešit otázky ohledně vývoje na trhu, ale že pořad jednání se ve skutečnosti rozšířil na oznámení nových tarifních
struktur ve formě zvýšených poplatků za služby pro zákazníky.Vzhledem k tomu, že účastníci se na fakturaci výdajů za služby
zákazníkům neshodli, společnost Barlo se po konání schůzky nijak nesnažila průměrnou cenu za PMMA-pevné desky zvýšit […].
Přestože má společnost Degussa za to, že je možné, že tato schůzka je totožná se schůzkou ze dne 16. března 1998 uvedenou
v bodě 148 odůvodnění […], Komise dospěla na základě prohlášení společností Atofina a Barlo k závěru, že schůzka uvedená v tomto
bodě odůvodnění se ve skutečnosti konala v dubnu 1998.“
Ze spisu i ze samotného znění bodu 151 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise se za účelem určení obsahu dotčené
schůzky opírala o dvě okolnosti, a to o prohlášení společnosti Atofina učiněné v rámci její žádosti na základě oznámení o spolupráci
a o odpovědi žalobkyň na oznámení námitek.
Zaprvé s ohledem na tyto okolnosti je však třeba konstatovat, že bylo právně dostatečným způsobem prokázáno, že dotčená schůzka
měla zjevně protisoutěžní předmět.
Na jednu stranu není správné, že žalobkyně uvádí, že popis poskytnutý panem B. je jediným důkazem ohledně protisoutěžní povahy
této schůzky. Z prohlášení společnosti Atofina totiž vyplývá, že předmětem této schůzky bylo zajistit fungování a dodržování
nových struktur cen, což je předmět, který je třeba kvalifikovat jako zjevně protisoutěžní. Samotná okolnost, že se jedná
o obecný popis, který platí pro více schůzek, není způsobilá tento závěr změnit.
Na druhou stranu je třeba zdůraznit, že žalobkyně nezpochybňují přesnost popisu poskytnutého jejich vlastním zástupcem, panem
B. Na rozdíl od tvrzení žalobkyň však tento popis umožňuje rovněž konstatovat, že se jednalo o schůzku kartelové dohody. Z popisu
vyplývá, že došlo k oznámení nových struktur cen a že se o nich diskutovalo, přestože se podle pana B. účastníci v tomto ohledu
neshodli. Jelikož se jednalo přinejmenším o výměnu citlivých obchodních informací, pak skutečnost, že podle pana B. tato diskuze
k dohodě nevedla, uvedenou schůzku nezbavuje zjevně protisoutěžní povahy.
Mimoto je třeba zdůraznit, že zejména pokud jde o jednání o „nových strukturách cen“ a účasti společnosti Barlo na tomto jednání,
uvedené dvě informace se vzájemně podporují. Tvrzení společnosti Atofina, že se uvedené schůzky účastnily i další podniky,
jejichž přítomnost již napadené rozhodnutí neuvádí, nečiní za těchto podmínek závěr Komise ohledně žalobkyň neplatným.
Popis, který společnost Afotina a pan B. učinili, kromě toho neumožňuje tvrzení společnosti Degussa v její odpovědi na oznámení
námitek zpochybnit. Společnost Degussa totiž pouze prohlásila, že nemůže výslovně potvrdit, že schůzka se konala v dubnu 1998,
přestože zdůraznila, že to nemůže vyloučit. Uvedla, že je možné, že se jednalo o tutéž schůzku, jako je schůzka ze dne 16.
března 1998. Přitom je třeba zdůraznit, že z poznámky pod čarou 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Degussa rovněž
zmínila, že zástupce společnosti Barlo byl na uvedené poslední schůzce přítomen.
Společnost Atofina ostatně v jednom dřívějším prohlášení, a to v odpovědi na žádost Komise o informace, dotčenou schůzku také
neumístila do dubna, ale uvedla datum 16. března 1998 a potvrdila přitom popis této schůzky. Nejistota ohledně přesného data
konání dotyčné schůzky však nemůže žalobkyně zprostit odpovědnosti se zřetelem na jejich vlastní prohlášení a na skutečnost,
že konstatované datum, a sice duben 1998 místo 16. březen 1998, je v jejich prospěch, jelikož duben 1998 je datum (poslední
den v dubnu), které Komise přijala jako začátek jejich účasti na protiprávním jednání.
Zadruhé, pokud jde o posouzení chování společnosti Barlo na schůzce v Dernbachu, je třeba připomenout, že žalobkyně její přítomnost
na dotčené schůzce nepopírají a neuvádí, že by se uvedená společnost od jejího obsahu veřejně distancovala (viz bod 47 výše).
Za těchto podmínek samotná přítomnost společnosti Barlo na schůzce stačí ke konstatování, že její jednání bylo v rozporu s článkem
81 ES, jelikož – jak vyplývá z výše uvedeného – se tato schůzka týkala přinejmenším jednání o cenách a musí tedy být kvalifikována
jako zjevně protisoutěžní (viz body 37 a 38 výše). Na rozdíl od tvrzení žalobkyň si měl být pan B. v takové situaci vědom
toho, že se účastnil schůzky kartelové dohody a měl se od ní veřejně distancovat (viz body 47, 48 a 51 výše).
Skutečnost, byť prokázaná, že společnost Barlo po uvedené schůzce ceny nezvýšila, ke zpochybnění odpovědnosti žalobkyně nestačí
(viz bod 49 výše). Žalobkyně každopádně neprokazují, že společnost Barlo nezohlednila informace vyměněné při schůzce ve svém
chování na trhu (viz bod 40 výše).
Zadruhé, žalobkyně nezpochybňují protisoutěžní povahu schůzky konané dne 29. června 1998 v Darmstadtu uvedené v bodě 155 odůvodnění
napadeného rozhodnutí. Uvádějí však, že nebylo prokázáno, že by společnost Barlo měla v úmyslu svým vlastním chováním přispět
ke společným cílům ostatních účastníků, takže její přítomnost na této schůzce nemohla být kvalifikována jako porušení článku
81 ES.
Tato argumentace však nemůže obstát.
Stačí konstatovat, že se s ohledem na popis této schůzky uvedený v bodě 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který žalobkyně
nezpochybnily, jednalo o zjevně protisoutěžní schůzku. Za takových podmínek je na společnosti Barlo, aby se v souladu s judikaturou
uvedenou v bodě 47 výše veřejně od obsahu uvedené schůzky distancovala.
Zejména pak skutečnost, že se společnost Barlo nevyjádřila, že svoji cenovou politiku změnila (konec bodu 155 odůvodnění napadeného
rozhodnutí), nelze kvalifikovat jako veřejné distancování (viz bod 50 výše).
Obdobně nemůže obstát argument, že účastníci kartelové dohody společnost Barlo na tuto schůzku pozvali, aby ji do této dohody
zapojili, a že uvedený pokus se nezdařil. Jelikož k veřejnému distancování nedošlo, není prokázáno, že Barlo nenamluvila ostatním
účastníkům, že souhlasí s tím nebo se podřídí tomu, co bylo rozhodnuto, jak tvrdí žalobkyně.
Argumenty žalobkyň, že se jednalo o první schůzku, jež se týkala jednání o cenách za přítomnosti zástupce společnosti Barlo,
a že uvedený zástupce takový protisoutěžní obsah nečekal, a dále že Barlo veškerou aktivní účast na schůzce popřela a že nebylo
prokázáno, že svoji cenovou politiku po této schůzce změnila, a konečně že napadené rozhodnutí účast zástupce společnosti
Barlo na žádné další navazující schůzce nezmiňuje, nejsou za takových podmínek relevantní. Z výše uvedeného dále vyplývá,
že se nejednalo o první schůzku, kde byl zástupce společnosti Barlo přítomen. Jak bylo uvedeno výše, prohlášení společnosti
Lucite v tomto smyslu jsou v rozporu s tvrzeními společností Atofina, Degussa a samotných žalobkyň.
Zatřetí, pokud jde o schůzku ze dne 24. února 2000 v Heidelbergu, žalobkyně uvádí, že popis učiněný Komisí v bodě 167 odůvodnění
napadeného rozhodnutí není správný a že se nejednalo o schůzku kartelové dohody, ale o „nečekaný“ „pokus“, vypracovat dohodu
o tarifech a společnost Barlo do ní zapojit a že tento pokus se nezdařil.
V tomto ohledu je třeba na jednu stranu uvést, že bod 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí zachycuje správně obsah prohlášení
žalobkyň v jejich odpovědi na oznámení námitek, jehož přesnost projednávaná žaloba nezpochybňuje. Avšak na rozdíl od tvrzení
žalobkyň uvedené prohlášení již samo o sobě stačí k prokázání toho, že dotčená schůzka měla zjevně protisoutěžní povahu. Jednoznačně
z něj totiž vyplývá, že společnosti Degussa a Atofina představily jejich nové struktury sazeb s cílem pobídnout ostatní účastníky,
aby je následovali a na toto téma „diskutovali“. I za předpokladu, že by bylo prokázáno, že tato „diskuze“ skončila bez konkrétního
výsledku, jak tvrdí žalobkyně, k odstranění protisoutěžní povahy uvedené schůzky to nestačí, neboť došlo přinejmenším k diskuzi
o cenách a k výměně důležitých obchodních informací. Vzhledem k tomu, že společnost Barlo se od takového obsahu schůzky veřejně
nedistancovala, pak samotná účast této společnosti na uvedené schůzce prokazuje, že žalobkyně se na kartelové dohodě podílely
(viz body 37 a 47 až 51 výše).
Na druhou stranu obsah prohlášení společnosti Degussa, jež Komise na žádost Tribunálu předložila, podporuje tvrzení Komise,
že podniky „se setkávaly s cílem kontrolovat provádění dohod o zvýšení cen“, že „bylo v průběhu předcházejících měsíců konstatováno,
že na některých vnitrostátních trzích se ceny nezvýšily nebo se zvýšily pouze částečně“ a „účastníci si vyměňovali také informace
o trhu“. Kromě toho v rozsahu, v němž Komise s odkazem na bod 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdí, že výměna se týkala
zejména cen na trhu, je tato informace podpořena prohlášením žalobkyň uvedeným v předcházejícím bodě, že společnosti Degussa
a Atofina představily své nové struktury sazeb.
Za těchto podmínek nemohou ostatní argumenty obstát, zejména pak s ohledem na samotné prohlášení žalobkyň, které nebylo ve
vztahu k obsahu dotčené schůzky popřeno. Především nejsou relevantní informace, že podnik Repsol nebyl v napadeném rozhodnutí
mezi účastníky schůzky uveden, zatímco společnost Degussa jeho přítomnost zmínila, nebo že společnost Lucite si konání schůzky
k tomuto datu nevybavuje. Obdobně tomu je i v případě argumentů, že Degussa ve své odpovědi na oznámení námitek částečně opravila
svá dřívější prohlášení. Degussa mimoto protisoutěžní povahu diskuzí mezi dotčenými společnostmi nezpochybnila. Konečně, pokud
jde o argument žalobkyň, že není podpořeno tvrzení Komise, že výměna se týkala takových informací „jako jsou informace uvedené
[…] v bodě 117 odůvodnění“, je třeba připomenout, že žalobkyně samy připustily, že společnosti Degussa a Atofina představily
nové struktury jejich sazeb. I kdyby tedy výměna všech druhů informací uvedených v bodě 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí
prokázána nebyla, nic to nemění na závěru, že během dotyčné schůzky k výměně důležitých obchodních informací došlo.
Začtvrté, ohledně schůzky ze dne 21. srpna 2000 v Deidesheimu je třeba podotknout, že bod 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí
obsahuje její podrobný popis vycházející zejména z ručně psaných poznámek z této schůzky zástupce společnosti Lucite, které
byly nalezeny při kontrole v prostorách této společnosti a které uvádí zejména předpokládané zvýšení cen pro společnost Barlo.
Tato schůzka, včetně její protisoutěžní povahy, byla následně potvrzena společností Lucite v rámci její žádosti na základě
oznámení o spolupráci, jakož i společnostmi Degussa a Atofina. Společnost Barlo svoji účast na dotčené schůzce a její zjevně
protisoutěžní povahu potvrdila, když prohlásila následující:
„Dne 21. srpna 2000 se konala v Deidesheimu čtvrtá schůzka […] a na pořadu jednání byl ,elektronický obchod‘, tedy téma, které
bylo v daném období rovněž předmětem početných diskuzí na schůzích CEFIC. Schůzku svolávala opět Degussa. Ovšem místo diskuze
o elektronickém obchodu změnily společnosti Degussa a Atofina pořad jednání a navrhly zvýšení cen na listopad 2000. Po výměně
detailních informací o svých cenách společnosti Degussa a Atofina oznámily svůj úmysl ceny v listopadu 2000 zvýšit. Podle
informací, které mají [žalobkyně] k dispozici, pan Bernard žádné zvýšení cen neakceptoval […]“
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba konstatovat, že zjevně protisoutěžní povaha schůzky, jakož i přítomnost společnosti
Barlo na této schůzce, byly prokázány dostatečně právním způsobem.
Žalobkyně ani v rámci projednávané žaloby nezpochybňují popis uvedený v bodě 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ale pouze
tvrdí, že Komise neprokázala, že přítomnost společnosti Barlo na této schůzce byla v rozporu s článkem 81 ES vzhledem k tomu,
že Barlo s návrhy společností Atofina a Degussa nesouhlasila. Podle žalobkyň tedy tato schůzka byla pro společnost Barlo „nečekaným“
„pokusem“ ji zapojit do kartelové dohody. Žalobkyně rovněž zdůrazňují, že chybí důkaz, že Barlo provedla zvýšení cen, o němž
bylo na této schůzce rozhodnuto, což uznala i Komise, vzhledem k tomu, že datum této schůzky odpovídá konci účasti uvedené
společnosti na protiprávním jednání.
Tato argumentace však nemůže zpochybnit závěr Komise o porušení článku 81 ES.
Argument, že Barlo se zvýšením cen nesouhlasila, je v rozporu s obsahem ručně psaných poznámek zástupce společnosti Lucite,
přičemž tento obsah byl společnostmi Lucite, Degussa a Atofina dříve potvrzen.
Dále, i kdyby společnost Barlo výslovně se zvýšením cen nesouhlasila, přesto se účastnila zjevně protisoutěžní schůzky, při
níž se o zvýšení cen jednalo a rozhodovalo a vyměňovaly se citlivé obchodní informace, a to aniž se od obsahu této schůzky
veřejně distancovala. V souladu se zásadami stanovenými judikaturou uvedenou v bodě 49 výše je za takových podmínek porušení
pravidel hospodářské soutěže prokázáno. Zejména není rozhodná skutečnost, že obsah schůzky byl pro společnost Barlo „nečekaný“
a že uvedená společnost výsledky schůzky neplní.
Prohlášení společnosti Atofina, že „cílem schůzky byla snaha o obnovení důvěry mezi společnostmi Degussa/Ato[fina]/Lucite/Barlo,
aby mohly být zvýšeny ceny“, ostatně neprokazuje, jak tvrdí žalobkyně, že schůzka nebyla organizována jako schůzka kartelové
dohody, ale spíše potvrzuje zjevně protisoutěžní povahu schůzky, přítomnost společnosti Barlo na této schůzce, jakož i skutečnost,
že Barlo byla do kartelové dohody zapojená již před konáním této schůzky.
S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že Komise měla správně za to, že účast společnosti Barlo na čtyřech výše
uvedených schůzkách zakládala porušení článku 81 ES.
Tento závěr nezpochybňují ani argumenty žalobkyň, že v projednávané věci je třeba s ohledem na to, že žalobkyně získaly společnost
Barlo čtyři roky po ukončení protiprávního jednání, a nemohly z tohoto důvodu předložit své vlastní důkazy, věnovat „zvláštní
pozornost“ důkaznímu břemenu, jež se Komise snažila obrátit. Z výše uvedeného vyplývá, že podle ustálené judikatury v oblasti
dokazování bylo porušení článku 81 ES prokázáno.
Stejně tak nemohou obstát argumenty žalobkyň, které mají v podstatě za cíl nahradit vysvětlení skutkového stavu, ke kterému
Komise dospěla, jiným „přijatelným vysvětlením“ vzhledem k tomu, že závěr uvedený v bodě 88 výše je založen na jednoznačných
důkazech shromážděných Komisí (viz v tomto smyslu rozsudek Coats Holdings a Coats v. Komise, bod 51 výše, body 72 a 74).
Projednávaná výtka tudíž musí být zamítnuta.
–       Ke schůzce v Barceloně (Španělsko) z května – června 1999, která je popírána (bod 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí)
Na rozdíl od čtyř výše přezkoumaných schůzek, žalobkyně popírají, že se Barlo účastnila jakékoliv schůzky v květnu nebo červnu
1999 a nadto tvrdí, že Komise konání této schůzky neprokázala. Uvedená schůzka má však pro žalobkyně „zásadní význam“, jelikož
je pojítkem mezi dvěma schůzkami z roku 1998 a dvěma schůzkami z roku 2000, kterých se Barlo účastnila.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že bod 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí:
„V květnu nebo červnu 1999 se v hotelu v Barceloně konala schůzka mezi zástupci společností Atofina, ICI, Degussa, Barlo a Irpen
(místní výrobce). Předmětem této schůzky bylo informovat společnost Irpen o dohodách o cenách a do těchto dohod je zapojit.
Diskuze se rovněž týkaly definice minimálních cen, včetně cen za paletu. Jednání se konala ohledně jednotlivých zemí a zákazníků,
přičemž kalendář zvyšování cen byl pro každou zemi přesně určen.“
Podle tvrzení žalobkyň je nesporné, že Komise o této schůzce neměla žádný listinný důkaz, a to nejen ohledně její protisoutěžní
povahy, ale ani o jejím samotném konání a účastnících. Komise na podporu popisu uvedené schůzky v napadeném rozhodnutí pouze
citovala prohlášení společnosti Atofina učiněné v rámci její žádosti na základě oznámení o spolupráci a potvrzení společnosti
Degussa poskytnuté v její odpovědi na oznámení námitek.
Je tedy třeba ověřit, zda tato prohlášení umožňují účast společnosti Barlo na údajné schůzce dostatečně právním způsobem prokázat.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury uvedené v bodech 52 až 54 výše hrají prohlášení učiněná v rámci politiky
shovívavosti důležitou roli. Tato prohlášení jménem podniku mají nezanedbatelnou důkazní hodnotu, jelikož implikují značná
právní a hospodářská rizika (viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 24. března 2011, Aalberts Industries a další v. Komise,
T‑385/06, Sb. rozh. s. II-01223, bod 47). Z judikatury uvedené v bodech 53 a 55 výše však rovněž vyplývá, že prohlášení učiněná
obviněnými podniky v rámci žádostí podaných na základě oznámení o spolupráci je třeba posuzovat s opatrností, a jsou-li napadena,
obecně je nelze bez potvrzení přijmout.
Pro účely přezkumu důkazní hodnoty prohlášení podniků, které podaly žádost na základě oznámení o spolupráci, Tribunál krom
toho přihlédne zejména k významu nepřímých shodujících se důkazů, které relevanci těchto prohlášení podporují (rozsudky JFE
Engineering a další v. Komise, bod 44 výše, bod 220, a Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 53 výše, bod 70). Relevance prohlášení
stejně tak může mít dopad na vyžadovaný stupeň potvrzení (v tomto smyslu viz rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod
44 výše, bod 220).
Ohledně prohlášení společnosti Atofina v projednávané věci uvedeného v její žádosti podané na základě oznámení o spolupráci,
žalobkyně tvrdí, že nemá důkazní hodnotu, neboť není dostatečně podrobné.
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že Atofina dotčenou schůzku zařadila do kontextu řady schůzek, které se konaly v období
mezi létem roku 1997 a rokem 1999 a které jsou popsány na jedné stránce vyňaté z její žádosti, která byla podána na základě
oznámení o spolupráci, a přiložené k žalobní odpovědi. Na začátku stránky Atofina uvedla pod názvem „Účastníci“ dotyčné podniky,
a sice společnosti Atoglas, Röhm, Degussa, Lucite (ICI), Repsol a Barlo, jakož i totožnost jejich zástupců, zejména pak „W.
[B.] + E. [S.] působící od roku 99“ v případě společnosti Barlo. Následně Atofina popsala několik schůzek v Německu, z nichž
dvě schůzky konané v Darmstadtu v létě a na podzim roku 1998, ve Francii a v Itálii. Závěrem Atofina uvedla na konci dané
stránky následující:
„V květnu/červnu 99
Schůzka v hotelu v centru Barcelony: stejní účastníci, dále společnost Irpen (místní výrobce) a přítomnost zástupců místních
sítí.
Obsah diskuzí v Darmstadtu a na místní úrovni:
Úrovně cen u distributorů (70 % trhu), definice cílů spočívajících ve stanovení nízkých cen pro zpracovatele a nízkých cen
za paletu.“
Je třeba konstatovat, že na rozdíl od tvrzení žalobkyň umožňovalo toto prohlášení určit jak účastníky schůzky, tak její protisoutěžní
obsah. Údaj „stejní účastníci, dále společnost Irpen“ je třeba vykládat ve světle označení účastníků na jednotlivých schůzkách,
které je obsaženo na začátku stránky prohlášení společnosti Atofina, kde uvedla zejména „Barlo[ :] W. [B.] + E. [S.] od roku
99“. Stejně tak údaj „obsah diskuzí […] na místní úrovni“ v kontextu této stránky je nutně třeba chápat tak, že se vztahuje
k dotčené schůzce v Barceloně. Podle názoru společnosti Atofina tak obsah této schůzky spočíval ve stanovení „úrovní cen u distributorů“,
v „definici cílů spočívajících v nízkých cenách pro zpracovatele“ a ve „stanovení nízkých cen za paletu“. Přestože tento dokument
není v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí citován, ze spisu vyplývá, že Atofina následně poskytla v odpovědi na žádost
Komise o informace ke sporné schůzce doplňující komentáře a výslovně přítomnost zástupce společnosti Barlo uvedla. Ohledně
protisoutěžního obsahu schůzky kromě toho připojila jedno doplňující upřesnění, když prohlásila, že jejím „cílem […] bylo
rozšířit strukturu sazby do Španělska/Portugalska a přesvědčit místní výrobce, aby se k ní připojili“.
Podle společnosti Atofina z toho jednoznačně vyplývá, že zástupce společnosti Barlo mezi účastníky dotčené schůzky byl a tato
schůzka měla protisoutěžní povahu.
Rovněž je však třeba uvést, že žalobkyně oprávněně tvrdí, že prohlášení společnosti Atofina mnoho upřesnění ohledně údajné
schůzky v Barceloně neobsahuje. Neumožňuje tak určit ani datum ani přesné místo schůzky ani témata, o kterých se konkrétně
jednalo. Upřesnění k posledně uvedenému bodu byla přidána až později (viz bod 100 výše). Tento popis je v protikladu k popisu
ostatních schůzek uvedených na dotčené stránce, který uvádí názvy hotelů, kde se schůzky konaly, konkrétní témata, o nichž
se jednalo a někdy také další upřesnění jako označení podniku, který platil výdaje za hotel. Stejně tak, vyjma uvedení zástupce
společnosti Barlo mezi účastníky schůzky, prohlášení společnosti Afotina o této schůzce žádnou konkrétní informaci neobsahuje.
Kromě toho je třeba konstatovat, že relevanci prohlášení společnosti Atofina lze relativizovat s ohledem na to, jak Komise
posoudila ostatní schůzky, které Atofina zmínila. Je třeba uvést, že pokud jde o osm dalších schůzek, jež byly součástí řady
schůzek uvedené v prohlášení společnosti Atofina [schůzky v září 1997 v Dernbachu, v dubnu 1998 v Dernbachu, v červnu 1998
v Idsteinu (Německo,) na jaře 1998 v Paříži (Francie), v průběhu léta 1998 v Darmstadtu, na podzim 1998 v Darmstadtu a dvě
schůzky v Miláně (Itálie) nebo poblíž Milána v roce 1999], pouze dvě, na kterých společnost Barlo svoji účast připustila,
a to schůzka v Dernbachu v dubnu 1998 a schůzka v Darmstadtu v červnu 1998, byly vůči žalobkyním v napadeném rozhodnutí konstatovány.
Přitom je třeba zopakovat, že podle společnosti Atofina se „účastníci“ uvedení na začátku dané stránky jejího prohlášení,
včetně společnosti Barlo, účastnili všech schůzek z uvedené řady schůzek.
Potvrzení společnosti Degussa ohledně přítomnosti společnosti Barlo na sporné schůzce je třeba, za těchto podmínek a při nedostatku
jakýchkoliv listinných důkazů o této schůzce, přezkoumat zvlášť pozorně.
Úvodem je třeba konstatovat, že s ohledem na obsah a okolnosti, za nichž k potvrzení společnosti Degussa došlo, je jeho relevance
omezena.
Společnost Degussa totiž zcela obecným způsobem potvrdila „konání, obsah a účastníky“ schůzky a žádnou konkrétní informaci
o společnosti Barlo neuvedla. Jediné upřesnění obsažené v tomto prohlášení se vztahuje k předmětu této schůzky (připojení
společnosti Irpen k dohodám) a společnosti Barlo se konkrétně netýká. Ve zbývající části prohlášení Degussa výslovně uvedla,
že na detaily si již nepamatuje, zejména pak že nemůže uvést datum schůzky vzhledem k tomu, že potvrzení o výdajích za cestu
pana F. za toto období chybí.
Je tedy třeba konstatovat, že stupeň podpoření tohoto prohlášení o přítomnosti společnosti Barlo na sporné schůzce je poměrně
slabý.
Co se dále týče argumentů žalobkyň, že uvedené potvrzení bylo předloženo ve velmi pokročilé fázi řízení, a to v odpovědi na
oznámení námitek, je třeba uvést, že tato okolnost jako taková neumožňuje upřít prohlášení společnosti Degussa veškerou důkazní
hodnotu, která musí být přezkoumána ve světle všech relevantních okolností projednávaného případu.
Nezávisle na prohlášení společnosti Atofina má však takové prohlášení menší důkazní hodnotu, než kdyby bylo učiněno bezprostředně.
Především pokud byl podnik, který podal žádost o ochranu, seznámen s informacemi, jež Komise v rámci šetření nashromáždila,
pak se logika vlastní postupu na základě oznámení o spolupráci, podle které by jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl mohla zpochybnit
upřímnost a úplnost spolupráce podniku (viz bod 53 výše), neuplatní ve stejné míře jako v případě spontánního prohlášení bez
znalosti námitek Komise. Obdobně úvahy, že prohlášení na základě oznámení o spolupráci jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího,
a musí tedy být v zásadě považována za zvlášť hodnověrné důkazy (viz bod 54 výše), nelze v případě odpovědi na oznámení námitek
takového podniku, jako je Degussa, který podal žádost o ochranu, uplatnit v plném rozsahu.
Jedná-li se o zcela obecné potvrzení „konání“, „obsahu“ a „účastníků“ jedné schůzky, jak tomu je v projednávané věci, pak
nelze vyloučit, že dosah takového potvrzení byl obsahem oznámení námitek ovlivněn. Tuto úvahu odráží posouzení dvou schůzek
v Miláně nebo poblíž Milána, které se podle prohlášení společnosti Atofina konaly v roce 1999. Komise ve své odpovědi na otázku
Tribunálu vysvětlila, že „jelikož druhá žádost o shovívavost, tedy žádost společnosti Degussa, výslovně přítomnost společnosti
Barlo na daných schůzkách nepotvrzovala, Komise [tyto] dvě schůzky, jež Atofina uvedla [ve svém prohlášení], proti [žalobkyním]
nepoužila. Komise dále upřesnila, že „jak je uvedeno v bodě 240 oznámení námitek, Degussa [v] bodě 160 svojí odpovědi na oznámení
námitek pouze připomenula přítomnost společností Atofina, Degussa, Lucite, Madreperla a Plastidit“. Komise přitom nevysvětlila,
proč se v bodě 240 oznámení námitek rozhodla neuvést společnost Barlo mezi účastníky dvou schůzek v Miláně nebo poblíž Milána,
zatímco v případě sporné schůzky v Barceloně tak učinila, a to v situaci, kdy Atofina zmínila přítomnost společnosti Barlo
v obou případech týmiž slovy  („stejní účastníci, dále společnost […]“). Nelze tedy vyloučit, že pokud jde o totožnost účastníků
protisoutěžních schůzek, Degussa se do určité míry spolehla na znění oznámení námitek, místo aby skutkový stav objektivně
vylíčila.
Závěrem je třeba připomenout, že žalobkyně přítomnost společnosti Barlo na sporné schůzce důrazně popírají, zatímco její přítomnost
výslovně připouští na všech ostatních schůzkách, které jsou vůči nim v napadeném rozhodnutí konstatovány, a dále že napadené
rozhodnutí neuvádí žádné další potvrzení této schůzky, které se podle společnosti Atofina účastnila rovněž společnost ICI
(nyní Lucite), jakož i podniky „Repsol“ a „Irpen“, a to přestože ICI a Lucite také předložily žádosti na základě oznámení
o spolupráci.
S ohledem na všechny výše analyzované skutečnosti a zejména pak na neschopnost Komise zajistit listinné důkazy o dotčené schůzce
nebo podrobnější prohlášení ohledně přítomnosti společnosti Barlo na této schůzce a se zřetelem na zásadu, že v případě pohybnosti
na straně soudu, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je rozhodnutí určeno (viz bod 58 výše), je třeba konstatovat,
že schůzku v Barceloně uvedenou v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí nelze proti žalobkyním uplatnit.
V tomto ohledu je jistě třeba uvést, že Komise oprávněně tvrdí, že ačkoliv musí pro doložení pevného přesvědčení, že k protiprávnímu
jednání došlo, uvést přesné a shodující se důkazy (viz v tomto smyslu rozsudky Volkswagen v. Komise, bod 43 výše, bod 43 a citovaná
judikatura, a Lafarge v. Komise, bod 43 výše, bod 55), každý z těchto důkazů nemusí těmto kritériím nezbytně odpovídat se
zřetelem na každý prvek protiprávního jednání, neboť stačí, když soubor nepřímých důkazů, kterého se orgán dovolává, odpovídá
tomuto požadavku jako celek (v tomto smyslu viz rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 44 výše, bod 180 a citovaná
judikatura). Stejně tak Komise oprávněně trvá na skutečnosti, že důkazy musí být posuzovány jako celek s ohledem na všechny
relevantní skutkové okolnosti (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 11. března 1999, Thyssen Stahl v. Komise, T‑141/94,
Recueil, s. II‑347 bod 175).
Přestože Komise tvrdí, že schůzku v Barceloně v květnu – červnu 1999 je třeba posuzovat ve světle trvající spolupráce mezi
členy kartelové dohody, která má podle společnosti Degussa své počátky v letech 1984–1985, je však třeba připomenout, že Komise
v napadeném rozhodnutí připustila, že „účast společnosti Barlo na kartelové dohodě nebylo [možné] přirovnat k účasti většiny
ostatních podniků“ zejména vzhledem k tomu, že „odhalené protisoutěžní kontakty spíše proká[zaly], že společnost Barlo se
ojediněle účastnila schůzek, které spočívaly pouze v jejím informování o dohodách nebo jednáních ve vzájemné shodě ohledně
PMMA – pevných desek“ (bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise rovněž připustila, že společnost Barlo se protiprávního
jednání účastnila kratší dobu než ostatní podniky, a to od 30. dubna 1998 do 21. srpna 2000, zatímco protiprávní jednání jako
takové bylo stanoveno pro období od 23. ledna 1997 do 12. září 2002. S přihlédnutím k těmto okolnostem je zcela pravděpodobné,
že společnost Barlo se kartelové dohody účastnila pouze na čtyřech schůzkách, jak připustily i žalobkyně. Ani celkové posouzení
souboru nepřímých důkazů, které Komise vůči žalobkyním nashromáždila, ani kontext případu tudíž neumožňují změnit závěr uvedený
v bodě 112 výše.
Z toho vyplývá, že projednávanou výtku je třeba přijmout.
–       K neexistenci jiných kontaktů nebo výměn informací, kterých by se společnost Barlo účastnila
Žalobkyně zpochybňují přesnost tvrzení uvedených v bodě 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Uvádí, že detailní popis schůzek,
kterých se společnost Barlo účastnila, ukazuje, že uvedené schůzky nesloužily za účelem ji informovat o obsahu schůzek, kterých
se nezúčastnila. Dále žalobkyně zdůrazňují, že napadené rozhodnutí nijak nenaznačuje, že by existovaly další kontakty nebo
výměny informací, kterých by se společnost Barlo účastnila a k podpoře takových kontaktů či výměn informací nebyl předložen
žádný důkaz.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že bod 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí následující:
„[…] skutečnost, že Barlo se pravděpodobně neúčastnila všech schůzek věnovaných produktu, na který se tento podnik specializuje
(a to PMMA – pevné desky) nemá na posouzení jeho účasti na kartelové dohodě žádný dopad, jelikož se účastnil schůzek předchozích
a následujících po schůzkách, na kterých přítomen nebyl, a mohl být tedy informován a při určování svého obchodního chování
na trhu mohl zohlednit informace vyměněné se soutěžiteli […].“
Je třeba konstatovat, že argumentace žalobkyň spočívá na nesprávném výkladu tohoto bodu. Komise v něm totiž pouze odmítá tvrzení,
že žalobkyně nelze z důvodu omezeného počtu schůzek, kterých se společnost Barlo účastnila, shledat odpovědnými za jediné
a trvající protiprávní jednání. Komise naproti tomu netvrdila, že společnost Barlo byla skutečně informována o obsahu schůzek,
jichž se neúčastnila, a že existovaly jiné kontakty nebo výměny informací, které se uvedené společnosti týkaly. Komise pouze
uvedla, že existuje možnost, že společnost Barlo informována byla („mohla být“), což žaloba ostatně nenapadá.
Argumentace žalobkyň je tedy neúčinná.
Mezi účastnicemi řízení mimoto není sporu o tom, že námitky Komise vůči žalobkyním spočívají na účasti společnosti Barlo na
pěti protisoutěžních schůzkách ohledně pevných desek z PMMA, které byly přezkoumány výše.
V rozsahu, v němž žalobkyně popírají jejich odpovědnost za jediné protiprávní jednání, je ostatně třeba odkázat na přezkum
druhé části prvního žalobního důvodu níže.
Projednávanou výtku je tudíž třeba zamítnout.
–       Závěr vztahující se k první části prvního žalobního důvodu
Pokud jde o posouzení údajné účasti společnosti Barlo na schůzce v květnu nebo červnu v Barceloně, je třeba s ohledem na výše
uvedené přijmout první část prvního žalobního důvodu, která vychází z nesprávného posouzení schůzek a jiných kontaktů nebo
výměn informací zahrnujících společnost Barlo, a ve zbývající části musí být tato část prvního žalobního důvodu zamítnuta.
Případný vliv tohoto závěru na legalitu odůvodnění napadeného rozhodnutí a na stanovení výše pokuty bude přezkoumán níže.
K druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení účasti společnosti Barlo na „jediném společném
protisoutěžním projektu“ vztahujícímu se ke třem výrobkům z PMMA
Žalobkyně tvrdí, že Komise měla v napadeném rozhodnutí nesprávně za to, že z důvodu jejich přistoupení nebo přispění k „jedinému
společnému protisoutěžnímu projektu“, který se vztahoval ke třem kategoriím výrobků, a to hmoty na výrobu forem z PMMA, pevné
desky z PMMA a sanitární výrobky z PMMA, porušily článek 81 ES.
V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že s ohledem na povahu porušení pravidel hospodářské soutěže, jakož i na povahu
a přísnost následných pokut je odpovědnost za protiprávní jednání osobní povahy (rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod
34 výše, bod 78).
Dále je třeba uvést, že dohody a jednání ve vzájemné shodě, na které se vztahuje čl. 81 odst. 1 ES, totiž nutně vyplývají
ze shody několika podniků, které jsou všechny spolupachateli protiprávního jednání, avšak jejich účast může mít různé podoby
zejména podle charakteristik dotčeného trhu a postavení každého podniku na tomto trhu, sledovaných cílů a zvolených nebo zamýšlených
způsobů provedení. Pouhá okolnost, že každý podnik se protiprávního jednání účastní v podobě jemu vlastní, však nepostačuje
k vyloučení jeho odpovědnosti za celé protiprávní jednání, včetně chování, která jsou fakticky uskutečňována jinými účastnícími
se podniky, avšak která mají tentýž protisoutěžní cíl nebo účinek (rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 34 výše, body
79 a 80).
Porušení článku 81 odst. 1 ES může vyplývat nejen z jediného úkonu, ale rovněž z řady úkonů anebo i z pokračujícího jednání.
Tento výklad nelze zpochybnit z důvodu, že jeden nebo více prvků z této řady úkonů nebo tohoto pokračujícího jednání může
rovněž sám o sobě a nahlížen izolovaně porušovat uvedené ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni,
bod 34 výše, bod 81). Pokud se jednotlivé skutky začleňují do „jednotného záměru“ z důvodu svého totožného cíle narušujícího
hospodářskou soutěž uvnitř společného trhu, má Komise právo přičítat odpovědnost za tyto skutky v závislosti na účasti na
protiprávním jednání nahlíženém jako celek (viz rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 46 výše, bod 258 a citovaná
judikatura), i když je prokázáno, že se dotčený podnik přímo zúčastnil pouze jednoho nebo několika prvků naplňujících znaky
protiprávního jednání (viz rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05, Sb. rozh.
s. II‑4949, bod 161 a citovaná judikatura).
Podle judikatury Soudního dvora Komise musí k prokázání účasti podniku na takové jediné dohodě prokázat, že uvedený podnik
svým jednáním zamýšlel přispět ke společným cílům sledovaným všemi účastníky a že věděl o faktickém plánovaném nebo uplatňovaném
jednání jiných podniků při sledování téhož cíle nebo ho mohl důvodně předvídat a byl připraven podstoupit z toho plynoucí
riziko (rozsudek Komise v.Anic Partecipazioni, bod 34 výše, bod 87, a Aalborg Portland a další v. Komise, bod 46 výše, bod
83).
Závěrem je třeba podotknout, že skutečnost, že se určitý podnik nepodílel na všech skutečnostech zakládajících kartelovou
dohodu nebo že hrál malou roli v těch aspektech, jichž se účastnil, tak musí být zohledněna při posouzení závažnosti protiprávního
jednání a případně při stanovení výše pokuty (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni, bod 34 výše, bod 90, a Aalborg Portland
a další v. Komise, bod 46 výše, bod 86).
Na prvním místě je v projednávané věci třeba podotknout, že výrok odůvodnění napadeného rozhodnutí neurčuje přesný rozsah
protiprávního jednání, za který byly jeho adresáti shledáni odpovědnými, neboť článek 1 pouze zmiňuje „soubor dohod a jednání
ve vzájemné shodě v odvětví metakrylátů“, aniž by dotyčné výrobky blíže specifikoval.
Je však třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je výrok aktu neoddělitelně spojený s jeho odůvodněním, takže musí
být vykládán, je‑li třeba, s přihlédnutím k důvodům, které vedly k jeho přijetí (viz rozsudek Tribunálu ze dne 17. září 2007,
Microsoft v. Komise, T‑201/04, Sb. rozh. s. II‑3601, bod 1258 a citovaná judikatura).
Bod 2 odůvodnění napadeného rozhodnutí přitom jasně stanoví, že jediné a trvající protiprávní jednání se týká tří výrobků
z PMMA, a to v následujícím znění:
„Adresáti tohoto rozhodnutí se účastnili jediného a trvajícího jednání porušujícího článek 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP
v odvětví metakrylátů, a to pokud jde o následující tři výrobky:
–        PMMA – hmoty na výrobu forem;
–        PMMA – pevné desky a
–        PMMA – sanitární výrobky.“
Komise kromě toho v bodech 222 až 226 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla důvody, proč měla za to, že dotčená kartelová
dohoda mohla být kvalifikována jako jediné a trvající protiprávní jednání, které se týkalo tří výše uvedených výrobků. V tomto
kontextu Komise uvádí ke zvláštnímu případu žalobkyň následující:
„Skutečnost, že dotyčné podniky se nepodílely na všech prvcích tvořících celou kartelovou dohodu, je nemůže zprostit jejich
odpovědnosti za porušení článku 81 [ES]. Okolnost, že společnost Barlo na rozdíl od ostatních stran protisoutěžních ujednání
nevyrábí všechny tři výrobky z PMMA, nemění povahu ani předmět uvedeného protiprávního jednání spočívajícího v narušení běžného
vývoje cen všech těchto výrobků. Ze skutečností uvedených v části 3 [odůvodnění napadeného rozhodnutí] jasně vyplývá, že všechny
strany protisoutěžních ujednání k tomuto společnému protisoutěžnímu projektu přistoupily a v rámci jejich možností přispívaly
(tj. podle jejich specializace na jeden nebo více výrobků dotčených těmito dohodami)“ (bod 226 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
S ohledem na toto odůvodnění napadeného rozhodnutí je třeba konstatovat, že co se týče hmoty na výrobu forem z PMMA, pevných
desek z PMMA a sanitárních výrobků z PMMA, jeho článek 1 shledává žalobkyně odpovědnými za účast na jediném a trvajícím protiprávním
jednání.
Na druhém místě je třeba poznamenat, že otázka předložená k posouzení Tribunálu není otázkou existence jediného protiprávního
jednání, které se týká tří dotčených výrobků, ale otázkou odpovědnosti žalobkyň za celý rozsah takového protiprávního jednání.
Žalobkyně uvedly argumentaci směřující ke zpochybnění samotné existence jediného protiprávního jednání až v replice. Tato
argumentace tedy musí být považována za nový žalobní důvod a podle čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu odmítnuta jako
nepřípustná. Kromě toho s ohledem na veškeré následující úvahy ji v každém případě nebude třeba přezkoumávat.
Je tedy třeba přezkoumat, zda účast žalobkyň na protiprávním jednání byla na základě jejich vlastního chování způsobilá přivodit
jejich odpovědnost za celé protiprávní jednání, k němuž v době trvání jejich účasti došlo.
V tomto ohledu je zaprvé třeba odmítnout argument vycházející ze skutečnosti, že společnost Barlo nebyla v oblasti jedné kategorie
výrobků, a to sanitárních výrobků z PMMA, aktivní. V tomto ohledu postačí, jak již Tribunál rozhodl, konstatovat, že podnik
může porušit zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES, pokud jeho chování – které je koordinováno s chováním jiných podniků – má
za cíl omezit hospodářskou soutěž na konkrétním relevantním trhu v rámci společného trhu, aniž by bylo nutné předpokládat,
že sám na uvedeném relevantním trhu působí (rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2008, AC‑Treuhand v. Komise, T‑99/04, Sb.
rozh. s. II‑1501, a ze dne 8. září 2010, Deltafina v. Komise, T‑29/05, Sb. rozh. s. II-04077, bod 48). Samotná skutečnost,
že společnost Barlo nebyla v odvětví sanitárních výrobků z PMMA aktivní, tudíž nutně neznamená, že žalobkyně nemohly být shledány
odpovědnými za protiprávní jednání, k němuž v případě tohoto výrobku došlo.
Zadruhé ani skutečnost, že Komise v napadeném rozhodnutí „neuplatnila námitky, které byly v případě PMMA – hmot na výrobu
forem vůči [žalobkyním] uvedeny“ (bod 93 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neznamená, že žalobkyně nemohly být za jediné
protiprávní jednání týkající se zejména tohoto výrobku shledány odpovědnými.
Formulace použitá Komisí v bodě 93 odůvodnění napadeného rozhodnutí je sice nevhodná a mohla by se jevit v rozporu s odpovědností
žalobkyň za takové jediné protiprávní jednání uvedené v článku 1 napadeného rozhodnutí, jak byl vyložen s ohledem na jeho
body 2 a 226 odůvodnění (viz body 130 až 134 výše). Nicméně s ohledem na odůvodnění napadeného rozhodnutí jako celek, je třeba
bod 93 odůvodnění napadeného rozhodnutí nutně chápat v tom smyslu, že podle Komise nebyla přímá účast společnosti Barlo na
části kartelové dohody týkající se hmoty na výrobu forem z PMMA prokázána. Tato samotná skutečnost přitom sama o sobě odpovědnost
žalobkyň za jediné protiprávní jednání vztahující se ke třem dotyčným výrobkům nevylučuje (viz bod 126 výše).
Zatřetí k vyloučení odpovědnosti žalobkyň za jediné protiprávní jednání nestačí ani skutečnost, že Komise, pokud jde o žalobkyně,
v napadeném rozhodnutí uvedla pouze pět schůzek, které byly rozloženy do období delší než dva roky, z nichž nadto žádná nebyla
„vrcholovou schůzkou“, na které se uzavíraly „dohody o hlavní spolupráci“ (bod 105 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z ustálené judikatury vyplývá, že skutečnost, že různé podniky hrály ve sledování společného cíle různé role, nevylučuje za
podmínky, že každý podnik přispěl na své vlastní úrovni ke sledování společného cíle, totožnost protisoutěžního cíle, a tedy
protiprávní jednání (viz rozsudek Tribunálu ze dne 28. dubna 2010, BST v. Komise, T‑452/05, Sb. rozh. s. II-01373, bod 32
a citovaná judikatura). V rámci celkové dohody pokrývající několik let nemá rozpětí několika měsíců mezi projevy kartelové
dohody velký význam. Naopak určující je skutečnost, že jednotlivé úkony spadají do celkového plánu z důvodu jejich totožného
cíle (rozsudky Aalborg Portland a další v. Komise, bod 46 výše, bod 260, a Lafarge v. Komise, bod 43 výše, bod 483).
Začtvrté tedy zbývá ve světle argumentů žalobkyň ověřit, zda jsou splněny podmínky stanovené judikaturou uvedenou v bodě 128
výše.
V tomto ohledu Tribunál upřesnil, že podnik může být shledán odpovědným za globální kartelovou dohodu i tehdy, je-li prokázáno,
že se přímo zúčastnil pouze jednoho nebo více prvků tvořících dohodu, jestliže věděl nebo měl nutně vědět, že koluze, na níž
se účastní, zvláště prostřednictvím pravidelných jednání organizovaných během několika let, byla součástí celkového schématu
určeného k narušení normálního fungování hospodářské soutěže a toto schéma zahrnovalo soubor prvků tvořících kartelovou dohodu
(rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2004, Corus UK v. Komise, T‑48/00, Sb. rozh. s. II‑2325, bod 176, a BST v. Komise,
bod 141 výše, bod 32).
Pouhá skutečnost, že dohoda, které se podnik účastnil, a globální kartelová dohoda mají stejný účel, tak nepostačuje k tomu,
aby tomuto podniku byla přičtena účast na globální kartelové dohodě. Jeho účast na globální kartelové dohodě totiž může být
výrazem jeho přistoupení k dohodě, které se účastnil, pouze pokud podnik věděl nebo měl vědět, že se svou účastí na této dohodě
začlenil i do globální kartelové dohody (rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, Sigma Tecnologie v. Komise, T‑28/99, Recueil,
s. II‑1845, bod 45, a Bolloré a další v. Komise, bod 54 výše, bod 209).
V tomto ohledu je třeba úvodem poukázat na to, že Komise neprokázala, a dokonce ani neuvedla, že společnost Barlo věděla nebo
měla vědět, že se účastí na kartelové dohodě ohledně pevných desek z PMMA začlenila do globální kartelové dohody, která se
týkala tří výrobků z PMMA.
Naopak, jak žalobkyně správně zdůrazňují, sama Komise v napadeném rozhodnutí připustila, že „společnost Barlo tedy nevěděla
nebo nemusela nutně vědět o celkovém projektu protisoutěžních ujednání“ (bod 335 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise rovněž netvrdí, že společnost Barlo věděla o faktickém plánovaném nebo uplatňovaném jednání jiných podniků sledujících
tytéž cíle, nebo takové jednání mohla rozumně předvídat, a byla připravena přijmout z toho plynoucí riziko. Komise naopak
v žalobní odpovědi uvádí, že Barlo „alespoň v případě PMMA –pevných desek“ věděla o činnostech svých konkurentů směřujících
k realizaci tohoto jediného cíle.
Teze, kterou Komise zastává, spočívá na pouhém tvrzení, že protiprávní jednání, které společnost Barlo mohla „subjektivně
vnímat“ jako vztahující se jen k pevným deskám z PMMA, bylo ve skutečnosti nedílnou součástí jediného rozsáhlejšího protiprávního
jednání, které se vztahovalo k uvedeným třem výrobkům z PMMA. Z judikatury uvedené v bodech 128, 143 a 144 výše přitom jasně
vyplývá, že subjektivní vnímání protiprávního jednání je z hlediska článku 81 odst. 1 ES relevantním prvkem. V tomto ohledu
je třeba připomenout, že toto ustanovení se nepoužije, pokud neexistuje alespoň shoda vůle mezi dotyčnými stranami (viz rozsudek
Tribunálu ze dne 19. března 2010, IMI a další v. Komise, T‑18/05, Sb. rozh. s. II-01769, bod 88 a citovaná judikatura).
Kromě toho je třeba zdůraznit, že pouhá skutečnost, že společnost Barlo znala a sledovala protisoutěžní cíle v odvětví pevných
desek z PMMA, neumožňuje dospět k závěru o tom, že uvedená společnost věděla o jediném cíli, který jediná kartelová dohoda
v odvětví metakrylátů sledovala. Bylo totiž rozhodnuto, že pojem „jediný cíl“ nelze vymezit obecným odkazem na narušení hospodářské
soutěže v uvedeném odvětví, neboť ovlivnění hospodářské soutěže je, jako cíl či účinek, podstatným prvkem jakéhokoli chování
spadajícího do působnosti čl. 81 odst. 1 ES. Existovalo by riziko, že taková definice pojmu jediného cíle částečně zbaví pojem
„jediné a trvající protiprávního jednání“ jeho smyslu v rozsahu, v jakém by měla za následek, že několik chování týkajících
se hospodářského odvětví zakázaných čl. 81 odst. 1 ES by muselo být systematicky kvalifikováno jako prvky naplňující znaky
jediného protiprávního jednání (rozsudky Tribunálu BASF a UCB v. Komise, bod 127 výše, bod 180, a ze dne 28. dubna 2010, Amann
& Söhne a Cousin Filterie v. Komise, T‑446/05, Sb. rozh. s. II-01255, bod 92).
Teze Komise by totiž umožňovala přičíst podniku jediné protiprávní jednání z důvodu pouhého konstatování objektivních vazeb
mezi uvedeným jednáním a dohodou, které se takový podnik účastnil, přičemž takovými vazbami jsou například příslušenství ke
stejnému hospodářskému odvětví, a to dokonce bez prokázání toho, že daný podnik o existenci takového jediného protiprávního
jednání věděl nebo že jej mohl důvodně předvídat a byl připraven přijmout z toho plynoucí riziko.
Je tedy třeba konstatovat, že Komise neprokázala, že účast společnosti Barlo na protiprávním jednání týkajícím se pevných
desek z PMMA vedla na základě jejího vlastního chování k odpovědnosti žalobkyň za celé jediné protiprávní jednání, a že druhá
část prvního žalobního důvodu je tedy opodstatněná.
V důsledku toho je třeba zrušit článek 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž konstatuje, že žalobkyně porušily článek
81 odst. 1 ES a článek 53 Dohody o EHP tím, že se účastnily na souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě, které se týkaly
nejen pevných desek z PMMA, ale rovněž hmoty na výrobu forem z PMMA a sanitárních výrobků z PMMA.
Případný dopad tohoto konstatování na výši pokuty uložené žalobkyním bude přezkoumán níže v rámci analýzy druhé části druhého
žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení závažnosti protiprávního jednání.
K třetí části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení účasti společnosti Barlo na trvajícím protiprávním
jednání
Žalobkyně tvrdí, že Komise dostatečně právním způsobem neprokázala, že se dopustily trvajícího protiprávního jednání. Zdůrazňují,
že napadené rozhodnutí spočívá na přítomnosti společnosti Barlo na pěti schůzkách, které byly rozloženy do období přesahujícího
dva roky, což jakoukoliv formu trvající účasti na kartelové dohodě z praktického hlediska vylučuje. Žalobkyně kromě toho poznamenaly,
že bez přihlédnutí k údajné schůzce v Barceloně v květnu nebo červnu 1999, jejíž konání popírají, spočívá napadené rozhodnutí
na čtyřech schůzkách, z nichž u prvních dvou se má za to, že se uskutečnily v prvním semestru roku 1998, zatímco dvě další
schůzky se konaly v roce 2000, což je interval, který mezi uvedenými schůzkami dosahoval 20 měsíců.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že doba trvání protiprávního jednání je prvkem naplňujícím pojem „protiprávní jednání“
na základě čl. 81 odst. 1 ES, přičemž břemeno prokázání tohoto prvku nese nejprve Komise. Judikatura vyžaduje, aby se Komise,
pokud neexistují důkazy, které mohou přímo prokázat dobu trvání protiprávního jednání, opřela přinejmenším o důkazy vztahující
se k časově dostatečně blízkým skutkovým okolnostem tak, aby bylo možné důvodně připustit, že toto protiprávní jednání trvalo
nepřetržitě mezi dvěma konkrétními daty (viz rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2009, Peugeot a Peugeot Nederland v. Komise,
T‑450/05, Sb. rozh. s. II‑2533, bod 220 a citovaná judikatura).
Kromě toho bylo rozhodnuto, že skutečnost, že kartel jako takový nebyl přerušen, neumožňuje vyloučit, že jeden nebo více z jeho
účastníků na něm přerušil po určitou dobu svou účast (rozsudek IMI a další v. Komise, bod 148 výše, bod 83).
Teze Komise, že trvající povaha protiprávního jednání musí být analyzována se zřetelem na neexistenci distancování se od kartelové
dohody a neobnovení skutečně samostatné politiky, a nikoli pouze se zřetelem na krátkodobé zdržení se účasti na aktivitách
kartelové dohody, je krom toho relevantní pouze za předpokladu, že by Komise unesla důkazní břemeno, které jí přísluší, tj.
že by předložila důkazy, jež se vztahují k časově dostatečně blízkým skutečnostem tak, aby bylo možné důvodně připustit, že
protiprávní jednání trvalo mezi dvěma konkrétními daty nepřetržitě (viz rozsudek IMI a další v. Komise, bod 148 výše, bod
86 a citovaná judikatura). Přijetí teze Komise při nedostatku takových důkazů by vedlo v rozporu se zásadami připomenutými
v bodech 43 a 155 výše k přenesení důkazního břemene ohledně doby trvání protiprávního jednání na žalobkyně.
V projednávané věci je tedy třeba přezkoumat, zda Komise podle svého tvrzení předložila důkazy, jež se vztahují k časově dostatečně
blízkým skutečnostem.
V tomto ohledu je třeba dále uvést, že ačkoliv je období oddělující dva projevy protiprávního jednání relevantním kritériem
pro prokázání trvající povahy protiprávního jednání, nic to nemění na skutečnosti, že otázka, zda uvedené období je, či není
dostatečně dlouhé k tomu, aby představovalo přerušení protiprávního jednání, nemůže být zkoumána abstraktně. Naopak je třeba
ji posoudit v kontextu fungování sporné kartelové dohody (rozsudek IMI a další v. Komise, bod 148 výše, bod 89), včetně případných
zvláštních podmínek účasti dotyčného podniku na této dohodě.
S ohledem na posouzení první části prvního žalobního důvodu je třeba konstatovat, že námitky Komise vůči žalobkyním spočívají
na přítomnosti společnosti Barlo na čtyřech následujících schůzkách: schůzka z dubna 1998 v Dernbachu (bod 151 odůvodnění
napadeného rozhodnutí), schůzka ze dne 29. června 1998 v Darmstadtu (bod 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí), schůzka ze
dne 24. února 2000 v Heidelbergu (bod 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a schůzka ze dne 21. srpna 2000 v Deidesheimu
(bod 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zaprvé je třeba konstatovat, že schůzky v Dernbachu a Darmstadtu a schůzky v Heidelbergu a Deidesheimu oddělovalo pouze pár
měsíců. Tyto intervaly však nejsou v kontextu fungování kartelové dohody dostatečně dlouhé na to, aby mohlo být konstatováno
přerušení účasti společnosti Barlo na kartelové dohodě. Žalobkyně ani netvrdí opak.
Zadruhé je tedy třeba určit, zda Komise trvající účast společnosti Barlo na kartelové dohodě mezi schůzkou ze dne 29. června
1998 v Darmstadtu (bod 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a schůzkou ze dne 24. února 2000 v Heidelbergu (bod 167 odůvodnění
napadeného rozhodnutí) prokázala.
V tomto ohledu je třeba uvést, že z bodu 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že v průběhu schůzky ze dne 29. června
1998 v Darmstadtu se účastníci dohodli na zvýšení cen pro říjen 1998. Ačkoliv je v tomto bodě uvedeno, že Barlo netvrdila,
že svoji cenovou politiku změní, a přestože Barlo není v bodě 157 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedena mezi podniky, které
skutečně v průběhu schůzky dne 29. června 1998 v Darmstadtu dohodu uzavřely, nemění to nic na tom, že se Barlo mohla o část
informací vztahujících se ke zvýšení cen pro říjen 1998 opřít a následně přizpůsobit své obchodní chování. Je tedy třeba konstatovat,
že se společnost Barlo kartelové dohody účastnila nepřetržitě až do konce října 1998.
Dále je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí v tomto období zmiňuje v souvislosti s pevnými deskami z PMMA deset schůzek,
jež se po schůzce v Darmstadtu konaly celkem pravidelně alespoň do poloviny roku 1999 (jedná se o schůzky ze dne 18. srpna,
11. září a 10. prosince 1998, a schůzky konané dne 20. ledna, 4. a 19. března a 5. května 1999, a dále schůzky v květnu nebo
červnu 1999, jakož i dodatečné dvě schůzky bez přesného data konané v Itálii v roce 1999; bod 157 a následující odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Podle napadeného rozhodnutí se účastníci v průběhu těchto schůzek shodli na zvýšení cen a přenesení
nákladů za služby na zákazníky a vyměnili si informace o trhu. Kromě toho bod 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí zvýšení
cen, jež bylo oznámeno dne 1. listopadu 1999 a provedeno v lednu 2000 (bod 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z těchto úvah vyplývá, že období bez koluzních kontaktů nebo projevů ze strany společnosti Barlo dosahuje téměř šestnácti
měsíců (mezi koncem října 1998 a 24. únorem 2000), a dále že toto období značně překročilo intervaly, ve kterých členské podniky
kartelu projevovaly jejich vůli omezit hospodářskou soutěž. Je tedy třeba konstatovat, že nepřetržitá účast společnosti Barlo
na kartelové dohodě není v tomto období prokázána.
Přestože se podle napadeného rozhodnutí účast společnosti Barlo na kartelové dohodě v každém případě omezila na „občasnou
účast na schůzkách“, která spočívala pouze v „informování se o protisoutěžních dohodách nebo praktikách, na nichž se účastníci
v případě PMMA – pevných desek shodli“ (bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí), tato úvaha mimoto neumožňuje vyvrátit konstatování
ohledně přerušení účasti společnosti Barlo na protiprávním jednání v průběhu výše uvedeného období. Vzhledem k tomu, že žádný
protisoutěžní kontakt prokázán nebyl, nelze mít za to, že společnost Barlo mohla být o dohodách uzavřených v tomto období
informována.
Napadené rozhodnutí je tedy třeba zrušit v rozsahu, v němž žalobkyně činí odpovědnými za jejich účast na kartelu v období
mezi 1. listopadem 1998 a 23. únorem 2000. Případný dopad tohoto závěru na stanovení výše pokuty bude přezkoumán níže.

K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, pokynů a zásady proporcionality
Žalobkyně tvrdí, že i za předpokladu, že by byly uznány vinnými za porušení článku 81 ES, pokuta, která jim byla uložena,
není v souladu s pravidly stanovenými čl. 23 odst. 3  nařízení č. 1/2003 a s pokyny a porušuje zásadu proporcionality.
K první části druhého žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení doby trvání údajného protiprávního jednání
Žalobkyně tvrdí, že doba trvání jejich účasti na protiprávním jednání stanovená napadeným rozhodnutím na dva roky a tři měsíce
je chybná, jelikož Komise dny 30. dubna 1998 a 21. srpna 2000 stanovila nesprávně jako data začátku a konce jejich účasti
na protiprávním jednání, a zejména pak proto, že napadené rozhodnutí neobsahuje dostatek důkazů na podporu tvrzení, že protiprávní
jednání mělo během tohoto období trvající a nepřerušenou povahu.
Zaprvé v tomto ohledu je třeba kritiky žalobkyň ohledně dat, která Komise v případě začátku a konce jejich účasti na protiprávním
jednání stanovila, odmítnout jako neopodstatněné.
Jak z výše uvedeného vyplývá, účast společnosti Barlo na protisoutěžní schůzce z dubna 1998 v Dernbachu byla právně dostatečným
způsobem prokázána. Kromě toho skutečnost, že Komise nemohla přesné datum této schůzky stanovit, není ve vztahu k výši pokuty
uložené žalobkyním rozhodná, jelikož bylo přijato datum (30.dubna1998), které je pro ně nejpříznivější.
Co se dále týče data ukončení účasti žalobkyň na protiprávním jednání (21. srpna 2000), z výše uvedeného vyplývá, že společnost
Barlo se k tomuto datu účastnila protisoutěžní schůzky, od níž se nedistancovala. Za takových podmínek je argument, byť prokázaný,
že Barlo se zvýšením cen nesouhlasila, irelevantní. O totéž se jedná v případě argumentu vycházejícího ze skutečnosti, že
Komise po této schůzce existenci protiprávního chování společnosti Barlo neprokázala.
Zadruhé je třeba připomenout, jak již bylo v rámci přezkumu třetí části prvního žalobního důvodu rozhodnuto, že účast žalobkyň
na kartelové dohodě mezi 1. listopadem 1998 a 23. únorem 2000 nebyla prokázána a napadené rozhodnutí je třeba zrušit v rozsahu,
v němž v něm Komise za toto období konstatovala jejich odpovědnost. V důsledku toho je třeba rovněž dospět k závěru, že Komise,
aby určila dobu trvání jejich účasti na protiprávním jednání, nesprávně takové období zohlednila v rámci výpočtu pokuty.
Dále je třeba zamítnout tezi Komise, že přerušení účasti na kartelové dohodě musí vést ke dvěma pokutám, jejichž celková částka
je dokonce vyšší. Přestože účast žalobkyň na protiprávním jednání přerušena byla, z výše uvedeného vyplývá, že se účastnily
jednoho a téhož protiprávního jednání. Částka pokuty tedy musí být určena zejména v závislosti na závažnosti tohoto protiprávního
jednání, a nikoli na základě dvou oddělených protiprávních jednání. Závažnost protiprávního jednání posouzená v závislosti
na jeho povaze a zeměpisném rozsahu ostatně zůstává navzdory přerušení účasti žalobkyň na tomto jednání beze změny.
V rámci pravomoci Tribunálu přezkoumat věc v plné jurisdikci je tedy třeba přepočítat výši pokuty, která byla žalobkyním uložena,
a to s ohledem na dobu trvání jejich skutečné účasti na protiprávním jednání (viz v tomto smyslu rozsudek IMI a další v. Komise,
bod 148 výše, body 96, 97 a 190).
S ohledem na výše uvedené dosahuje doba trvání této účasti na protiprávním jednání 11 měsíců a 28 dní. Taková účast představuje
podle metody výpočtu pokut uvedené v pokynech a uplatněné Komisí v napadeném rozhodnutí krátkodobé protiprávní jednání, pro
které v zásadě není žádné zvýšení stanoveno (bod 1 B pokynů). Jelikož však posledně uvedené ustanovení nepředstavuje kogentní
normu. nemůže v žádném případě vázat Tribunál v rámci jeho pravomoci přezkumu v plné jurisdikci.
S ohledem na okolnosti případu, zejména pak s ohledem na nutně přibližnou povahu doby trvání uvedené v předcházejícím bodě
danou tím, že zohledňuje den 30. října 1998 jako konec prvního období účasti žalobkyň na kartelové dohodě, jakož i s ohledem
na skutečnost, že k takové účasti opět došlo později, má přitom Tribunál za to, že zvýšení výchozí částky pokuty o 10 % odráží
dobu trvání této účasti na protiprávním jednání přiměřeně.
V důsledku toho je třeba výši pokuty snížit, a to nahrazením zvýšení výchozí částky pokuty o 20 %, které Komise uplatnila
v bodě 353 odůvodnění napadeného rozhodnutí, zvýšením o 10 %, a první část druhého žalobního důvodu ve zbývající části zamítnout.
K druhé části druhého žalobního důvodu, vycházející z chybného posouzení závažnosti údajného protiprávního jednání
Žalobkyně tvrdí, že podle ustálené judikatury, jedná-li se o určení závažnosti protiprávního jednání, je třeba určit osobní
odpovědnost dotyčných podniků a poměrnou závažnost účasti každého z nich. Žalobkyně jsou toho názoru, že Komise v napadeném
rozhodnutí buď k takovému osobnímu přezkumu nepřistoupila, nebo jej provedla nesprávně. Výchozí částka pokuty (15 milionů
eur) je v důsledku toho neodůvodněná.
V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že pokud se protiprávního jednání dopustilo více podniků, je třeba přezkoumat
relativní závažnost účasti každého z nich (viz rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 34 výše, bod 153 a citovaná judikatura)
za účelem zjištění, zda v jejich případě existují přitěžující nebo polehčující okolnosti (rozsudek Tribunálu ze dne 8. října
2008, Carbone‑Lorraine v. Komise, T‑73/04, Sb. rozh. s. II‑2661, bod 190).
Tento závěr je logickým důsledkem zásady personality trestů a sankcí, podle níž lze podnik potrestat pouze za skutky, které
jsou mu individuálně vytýkány, což je zásada použitelná na veškerá správní řízení, jež mohou vést k uložení sankcí na základě
unijních pravidel hospodářské soutěže (rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2003, Archer Daniels Midland et Archer Daniels
Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597, bod 261).
Pokud jde o uplatnění pokynů, je třeba připomenout, že se metoda, již pro stanovení výše pokuty žalobkyně uvádí, řídí pravidly
spočívajícími na stanovení základní částky podle závažnosti a doby trvání protiprávního jednání, jež bude zvýšena s ohledem
na přitěžující okolnosti, nebo snížena s ohledem na polehčující okolnosti.
Z judikatury tedy vyplývá, že při uplatnění pokynů je třeba rozlišovat posouzení závažnosti protiprávního jednání, které slouží
ke stanovení obecné výchozí částky pokuty, a posouzení závažnosti účasti každého z dotčených podniků na protiprávním jednání,
které musí být posuzováno v rámci případného uplatnění přitěžujících nebo polehčujících okolností (rozsudek Carbone‑Lorraine
v. Komise, bod 180 výše, bod 100; také v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 9. července 2003, Cheil Jedang v. Komise,
T‑220/00, Recueil, s. II‑2473, bod 189, a ze dne 30. dubna 2009, CD-Contact Data v. Komise, T‑18/03, Recueil, s. II‑1021,
bod 95).
Je třeba totiž připomenout, že body 2 a 3 pokynů stanoví upravení základní částky pokuty v závislosti na určitých přitěžujících
a polehčujících okolnostech, které se týkají jednotlivých dotčených podniků. Zejména bod 3 pokynů s názvem „Polehčující okolnosti“
obsahuje demonstrativní výčet okolností, které mohou vést ke snížení základní částky pokuty. Odkazuje se tak na pasivní roli
podniku, na praktické neprovádění dohod, na ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise zasáhla, na existenci odůvodněných
pochybností podniku o tom, zda stíhané chování znamená protiprávní jednání, na skutečnost, zda bylo protiprávní jednání spáchané
z nedbalosti, jakož i na účinnou spolupráci podniku při řízení mimo oblast působnosti sdělení o spolupráci.
Naopak v kontextu stanovení výchozí částky pokuty Komise není povinna zvláště posoudit účinky chování podniku. Podle ustálené
judikatury se totiž při stanovení obecné úrovně pokut nezohledňují účinky vyplývající ze skutečného jednání, které podnik
dle svého tvrzení uskutečnil, ale účinky vyplývající z celkového protiprávního jednání, na kterém se podílel (rozsudky Soudního
dvora Komise v. Anic Partecipazioni, bod 34 výše, bod 152, a ze dne 12. listopadu 2009, Carbone-Lorraine v. Komise, C‑554/08 P,
nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 21 a 24).
Zaprvé žalobkyně v projednávané věci Komisi v podstatě vytýkají, že v rámci posouzení závažnosti protiprávního jednání nepřezkoumala
jejich vlastní chování. Zdůrazňují, že Komise se ve své kvalifikaci protiprávního jednání jako „velmi závažného“, která je
uvedena v bodech 319 až 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí, zaměřila na kartelovou dohodu jako takovou, aniž se věnovala
individuálnímu chování jednotlivých soutěžitelů, zvláště pak společnosti Barlo. Žalobkyně jsou toho názoru, že zejména s ohledem
na základní charakteristiky protiprávního jednání, které byly analyzovány v bodě 320 odůvodnění napadeného rozhodnutí, přitom
nelze chování společnosti Barlo jako „velmi závažné“ kvalifikovat.
V tomto ohledu je třeba uvést, jak vyplývá z výše uvedeného, že v rámci pokynů mají být takové poznatky o vlastním chování
podniku případně zohledněny ve stádiu posouzení přitěžujících nebo polehčujících okolností (body 2 a 3 pokynů), za účelem
přizpůsobení úrovně základní částky pokuty stanovené zejména v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, jehož se podnik
účastnil. Argument, že Komise měla v tomto stadiu určování výše pokuty zvláště přezkoumat individuální chování žalobkyň, je
tudíž třeba zamítnout.
Žalobkyně ve skutečnosti samotnou závažnost protiprávního jednání, jak ji Komise stanovila, ostatně nepopírají. Ačkoli tvrdí,
že Komise neprovedla žádnou analýzu velikosti dotčeného zeměpisného trhu, zejména nepředkládají žádnou informaci, aby opodstatněnost
závěru Komise, že trh pokrýval celé území EHP, popřely.
Jak již Soudní dvůr rozhodl, z pokynů v každém případě vyplývá, že cenové horizontální kartelové dohody nebo horizontální
kartelové dohody o rozdělení trhu mohou být kvalifikovány jako velmi závažná protiprávní jednání na základě jejich samotné
povahy, aniž je Komise povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh (rozsudky Soudního dvora ze dne 3. září
2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 75, a ze dne 24. září 2009, Erste Group Bank a další
v. Komise, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P a C‑137/07 P, Sb. rozh. s. I‑8681, bod 103). Takové kartelové dohody zasluhují
již z důvodu své povahy nejpřísnější pokuty. Jejich případný skutečný dopad na trh, zejména otázka, nakolik omezení hospodářské
soutěže vedlo k vyšší ceně na trhu, než jaká by převládala, kdyby ke kartelu nedošlo, není pro stanovení úrovně pokut rozhodujícím
kritériem (rozsudek Tribunálu ze dne 6. května 2009, KME Germany a další v. Komise, T‑127/04, Sb. rozh. s. II‑1167, bod 64).
Argumenty žalobkyň, že jejich chování nemělo na trh žádný dopad, tudíž v žádném případě neumožňují zpochybnit kvalifikaci
protiprávního jednání jako „velmi závažného“.
Je tedy třeba konstatovat, že Komise byla oprávněná dospět v bodě 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že dotčená
kartelová dohoda byla „velmi závažným“ protiprávním jednáním s ohledem na její samotnou povahu a skutečnost, že pokrývala
celé území EHP.
Zadruhé žalobkyně napadají posouzení Komise uvedené v bodech 332 až 336 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které provedla na
základě „rozdílného zacházení“ a které vedlo k tomu, že jim poskytla snížení výše pokuty o 25 %.
Žalobkyně tvrdí, že výše pokuty před uplatněním snížení o 25 % žádné rozdílné zacházení neodráží, jelikož vyplývá z uplatnění
téhož „matematického vzorce“ na všechny dotyčné podniky. Žalobkyně jsou toho názoru, že Komise za účelem stanovení výchozí
částky pokuty použila procentní sazbu kolem 30 % z obratu, který dotyčné podniky prodejem výrobku z PMMA v EHP získaly (bod
334 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že šestý pododstavec bodu 1 A pokynů stanoví možnost rozlišit výchozí částky pokuty,
které se mají uplatnit na podniky zapojené do téhož protiprávního jednání „aby se brala v úvahu specifická váha, a tedy skutečný
dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků,
které se dopustily protiprávního jednání stejného typu“. Komise takto postupovala v bodě 332 a následujících odůvodnění napadeného
rozhodnutí. Oznámila, že „stupnice pokut, které je možné uložit, umožňuje uplatnit na podniky rozdílné zacházení tak, že je
zohledněna skutečná hospodářská schopnost účastníků protiprávního jednání významně hospodářskou soutěž narušit“, a že „toto
je vhodné, existují-li stejně jako v projednávané věci velké rozdíly v obratech, které mají podniky účastnící se protiprávního
jednání z výrobků, na něž se kartelová dohoda vztahuje“ (bod 332 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Je třeba rovněž uvést,
že z napadeného rozhodnutí nevyplývá, že Komise použila „matematický vzorec“, jak tvrdí žalobkyně, nicméně z napadaného rozhodnutí
jasně vyplývá, že za účelem stanovení výchozí částky pokuty Komise uplatnila na všechny dotyčné podniky stejné kritérium,
a sice kritérium „relativního podílu na obratu získaném prodejem výrobků z PMMA, pro které se kartelové dohody účastnily“
(bod 333 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Tento postup však není hodný kritiky. Naopak uvedený postup umožňuje nediskriminačním způsobem zohlednit objektivní odlišnosti
mezi jednotlivými účastníky kartelové dohody s cílem určit částky pokuty podle skutečné hospodářské schopnosti účastníků protiprávního
jednání významně narušit hospodářskou soutěž. Vzhledem k tomu, že výsledkem tohoto zacházení jsou různé výchozí částky pokuty,
je třeba konstatovat, že na rozdíl od tvrzení žalobkyň Komise uplatnila skutečné „rozdílné zacházení“ ve smyslu pokynů.
Kromě toho je třeba zdůraznit, že kritérium přijaté Komisí rovněž zohledňuje skutečnost, že přímá účast žalobkyň na kartelové
dohodě byla prokázána pouze v případě pevných desek z PMMA. Komise prohlásila jasně, že „[v] případě společnosti Barlo se
jednalo pouze o PMMA – pevné desky“ (bod 333 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a zohlednila tedy obrat plynoucí z tohoto
výrobku v EHP za rok 2000. Ze spisu přitom vyplývá, že žalobkyně byly aktivní rovněž v odvětví hmoty na výrobu forem z PMMA.
V důsledku toho opodstatněnost druhé části prvního žalobního důvodu (viz zejména bod 152 výše) nemá na posouzení Komise této
otázky vliv.
Dále žalobkyně tvrdí, že snížení výše pokuty o 25 % uplatněné v bodě 335 odůvodnění napadeného rozhodnutí nebylo dostatečně
odůvodněno a že je nedostatečné. Podle názoru žalobkyň měla být uvedeným snížením zohledněna skutečnost, že nebyly odpovědné
za celou kartelovou dohodu, a nikoli pouze jejich neznalost v tomto směru s tím, že jim byla přičtena odpovědnost za jediné
protiprávní jednání jako celek. Žalobkyně mají tudíž za to, že snížení, které by odráželo podíl MMA na jednotlivých kategoriích
dotčených výrobků by bylo „absolutní minimum“. Žalobkyně připomínají, že podle bodu 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí byl
tento podíl následující: 49 % v případě pevných desek, 36 % v případě hmoty na výrobu forem a 15 % v případě sanitárních výrobků.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že žalobkyně tvrdí oprávněně, že skutečnost, že nebyly odpovědné za celou kartelovou
dohodu, jak vyplývá z přezkumu druhé části prvního žalobního důvodu, měla být v rámci stanovení výchozí částky pokuty zohledněna.
Jak vyplývá z výše uvedeného, žalobkyním mohla být na rozdíl od ostatních adresátů napadeného rozhodnutí přičtena pouze část
kartelované dohody, a to část týkající se pevných desek z PMMA. Proto porušení pravidel práva hospodářské soutěže bylo nutně
méně závažné než to, které je přičteno pachatelům, kteří se účastnili všech částí protiprávního jednání a kteří přispěli více
k účinnosti a závažnosti této kartelové dohody než pachatel, který byl zapojen pouze do jediné části téže kartelové dohody
(viz v tomto smyslu rozsudek IMI a další v. Komise, bod 148 výše, body 162 a 164).
Podniku však nesmí být nikdy uložena pokuta, jejíž výše se stanoví na základě účasti na koluzi, za níž není shledán odpovědným
(rozsudky Sigma Tecnologie v. Komise, bod 144 výše, body 79 až 82, a IMI a další v. Komise, bod 148 výše, bod 157).
V rámci použití pokynů je třeba toto posouzení nezbytně uskutečnit ve fázi stanovení zvláštní výchozí částky pokuty, protože
zohlednění polehčujících okolností umožňuje pouze upravit základní částku pokuty v závislosti na způsobech provádění kartelové
dohody pachatelem. Přitom pachatel, který není za určité části této kartelové dohody shledán odpovědným, nemohl při provádění
těchto částí hrát roli (rozsudek IMI a další v. Komise, bod 148 výše, bod 164).
Je třeba v konstatovat, že ačkoliv se Komise v projednávané věci dopustila pochybení ohledně stanovení odpovědnosti žalobkyň
za kartelovou dohodu, při určování výše pokuty postupovala, v souladu se zásadami uvedenými výše, správně.
Jak vyplývá z výše uvedeného (viz bod 195 výše), fáze výpočtu pokuty spočívající v zařazení dotyčných podniků do několika
kategorií podle jejich podílu na obratu z prodeje výrobků z PMMA, pro které se podílely na kartelové dohodě, není na úrovni
určování odpovědnosti za protiprávní jednání stižena chybou.
Pokud jde o argument žalobkyň, že ze zohledněného obratu měl být vyloučen obrat společnosti Quinn Plastics, SA, jelikož Komise
v napadeném rozhodnutí upustila od všech námitek vůči této společnosti, postačí konstatovat, že žalobkyně nepopírají tvrzení
Komise, podle něhož skutečnost, že napadené rozhodnutí není této společnosti určeno, nemění nic na obratu dosaženému z prodeje
pevných desek z PMMA a přičitatelnému podniku Barlo, jenž zahrnuje i mateřskou společnost Quinn Barlo, které je rozhodnutí
určeno a která byla v době protiprávního jednání stoprocentním vlastníkem společnosti Quinn Plastics, SA.
Dále Komise v bodě 335 odůvodnění napadeného rozhodnutí žalobkyním poskytla zvláštní snížení výchozí částky pokuty o 25 %
z důvodu, že „ne[bylo] zřejmé, zda se společnost Barlo koluzních kontaktů ohledně PMMA-hmoty na výrobu forem nebo PMMA – sanitární
výrobky účastnila, či nikoliv“, a proto „společnost Barlo patrně o celkovém projektu protisoutěžních ujednání nevěděla nebo
nemusela nutně vědět“.
Toto snížení sice nebylo zdůvodněno neexistencí odpovědnosti žalobkyň za části kartelové dohody týkající se hmoty na výrobu
forem z PMMA nebo sanitárních výrobků z PMMA, ale pouze tím, že nebyly do uvedených částí přímo zapojeny nebo že o nich nevěděly.
Tato samotná úvaha však nemůže poskytnutí daného snížení zpochybnit vzhledem k tomu, že Komise mohla snížení výše pokuty na
takovém základě oprávněně poskytnout.
Zbývá tedy ověřit, zda uvedené snížení, jakož i zvláštní výchozí částka pokuty, která z něj vyplývá (15 milionů eur), patřičně
odráží závažnost protiprávního jednání žalobkyň posouzenou s ohledem na částečné zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí (viz
bod 152 výše).
V tomto ohledu je třeba uvést, že ačkoliv se dané protiprávní jednání týkalo pouze jednoho ze tří dotčených výrobků, nic to
nemění na tom, že se stále jednalo o velmi závažné protiprávní jednání (viz bod 189 výše), které navíc zahrnovalo celé území
EHP. Zejména skutečnost, že toto jediné protiprávní jednání, zohledněno jako celek, by mohlo představovat ještě závažnější
porušení práva hospodářské soutěže neznamená, že protiprávní jednání, kterého se žalobkyně dopustily není jako takové „velmi
závažné“ (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 28. dubna 2010, Oxley Threads v. Komise, T‑448/05, nezveřejněný ve
Sbírce rozhodnutí, bod 37).
Tento závěr nezpochybňují argumenty žalobkyň, podle kterých nebylo prokázáno, že se podílely na hlavních charakteristikách
kartelové dohody uvedených v bodě 320 odůvodnění napadeného rozhodnutí. S přihlédnutím k úvahám uvedeným v bodech 180 až 187
výše relevantní otázkou ve fázi určování výchozí částky pokuty nebylo samotné chování žalobkyň, ale charakteristiky protiprávního
jednání, kterého se účastnily. Žalobkyně přitom netvrdí, že hlavní charakteristiky kartelové dohody uvedené v bodě 320 odůvodnění
napadeného rozhodnutí nelze na sporné protiprávní jednání uplatnit v rozsahu, v němž se toto jednání týká pouze pevných desek
z PMMA. Dále i za předpokladu, že by se žalobkyně všech druhů protisoutěžních chování uvedených v bodě 320 odůvodnění napadeného
rozhodnutí neúčastnily přímo, je třeba poukázat na to, že se účastnily schůzek ohledně pevných desek z PMMA, na kterých se
zejména uzavíraly dohody o cenách, o cenách se jednalo a docházelo k výměně informací o trhu (viz body 60 až 78 výše), a že
tedy žalobkyně o uvedených protisoutěžních jednáních věděly, včetně těch, kterých se přímo neúčastnily, nebo je mohly důvodně
předvídat (viz bod 128 výše).
Je tedy třeba konstatovat, že protiprávní jednání, kterého se žalobkyně dopustily, je třeba ve smyslu pokynů kvalifikovat
jako „velmi závažné“. Přitom je třeba připomenout, že uvedené pokyny v zásadě pro taková protiprávní jednání stanoví jako
minimální výchozí částku 20 milionů eur.
Ohledně argumentu žalobkyň, že výchozí částka pokuty, jež na ně byla uplatněna, měla v podstatě odrážet význam pevných desek
z PMMA ve srovnání se všemi výrobky z PMMA, které byly předmětem jediného protiprávního jednání, je třeba připomenout, že
zásada proporcionality znamená, že Komise musí pokutu stanovit přiměřeně k faktorům zohledněným za účelem posouzení závažnosti
protiprávního jednání a tyto faktory musí v tomto ohledu používat uceleně a objektivně odůvodněně (viz rozsudek BST v. Komise,
bod 141 výše, bod 60 a citovaná judikatura).
Jak ovšem vyplývá z judikatury velikost dotčeného trhu v zásadě není při posouzení závažnosti protiprávního jednání a stanovení
výše pokuty povinným prvkem, ale pouze jednou z více relevantních skutečností (rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod
189 výše, bod 55). Podle metody uvedené v pokynech se stejně o určující prvek v kontextu určování výše pokuty nejedná (viz
v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 6. května 2009, Wieland-Werke v. Komise, T‑116/04, Sb. rozh. s. II‑1087, body 62
až 64).
Z toho vyplývá, že snížení výchozí částky pokuty, kterého se žalobkyně mohly domáhat z důvodu, že se kartelové dohody účastnily
pouze v případě pevných desek z PMMA, nemůže přiměřeným způsobem odrážet význam tohoto výrobku ve vztahu ke všem výrobkům
z PMMA, které byly předmětem jediného protiprávního jednání. Takové snížení by naopak nebylo v souladu se zásadou proporcionality
připomenutou v bodě 211 výše, jelikož by dostatečně nezohledňovalo skutečnost, že se žalobkyně, tak jako ostatní společnosti,
kterým bylo napadené rozhodnutí určeno, podílely na velmi závažné kartelové dohodě, která se týkala celého území EHP.
Je třeba uvést, že návrh žalobkyň směřující v podstatě ke snížení výchozí částky pokuty o 51 %, místo snížení o 25 %, které
Komise schválila (viz bod 196 výše), ostatně není založen na obratech dosažených z prodeje každého ze tří dotčených výrobků
z PMMA, ale na podílu suroviny (MMA) v těchto třech výrobcích z PMMA, a to aniž žalobkyně vysvětlují, v čem by toto kritérium
bylo k posouzení závažnosti protiprávního jednání, kterého se dopustili, relevantní. Přitom pokud jde o otázku, kterou část
obratu z prodeje všech tří uvedených výrobků z PMMA na úrovni EHP v roce 2000 lze přičíst pouze pevným deskám z PMMA, z dokumentů
předložených Komisí v odpovědi na dotaz Tribunálu vyplývá, že většina dotčených podniků, včetně žalobkyň, tuto část během
správního řízení odhadovaly přibližně na 60 % či více a pouze jeden podnik odhadoval přibližně 50 %.
Za takových podmínek je třeba konstatovat, že snížení výchozí částky pokuty žalobkyň o 25 % poskytnuté v bodě 335 odůvodnění
napadeného rozhodnutí odráží přiměřeným způsobem závažnost protiprávního jednání, na němž se žalobkyně podílely. Z toho vyplývá,
že navzdory pochybení, kterého se Komise dopustila na úrovni stanovení odpovědnosti žalobkyň za kartelovou dohodu (viz bod
152 výše), nedopustila se zjevně nesprávného posouzení při stanovení výchozí částky jejich pokuty, a není tedy třeba v rámci
pravomoci přezkumu v plné jurisdikci Tribunálu tuto částku více snížit.
Druhá část druhého žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta.
K třetí části druhého žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení polehčujících okolností
Žalobkyně tvrdí, že posouzení napadeného rozhodnutí ohledně polehčujících okolností není dostatečně odůvodněno a že porušuje
pokyny, jakož i zásadu proporcionality.
–       K pasivní a malé roli při provádění protiprávního jednání
Žalobkyně se domnívají, že posouzení Komise v bodě 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které se týká snížení o 50 % výše
pokuty z důvodu pasivní a malé role je odůvodněno nesprávně, jelikož uvedený bod odůvodnění obsahuje nepřesná a neprokázaná
tvrzení. Dané snížení je tudíž nedostatečné.
V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že jestliže podle ustálené judikatury Komise přijme pokyny určené k tomu, aby
upřesnily, při dodržení Smlouvy, kritéria, která hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci, vyplývá z toho vlastní
omezení této pravomoci v rozsahu, v němž Komisi přísluší dodržovat indikativní pravidla, která si sama stanovila (viz rozsudek
ze dne 8. října 2008, Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 180 výše, bod 192 a citovaná judikatura).
Omezení své posuzovací pravomoci, které si Komise stanovila přijetím pokynů, však není neslučitelné se zachováním podstatného
prostoru pro její uvážení. Pokyny obsahují různé pružné prvky, které umožňují Komisi výkon její diskreční pravomoci v souladu
s ustanoveními nařízení č. 1/2003, tak jak je vyložil Soudní dvůr (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu Wieland-Werke v. Komise,
bod 212 výše, bod 31, a ze dne 30. září 2009, Hoechst v. Komise, T‑161/05, Sb. rozh. s. II‑3555, bod 129).
Vzhledem k tomu, že pokyny neobsahují závazné ustanovení ohledně polehčujících okolností, k nimž lze přihlédnout, je třeba
mít za to, že si Komise ponechala určitý prostor pro celkové posouzení rozsahu možného snížení částky pokut z důvodu polehčujících
okolností.
Pokud jde o polehčující okolnost stanovenou v bodě 3 první odrážce pokynů, která se vztahuje výhradně k pasivní nebo následovnické
roli při realizaci protiprávního jednání, Komise v bodě 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla následující:
„[…] Ze skutečností popsaných v bodech 137 a 223 vyplývá, že účast společnosti Barlo na kartelové dohodě nelze srovnávat s účastí
většiny ostatních podniků. Patrně neexistuje mnoho informací prokazujících, že se společnost Barlo aktivně účastnila sjednávání
případných protisoutěžních dohod nebo zavádění protisoutěžních praktik. Odhalené protisoutěžní kontakty spíše prokazují, že
společnost Barlo se sporadicky účastnila schůzek, na kterých byl podnik pouze informován o protisoutěžních dohodách nebo praktikách,
jež byly v případě PMMA-pevných desek sjednány. Je také zřejmé, že společnost Barlo se neúčastnila mnoha důležitých vícestranných
schůzek, na kterých se rozhodovalo o klíčových aspektech dohod o cenách a protisoutěžního jednání.“
S ohledem na tyto úvahy měla Komise za to, že žalobkyně hrály „pasivní a malou roli“, a snížila výši pokuty o 50 %, která
by jim jinak byla uložena (bod 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba podotknout, že podle judikatury pasivní role předpokládá zaujetí „rezervovaného postoje“ dotyčným
podnikem, tedy neexistenci aktivní účasti při vypracování protisoutěžní dohody nebo protisoutěžních dohod. Mezi skutečnostmi,
které mohou ukazovat na pasivní roli podniku v kartelové dohodě, lze zohlednit jeho výrazně sporadičtější účast na schůzkách
ve srovnání s běžnými účastníky kartelové dohody, jakož i jeho opožděný vstup na trh, který je předmětem protiprávního jednání,
bez ohledu na dobu trvání jeho účasti na něm, nebo také existenci výslovných prohlášení učiněných v tomto smyslu zástupci
ostatních podniků, které se protiprávního jednání účastnily (viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. dubna 2010, Gütermann a Zwicky
v. Komise, T‑456/05 a T‑457/05, Sb. rozh. II-0000, body 184 a 185 a citovaná judikatura).
Je tedy třeba konstatovat, že Komise v projednávaném případě posoudila polehčující okolnost ohledně pasivní role žalobkyň
správně. Komise v podstatě prohlásila, že účast žalobkyň na kartelové dohodě nelze s účastí většiny ostatních podniků srovnávat,
jelikož odhalené protisoutěžní kontakty spíše prokazovaly, že společnost Barlo se sporadicky účastnila schůzek, které spočívaly
pouze v informování podniku o protisoutěžních dohodách nebo praktikách, jež byly v případě PMMA – pevných desek sjednány.
Kromě toho ze znění bodu 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že v rámci svého posouzení dotčených polehčujících
okolností Komise zohlednila pouze skutečnosti, které jsou zkoumány v rámci přezkumu první části prvního žalobního důvodu.
V tomto ohledu je třeba zejména zdůraznit, že bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí výslovně odkazuje na bod 137 tohoto
rozhodnutí, podle něhož „žalobkyně [v] [jejich] odpovědi na oznámení námitek vyvrací přítomnost pana [B.] na většině schůzek,
u kterých se má za to, že se jich účastnil“, přičemž „na čtyřech schůzkách jeho přítomnost potvrzují“. Konstatování, že „patrně
neexistuje mnoho informací prokazujících, že se společnost Barlo aktivně účastnila přípravy případných protisoutěžních dohod
nebo zavádění protisoutěžních praktik“, nebo že je „také zřejmé, že společnost Barlo se neúčastnila mnoha důležitých vícestranných
schůzek“, nelze za těchto podmínek vykládat tak, že žalobkyním vytýká aktivní účast na přípravě protisoutěžních dohod nebo
zavádění praktik nebo účast na důležitých vícestranných schůzkách. Kritiky žalobkyň v tomto ohledu jsou tedy neúčinné.
Kromě toho žalobkyně popírají pouze znění bodu 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí, aniž by vysvětlily, proč skutečnosti
v projednávané věci odůvodňovaly na základě zkoumané polehčující okolnosti ještě významnější snížení.
Projednávaná výtka tedy musí být zamítnuta.
–       K neexistenci skutečného provádění protiprávních dohod nebo praktik
Žalobkyně se domnívají, že důvody, pro které Komise v napadeném rozhodnutí zamítla jejich argument vycházející z neexistence
skutečného provádění protiprávních dohod nebo praktik jako polehčující okolnosti (bod 381 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
jsou nesprávné.
V bodě 381 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla následující:
„Ačkoliv není k dispozici žádný důkaz, že by se společnost Barlo systematicky zdržovala provádění dohod o cenách nebo přenášení
nákladů za doplňkové služby na zákazníky, je naproti tomu jasné, že se mohla opírat o vyměněné informace o trhu, a upravit
tak své obchodní chování (možná za současného usnadnění nárůstu podílů na trhu). Společnost Barlo se ve vztahu k ostatním
podnikům mimoto výslovně nezdržela sledování společných cílů, které navrhly a o kterých rozhodly všechny podniky (a to nezávisle
na otázce, zda tyto cíle byly na schůzce někdy zmiňovány nečekaně). Komise tedy výtku společnosti Barlo, že faktické neprovádění
protiprávních dohod nebo praktik bylo polehčující okolností, odmítá“.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že, podle ustálené judikatury, za účelem přiznání polehčující okolnosti vztahující se
k faktickému neprovádění protiprávních dohod nebo praktik ve smyslu bodu 3 druhé odrážky pokynů, je třeba ověřit, zda dotyčným
podnikem uplatňované okolnosti mohou prokázat, že se během období, v průběhu kterého se k dohodám o protiprávním jednání připojil,
skutečně zdržel jejich provádění tím, že přijal soutěžní jednání na trhu, nebo přinejmenším, že neplnil povinnosti směřující
k provedení této kartelové dohody tak jednoznačně a podstatně, že tím bylo narušeno její samotné fungování (rozsudky Tribunálu
ze dne 15. března 2006, Daiichi Pharmaceutical v. Komise, T‑26/02, Sb. rozh. s. II‑713, bod 113, a ze dne 8. října 2008, Carbone‑Lorraine
v. Komise, bod 180 výše, bod 196).
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že podle judikatury uvedené v předcházejícím bodě Komise své posouzení uvedené v bodě
381 odůvodnění napadeného rozhodnutí založila na správných kritériích.
Žalobkyně zejména nemohou Komisi platně kritizovat za zohlednění neexistence důkazu, že se společnost Barlo systematicky zdržela
provádění dohod o cenách nebo přenášení nákladů za doplňkové služby na zákazníky, jelikož v rámci posouzení dotčené polehčující
okolnosti se jedná o zjevně relevantní prvek. Na rozdíl od toho, co žalobkyně zřejmě navrhují, ze znění bodu 381 odůvodnění
napadeného rozhodnutí mimoto jasně vyplývá, že se jedná pouze o jeden poznatek mezi dalšími, jejichž celkové posouzení Komisi
vedlo k tomu, aby dotčenou polehčující okolnost žalobkyním nepřiznala.
Argumenty žalobkyň přitom nemohou uvedené celkové posouzení Komise zpochybnit.
Zaprvé žalobkyněmi předložené okolnosti nestačí k prokázání, že společnost Barlo se provádění dohod o cenách nebo přenášení
nákladů za doplňkové služby na zákazníky skutečně zdržela.
Žalobkyně totiž pouze předkládají prohlášení pana B., že Barlo neprovedla nic z toho, co bylo dohodnuto na schůzkách, kterých
se účastnil, a dále tvrzení společnosti Atofina, jež je uvedeno v bodě 326 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Ve zbytku žalobkyně
výslovně připouští, že ohledně cenové politiky v období 1999–2000 nebyly schopné přesné důkazy poskytnout.
Je však třeba poukázat na to, že tvrzení společnosti Atofina odkazovalo na zvýšení podílu společnosti Barlo na trhu s pevnými
deskami z PMMA v období let 2000 až 2002. Vzhledem k tomu, že účast společnosti Barlo na protiprávním jednání trvala od 30. dubna
1998 do 21. srpna 2000, nejedná se poznatek umožňující prokázat, že k provádění dohod o cenách nedocházelo a tím méně že k němu
nedocházelo systematicky. Pokud jde o prohlášení zástupce společnosti Barlo, pak s ohledem na chybějící objektivní listinné
důkazy tato prohlášení nelze sama o sobě považovat za dostatečně průkazná.
Stejně tak není sama o sobě rozhodující okolnost, že napadené rozhodnutí neobsahuje poznatky prokazující, že společnost Barlo
dohody o cenách prováděla. Nelze totiž tvrdit, že Komise byla povinna žalobkyním poskytnout snížení výše pokuty pouze z důvodu
neprokázání provádění protiprávních dohod nebo praktik podnikem.
Zadruhé žalobkyně nezpochybňují posouzení Komise, podle něhož se společnost Barlo mohla opírat o informace o trhu vyměněné
na schůzkách a upravit tak své obchodní chování. Uvádí pouze, že dané tvrzení nebylo Komisí prokázáno. Podle judikatury uvedené
v bodě 231 výše však příslušelo žalobkyním, aby uplatnily okolnosti způsobilé odůvodnit uznání požadované polehčující okolnosti,
a zejména pak okolnosti vztahující se k případnému neuplatnění části protiprávního jednání ohledně výměny důležitých obchodních
a důvěrných informací o trhu nebo dotyčných podnicích.
Zatřetí žalobkyně popírají posouzení Komise obsažené v druhé větě bodu 381 odůvodnění napadeného rozhodnutí z důvodu, že se
na schůzkách, kterých se společnost Barlo účastnila, o žádném společném cíli nerozhodlo. Jak ovšem vyplývá z přezkumu první
části prvního žalobního důvodu, toto tvrzení není správné.
Dále je třeba poznamenat, že žalobkyně netvrdily, že společnost Barlo neplnila povinnosti směřující k provedení této kartelové
dohody přinejmenším tak jednoznačně a důrazně, že tím bylo narušeno její samotné fungování (viz bod 231 výše).
Z toho plyne, že kritiky žalobkyň ohledně posouzení Komise uvedeného v bodě 381 odůvodnění napadeného rozhodnutí jsou neopodstatněné.
Pro úplnost je třeba zdůraznit, že odmítnutí uznání zkoumané polehčující okolnosti je za okolností projednávaného případu
odůvodněno rovněž obecnou strukturou napadeného rozhodnutí.
Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že v průběhu některých období nebyla kartelová dohoda jako celek plně účinná, jelikož
její účastníci, včetně společnosti Barlo, se od sjednaných dohod odchýlili (viz například bod 329 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Jelikož se však jedná o charakteristický znak fungování kartelu jako takového, lze jej nanejvýše zohlednit v rámci přezkumu
závažnosti protiprávního jednání, ale nikoli jako polehčující okolnost. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Komise v rámci
určování výchozí částky pokuty přezkoumala argumenty související s neúčinnou povahou kartelové dohody (body 321 až 329 odůvodnění
napadeného rozhodnutí), zejména pak prohlášení společnosti Atofina, které bylo v tomto kontextu žalobkyněmi uplatněno (viz
bod 236 výše). Přestože měla Komise za to, že protiprávní jednání bylo možné kvalifikovat jako velmi vážné, výslovně tvrdila,
že v rámci určování výše pokuty se zvláště neopírala o „konkrétní dopad [protiprávního jednání na trh]“ (bod 321 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Dále i za předpokladu, že by chování společnosti Barlo na trhu bylo zásadně odlišné od chování ostatních podniků, kterým je
určeno napadené rozhodnutí, je třeba připomenout, že v pokynech není uvedeno, že Komise musí vždy samostatně brát v úvahu
každou z polehčujících okolností vyjmenovaných v bodě 3 těchto pokynů (rozsudek KME Germany a další v. Komise, bod 189 výše,
bod 114). Na základě těchto pokynů Komise disponuje určitým prostorem pro uvážení, aby mohla při zohlednění všech polehčujících
okolností projednávaného případu celkově posoudit význam případného snížení výše pokut (rozsudky Tribunálu ze dne 8. července
2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, body 274 a 275, a Dalmine v. Komise, T‑50/00, Sb. rozh.
s. II‑2395, body 325 a 326; viz rovněž v tomto rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise, T‑30/05,
nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 204).
S ohledem na okolnosti případu přitom závažnost účasti společnosti Barlo na protiprávním jednání nejlépe odráží skutečnost,
že při provádění tohoto jednání byla uznána její pasivní a malá role, a to zejména z důvodu, že účast uvedené společnosti
na kartelové dohodě nelze s účastí většiny ostatních podniků srovnávat (bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Skutečnosti,
které žalobkyně předložily a které byly přezkoumány v bodech 236 až 241 výše, každopádně nestačí k odůvodnění dalšího snížení
základní částky pokuty, jež by se připojovalo ke snížení, které již Komise z důvodu pasivní role provedla.
Projednávanou výtku je tudíž třeba zamítnout.
–       K brzkému ukončení protiprávního jednání
Žalobkyně tvrdí, že protiprávní jednání přičtené společnosti Barlo nepopiratelně skončilo dřív, než začala první šetření Komise.
Žalobkyně vyvrací důvody, jež Komise v bodech 384 a 385 odůvodnění napadeného rozhodnutí předložila, a domnívají se, že odmítnutí
této polehčující okolnosti je zjevně proti pokynům, které jako polehčující okolnost stanoví „ukončení protiprávního jednání,
jakmile Komise zasáhla (zejména při provádění kontrol)“.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že ukončení účasti společnosti Barlo na protiprávním jednání je stanoveno ke dni 21. srpna
2000. Je tedy nesporné, že Barlo svoji účast na protiprávním jednání ukončila před tím, než Komise v projednávané věci zasáhla,
tj. před šetřeními na místě ve dnech 25. a 26. března 2003 (bod 59 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Co se týče návrhu na snížení pokuty z tohoto důvodu, postačí konstatovat, že podle ustálené judikatury nicméně nelze polehčující
okolnost na základě bodu 3 třetí odrážky pokynů přiznat v případě, že protiprávní jednání bylo ukončeno již před prvním zásahem
Komise a nezávisle na tomto zásahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 189
výše, body 105 a 106).
Kromě toho skutečnost, že Barlo dobrovolně ukončila protiprávní jednání před zahájením šetření Komise, již byla dostatečně
zohledněna při stanovení doby trvání protiprávního jednání, jež byla vůči žalobkyním konstatována, takže se bodu 3, třetí
odrážky pokynů dovolávat nemohou (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu Amann & Söhne a Cousin Filterie v. Komise, bod 149
výše, bod 260, a ze dne 19. května 2010, Chalkor v. Komise, T‑21/05, Sb. rozh. s. II-01895, bod 152).
Z toho vyplývá, že kritiky žalobkyň vůči posouzení Komise uvedeném v bodech 384 a 385 odůvodnění napadeného rozhodnutí jsou
neopodstatněné a projednávanou výtku je třeba zamítnout.
–       K zavedení programu slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže
Žalobkyně zdůrazňují, že napadené rozhodnutí je prvním rozhodnutím o uplatnění unijních pravidel hospodářské soutěže vůči
skupině Quinn. Uvádí, že od okamžiku, kdy se skupina dozvěděla o šetření, zavedla program slučitelnosti s pravidly hospodářské
soutěže, o kterém poskytla Komisi veškeré podrobnosti. Za těchto zvláštních okolností by bylo odmítnutí zohlednit uvedený
program jako polehčující okolnost neopodstatněné.
Tato argumentace nemůže obstát.
Zaprvé je třeba poznamenat, že skutečnost, že napadené rozhodnutí je prvním rozhodnutím, jež konstatuje, že žalobkyně porušily
unijní pravidla hospodářské soutěže, neodůvodňuje snížení základní částky pokuty. Tato okolnost naopak zohledněna byla, neboť
Komise vůči žalobkyním nekonstatovala opakování protiprávního jednání jako přitěžující okolnost.
Zadruhé je třeba zdůraznit, že přijetí opatření k zabránění novému protiprávnímu jednání, ačkoliv je důležité, nic na existenci
konstatovaného protiprávního jednání nemění.
Zatřetí, již bylo rozhodnuto, že pouhá skutečnost, že podnik přijal program slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže nemůže
představovat platnou a spolehlivou záruku jeho budoucího a dlouhodobého dodržování uvedených pravidel, takže takový program
nemůže přimět Komisi ke snížení pokuty proto, že by účelu prevence, který tento orgán sleduje, bylo již alespoň částečně dosaženo
(rozsudek Tribunálu ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise, T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897, bod 361; viz také rozsudek BASF
a UCB v. Komise, bod 127 výše, bod 52).
Z těchto důvodů musí být projednávaná výtka zamítnuta.
–       K neexistenci prospěchu, neexistenci nutnosti odrazování a k přiměřenosti
Žalobkyně podotýkají, že cílem pokut stanovených právem hospodářské soutěže je připravit odpovědné subjekty o prospěch, který
by z protiprávního jednání mohly získat, a mít odrazující účinek (bod 388 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V projednávané
věci je však uložená pokuta k těmto cílům nepřiměřená, jelikož žalobkyně neměly z údajného protiprávního jednání žádný prospěch
a Barlo ani skupina Quinn nebyly nikdy shledány odpovědnými za porušení pravidel hospodářské soutěže.
Nejprve je třeba zdůraznit, že bod 3 pokynů výslovně jako polehčující okolnosti nestanoví okolnosti, jež žalobkyně v rámci
projednávané výtky uvádí.
Dále je třeba uvést, že Komise měla oprávněně za to, že tyto skutečnosti snížení pokuty neodůvodňovaly.
Na jednu stranu není prokázáno tvrzení ohledně neexistence prospěchu. Žalobkyně ostatně patrně připouštějí, že takový prospěch
existovat mohl a trvají přitom na skutečnosti, že z něj těžili bývalí akcionáři podniku, a nikoliv ti současní, kteří musejí
nést finanční dopady pokuty. Avšak kromě toho, že posledně uvedené tvrzení není podpořeno, je také irelevantní. Mimoto je
třeba uvést, že žalobkyně nepopírají skutečnost, že jsou právními nástupci společnosti Barlo, ani skutečnost, že v případě
prokázání protiprávního jednání to byly ony, komu muselo být napadené rozhodnutí určeno (viz bod 5 výše).
Komise na konci bodu 388 odůvodnění každopádně správně uvedla, že případná neexistence prospěchu závažnost protiprávního jednání
stanovenou v napadeném rozhodnutí nemění.
Pokud jde dále o skutečnost, že ani společnost Barlo ani skupina Quinn nebyly nikdy shledány odpovědnými za porušení unijních
pravidel hospodářské soutěže, je třeba odkázat na bod 255 výše a konstatovat, že neexistence opakování protiprávního jednání
není polehčující okolností.
Co se týče nepodloženého tvrzení, že z důvodu nabytí společnosti Barlo prostřednictvím veřejné nabídky „nepřátelského“ převzetí
současní akcionáři nemohli provést podrobný audit a nevěděli o možné existenci protiprávního jednání, ani toto tvrzení nemůže
snížit závažnost protiprávního jednání či ovlivnit výši pokuty, jelikož pokuta sleduje odrazující cíl.
Projednávanou výtku je tudíž třeba zamítnout.
–       K aktivní spolupráci při řízení mimo oblast působnosti sdělení o spolupráci
Žalobkyně uvádí, že s Komisí po celou dobu správního řízení plně spolupracovaly. Jejich spolupráce spočívala ve snaze potvrdit
skutečnosti, které neměly ihned k dispozici, a za tímto účelem vyvinuly značné úsilí. Žalobkyně jsou toho názoru, že Komise
nebyla v napadeném rozhodnutí oprávněna odmítnout tento aspekt jako polehčující okolnost.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise v bodě 3 šesté odrážce pokynů stanovila polehčující okolnost vztahující se
k účinné spolupráci podniku při řízení mimo oblast působnosti sdělení o spolupráci.
Komise v bodě 392 odůvodnění napadeného rozhodnutí v projednávané věci konstatovala, že na základě výše uvedeného ustanovení
přezkoumala, zda jí spolupráce s jedním z dotyčných podniků umožnila snadněji konstatovat protiprávní jednání. Komise měla
v bodě 393 odůvodnění napadeného rozhodnutí za to, že s ohledem na rozsah a velmi omezenou hodnotu jejich spolupráce a s ohledem
na jejich zpochybnění skutkových okolností mimo rámec této omezené spolupráce neexistuje žádná další okolnost, jež by vedla
ke snížení výše pokut mimo oblast působnosti sdělení o spolupráci, které může být v případech tajných kartelových dohod v každém
případě pouze výjimečné.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že Komise měla oprávněně za to, že uplatnění bodu 3 šesté odrážky pokynů musí být v případech
tajných kartelů pouze výjimečné.
Uplatnění tohoto ustanovení totiž ve svém důsledku nemůže zbavit sdělení o spolupráci jeho užitečného účinku. Z uvedeného
sdělení přitom jasně vyplývá, že stanoví rámec pro odměňování podniků, které se účastnily nebo účastní na tajných kartelech,
jež mají dopad na úrovni Společenství, za jejich spolupráci při vyšetřování vedeném Komisí. Z toho vyplývá, že podnikům může
být za jejich spolupráci pokuta snížena, jen když splní podmínky stanovené předmětným sdělením.
Bylo tak již například rozhodnuto, že Komise může vyhradit uplatnění bodu 3 šesté odrážky pokynů podniku, který jí jako první
předloží informace umožňující rozšířit její šetření a provést nezbytná opatření za účelem prokázání závažnějšího nebo delšího
protiprávního jednání (rozsudek Tribunálu ze dne 19. května 2010, Wieland-Werke a další v. Komise, T‑11/05, nezveřejněný ve
Sbírce rozhodnutí, bod 232; rovněž viz bod 234).
V projednávané věci je třeba poukázat na to, že žalobkyně dostatečně podrobným způsobem neuvádějí, v čem a v jakém rozsahu
umožnila jejich spolupráce Komisi uváděné skutečnosti prokázat.
Dále, i když z analýzy první části prvního žalobního důvodu vyplývá, že potvrzení žalobkyněmi některých skutečností v jejich
odpovědi na oznámení námitek Komisi pomohlo prokázat zapojení společnosti Barlo do několika protisoutěžních schůzek, je třeba
nicméně poznamenat, že žalobkyně stále popírají právě skutečnost, že uvedená odpověď na oznámení námitek mohla jejich odpovědnost
za kartelovou dohodu prokázat.
Za těchto podmínek není existence okolnosti odůvodňující požadované uznání polehčující okolnosti prokázána.
Projednávaná výtka tedy musí být zamítnuta.
Závěrem je třeba zamítnout některé argumenty žalobkyň předložené v rámci druhého žalobního důvodu pro případ, že by měly být
chápány tak, že se vztahují k porušení povinnosti uvést odůvodnění ohledně stanovení výše pokuty, a zejména pak úrovně poskytnutých
snížení (viz body 196, 217 a 218 výše). Z výše uvedeného totiž vyplývá, že Komise dostatečně uvedla posuzované skutečnosti,
které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání žalobkyň, a to včetně důvodů, proč se rozhodla jim
poskytnout snížení výše pokuty, která jsou uvedena v bodech 335 a 372 až 374 odůvodnění. Splnila tak podstatné formální náležitosti,
jež představuje povinnost uvést odůvodnění (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, KNP BT v. Komise,
C‑248/98 P, Sb. rozh. s. I‑9641, bod 42). Především je třeba konstatovat, že Komise z tohoto důvodu není ve svém rozhodnutí
povinna uvádět číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokut (viz rozsudek Microsoft v. Komise, bod 131 výše, bod 1361 a citovaná
judikatura), a nebyla tedy povinna úrovně poskytnutých snížení více odůvodnit.

Závěr
Z výše uvedeného vyplývá, že napadené rozhodnutí je třeba zrušit v rozsahu, v němž konstatuje odpovědnost žalobkyň za jejich
účast na kartelové dohodě v období mezi 1. listopadem 1998 a 23. únorem 2000, a dále v rozsahu, v němž konstatuje, že porušily
článek 81 ES a článek 53 Dohody o EHP tím, že se účastnily na souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě, které se týkaly nejen
pevných desek z PMMA, ale rovněž hmoty na výrobu forem z PMMA a sanitárních výrobků z PMMA. Návrhová žádání směřující ke zrušení
je třeba ve zbývající části zamítnout.
Pokud jde o stanovení výše pokuty, z výše uvedeného vyplývá, že zvýšení výchozí částky pokuty o 20 %, jež Komise uplatnila
v bodě 353 odůvodnění napadeného rozhodnutí, je třeba nahradit zvýšením o 10 % a ve zbývající části je třeba návrhová žádání
směřující ke snížení pokuty zamítnout.
Výše pokuty uložená žalobkyním na základě článku 2 odůvodnění napadeného rozhodnutí se tudíž stanovuje na 8 250 000 eur.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozdělit náklady mezi
účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch
nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody.
V projednávané věci bylo návrhovým žádáním žalobkyň částečně vyhověno, a Komise tedy neměla se svým návrhovým žádáním směřujícím
k zamítnutí žaloby v plném rozsahu úspěch. Žalobkyně nicméně neměly úspěch v rozsahu, v němž navrhovaly úplné zrušení napadeného
rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká. Okolnosti projednávaného případu tedy budou spravedlivě posouzeny rozhodnutím,
že žalobkyně ponesou 60 % vlastních nákladů řízení a nahradí 60 % nákladů řízení vynaložených Komisí, zatímco Komise ponese
40 % vlastních nákladů řízení a nahradí 40 % nákladů řízení vynaložených žalobkyněmi.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhodl takto:
1)
Článek 1 rozhodnutí Komise K (2006) 2098 v konečném znění ze dne 31. května 2006 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody
o EHP (Věc COMP/F/38.645 – Metakryláty) se zrušuje v rozsahu, v němž konstatuje, že společnosti Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics
NV a Quinn Plastics GmbH porušily článek 81 ES a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) tím, že se účastnily
souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě, které se týkaly nejen pevných desek z polymethylmethakrylátu, ale rovněž hmoty
na výrobu forem z polymethylmethakrylátu a sanitárních výrobků z polymethylmethakrylátu, a dále v rozsahu, v němž konstatuje
odpovědnost těchto společností za jejich účast na kartelové dohodě v období mezi 1. listopadem 1998 a 23. únorem 2000.
2)
Pokuta, za jejíž zaplacení jsou podle článku 2 rozhodnutí K (2006) 2098 v konečném znění solidárně odpovědné společnosti Quinn
Barlo, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics GmbH, se stanovuje na 8 250 000 eur.
3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
4)
Společnosti Quinn Barlo, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics GmbH ponesou 60 % vlastních nákladů řízení a nahradí 60 % nákladů
řízení vynaložených Evropskou komisí.
5)
Komise ponese 40 % vlastních nákladů řízení a nahradí 40 % nákladů řízení vynaložených společnostmi Quinn Barlo, Quinn Plastics
NV a Quinn Plastics GmbH.
Czúcz
Labucka
Gratsias
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 30. listopadu 2011.
Podpisy.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 81 ES
K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení schůzek a jiných kontaktů nebo výměn informací,
které zahrnují společnost Barlo
– Ke čtyřem schůzkám, na kterých žalobkyně přítomnost společnosti Barlo připustily
– Ke schůzce v Barceloně (Španělsko) z května – června 1999, která je popírána (bod 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí)
– K neexistenci jiných kontaktů nebo výměn informací, kterých by se společnost Barlo účastnila
– Závěr vztahující se k první části prvního žalobního důvodu
K druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení účasti společnosti Barlo na „jediném společném
protisoutěžním projektu“ vztahujícímu se ke třem výrobkům z PMMA
K třetí části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení účasti společnosti Barlo na trvajícím protiprávním
jednání
K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, pokynů a zásady proporcionality
K první části druhého žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení doby trvání údajného protiprávního jednání
K druhé části druhého žalobního důvodu, vycházející z chybného posouzení závažnosti údajného protiprávního jednání
K třetí části druhého žalobního důvodu, vycházející z nesprávného posouzení polehčujících okolností
– K pasivní a malé roli při provádění protiprávního jednání
– K neexistenci skutečného provádění protiprávních dohod nebo praktik
– K brzkému ukončení protiprávního jednání
– K zavedení programu slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže
– K neexistenci prospěchu, neexistenci nutnosti odrazování a k přiměřenosti
– K aktivní spolupráci při řízení mimo oblast působnosti sdělení o spolupráci
Závěr
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: angličtina.