CELEX: 62006TJ0303(01)
Marcă comunitară
Procedură de opoziție
Cereri de înregistrare a mărcilor comunitare verbale UNIWEB și UniCredit Wealth Management
Mărcile naționale verbale anterioare UNIFONDS și UNIRAK și marca națională figurativă anterioară UNIZINS
Motiv relativ de refuz
Risc de confuzie
Serie sau familie de mărci
Risc de asociere
Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009]
Cereri de anulare și de reformare formulate de intervenientă
Articolul 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură

Istoricul cauzei
La 29 mai 2001 și la 7 august 2001, reclamanta, UniCredit SpA, fostă UniCredito Italiano SpA, a formulat două cereri de înregistrare a unor mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (
JO 1994, L 11, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (
JO L 78, p. 1
)].
Mărcile a căror înregistrare a fost solicitată sunt semnele verbale UNIWEB și UniCredit Wealth Management.
Serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte în special din clasa 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri:
—
„Afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, afaceri imobiliare, informații și consiliere în materie de finanțe și de asigurări, servicii de carduri de credit/debit, servicii bancare și financiare prin internet” pentru marca UNIWEB;
—
„Afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, afaceri imobiliare, informații financiare” pentru marca UniCredit Wealth Management.
Cererile de înregistrare a mărcilor comunitare au fost publicate în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 108/2001 din 17 decembrie 2001 și, respectiv, nr. 24/2002 din 25 martie 2002.
La 6 martie 2002 și la 21 iunie 2002, intervenienta, Union Investment Privatfonds GmbH, a formulat opoziții, în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009), la înregistrarea mărcilor solicitate pentru serviciile vizate la punctul 3 de mai sus.
Cele două opoziții s‑au întemeiat pe următoarele drepturi anterioare:
—
marca germană verbală UNIFONDS, depusă la 2 aprilie 1979 și înregistrată la 17 octombrie 1979, cu numărul 991995, care desemnează servicii din clasa 36, care corespund următoarei descrieri: „Plasări de fonduri”;
—
marca germană verbală UNIRAK, depusă la 2 aprilie 1979 și înregistrată la 17 octombrie 1979, cu numărul 991997, care desemnează servicii din clasa 36, care corespund următoarei descrieri: „Plasări de fonduri”;
—
marca germană figurativă, depusă la 6 martie 1992 și înregistrată la 10 iulie 1992, cu numărul 2016954, care desemnează servicii din clasa 36, care corespund următoarei descrieri: „Plasări de fonduri”, astfel cum este reprezentată în continuare:
Motivele invocate în susținerea opozițiilor erau cele prevăzute la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009].
La cererea reclamantei, la 10 ianuarie 2003 și la 24 aprilie 2003, intervenientei i s‑a solicitat să prezinte dovezi ale utilizării serioase a mărcilor anterioare.
Prin Deciziile din 17 decembrie 2004 și din 28 februarie 2005, divizia de opoziție a admis opozițiile la înregistrarea mărcilor solicitate, în ceea ce privește serviciile vizate, cu excepția „afacerilor imobiliare”, pentru care opozițiile au fost respinse.
În ceea ce privește cele două cereri, divizia de opoziție a considerat, mai întâi, că intervenienta făcuse dovada utilizării serioase a mărcilor anterioare în Germania pentru serviciile pentru care acestea au fost înregistrate. În continuare, aceasta a apreciat că serviciile acoperite de marca solicitată erau similare celor acoperite de mărcile anterioare, cu excepția „afacerilor imobiliare”. În plus, potrivit diviziei de opoziție, intervenienta a făcut de asemenea dovada faptului că era titulara unor mărci care conțineau, fiecare în parte, prefixul „uni” și care constituiau o serie sau o familie de mărci. În continuare, aceasta a considerat că structura mărcilor solicitate era similară cu cea a mărcilor anterioare, care combinau prefixul „uni” și elemente descriptive sau puțin distinctive. Divizia de opoziție a apreciat că exista riscul ca consumatorii germani să creadă că mărcile solicitate aparțineau familiei de mărci ale intervenientei care conțineau prefixul „uni” și care acopereau servicii de „plasări de fonduri”. În consecință, divizia de opoziție a stabilit că exista un risc de confuzie, inclusiv riscul de asociere, pentru consumatorii din Germania, în ceea ce privește serviciile considerate similare.
La 17 februarie 2005 și la 21 aprilie 2005, reclamanta a introdus căi de atac la OAPI, în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94 (devenite articolele 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009), împotriva deciziilor diviziei de opoziție.
La 11 februarie 2005 și la 28 aprilie 2005, intervenienta a introdus căi de atac la OAPI, în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94, împotriva deciziilor diviziei de opoziție.
Prin Deciziile din 5 septembrie 2006 și din 25 septembrie 2006 (denumite în continuare „deciziile atacate”), Camera a doua de recurs a OAPI a confirmat deciziile diviziei de opoziție și a respins căile de atac introduse de reclamantă și de intervenientă.
În primul rând, camera de recurs a considerat că divizia de opoziție a reținut în mod întemeiat că intervenienta făcuse dovada utilizării serioase a mărcilor anterioare în Germania pentru „plasările de fonduri”.
În al doilea rând, camera de recurs a considerat că, dat fiind că mărcile anterioare erau înregistrate și utilizate în Germania pentru serviciile de „plasări de fonduri”, publicul relevant era compus din consumatorii din acest stat care dețineau un nivel de atenție relativ ridicat.
În al treilea rând, camera de recurs a confirmat aprecierea diviziei de opoziție potrivit căreia, cu excepția serviciilor „afaceri imobiliare”, serviciile vizate de mărcile solicitate erau similare celor de „plasări de fonduri” vizate de mărcile anterioare.
În al patrulea rând, camera de recurs a considerat, pe de o parte, că intervenienta făcuse dovada existenței unei familii de mărci care îi aparținea și, pe de altă parte, că publicul relevant asocia prefixul „uni” cu intervenienta atunci când acesta era utilizat în legătură cu plasările de fonduri. În plus, camera de recurs a apreciat că mărcile solicitate prezentau caracteristici susceptibile, în sensul Hotărârii Tribunalului din 23 februarie 2006, Il Ponte Finanziaria/OAPI – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (
T-194/03, Rec., p. II-445
), să le asocieze cu seria de mărci care aparținea intervenientei, în măsura în care mărcile solicitate și mărcile anterioare aveau aceeași structură, și că elementul lor comun „uni” prezenta un caracter distinctiv în raport cu publicul german și cu serviciile vizate, ținând seama de calitățile sale intrinseci și de modul în care acesta era utilizat. În ceea ce privește marca UniCredit Wealth Management, pentru care s‑a solicitat înregistrarea, camera de recurs a subliniat că termenii „wealth” și „management” erau utilizați în mod obișnuit în Germania pentru a desemna servicii din domeniul financiar și al investițiilor și că, în consecință, această asociere de cuvinte era lipsită de caracter distinctiv în raport cu serviciile solicitate. În consecință, camera de recurs a considerat că mărcile în conflict erau compuse din semne care prezentau similitudini vizuale, fonetice și conceptuale, întrucât erau identice în ceea ce privește „elementul lor de atac”, care o identifică pe intervenientă în percepția publicului relevant.
Pe baza considerațiilor menționate mai sus, camera de recurs a reținut că exista un risc de confuzie între mărcile în conflict pentru marca UNIWEB, pentru care s‑a solicitat înregistrarea, în ceea ce privește serviciile vizate de aceasta, și anume „afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, informații și consiliere în materie de finanțe și de asigurări, servicii de carduri de credit/debit, servicii bancare și financiare prin internet”, precum și pentru marca UniCredit Wealth Management, pentru care s‑a solicitat înregistrarea, în ceea ce privește serviciile vizate de aceasta, și anume „afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, informații financiare”, care erau considerate similare cu „plasările de fonduri” acoperite de mărcile anterioare. În schimb, un astfel de risc nu exista în ceea ce privește serviciile „afaceri imobiliare”, care, potrivit camerei de recurs, nu erau similare cu cele de „plasări de fonduri”.
Procedurile în fața Tribunalului și a Curții de Justiție
Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 6 noiembrie 2006 și la 28 noiembrie 2006, reclamanta a formulat acțiuni prin care urmărea anularea deciziilor atacate. Aceasta a precizat, în ședința desfășurată la Tribunal la 15 septembrie 2009, că acțiunile menționate nu vizau decât anularea în parte a acestora, în măsura în care s‑au admis opozițiile formulate împotriva înregistrării ca mărci comunitare a semnelor verbale UNIWEB și UniCredit Wealth Management în ceea ce privește serviciile din clasa 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, cu excepția „afacerilor imobiliare”.
Prin Hotărârea din 27 aprilie 2010, UniCredito Italiano/OAPI – Union Investment Privatfonds (UNIWEB și UniCredit Wealth Management) (T‑303/06 și T‑337/06, nepublicată în Repertoriu, denumită în continuare „hotărârea Tribunalului”), Tribunalul a conexat cauzele T‑303/06 și T‑337/06 în vederea pronunțării hotărârii, în conformitate cu articolul 50 din Regulamentul său de procedură, și a anulat deciziile atacate în măsura în care prin acestea s‑au respins căile de atac introduse de reclamantă și s‑a admis opoziția formulată la înregistrarea mărcilor solicitate pentru serviciile din clasa 36 vizate, cu excepția „afacerilor imobiliare”. În plus, Tribunalul a respins cererile de anulare în parte și de reformare formulate de intervenientă în temeiul articolului 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură și a dispus ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Statuând astfel, Tribunalul a admis motivul unic invocat de reclamantă, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Referindu‑se la Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, Tribunalul a considerat că camera de recurs nu a realizat o analiză aprofundată a condiției privind asocierea mărcilor solicitate la seria de mărci anterioare. În esență, acesta a apreciat că prefixul „uni” nu avea capacitatea intrinsecă de a determina ca atare asocierea mărcilor solicitate cu seria invocată și că niciun alt aspect al comparației între mărcile în cauză nu permitea să se stabilească existența unui risc de confuzie.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 1 iulie 2010, intervenienta a formulat recurs în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene împotriva hotărârii Tribunalului (punctul 20 de mai sus), prin care a solicitat Curții să anuleze hotărârea menționată și să respingă acțiunile introduse la Tribunal de reclamantă. În plus, intervenienta a solicitat Curții să anuleze deciziile în litigiu, în măsura în care prin acestea s‑au respins opozițiile sale la înregistrarea mărcilor UNIWEB și UniCredit Wealth Management pentru serviciile „afaceri imobiliare” și să admită aceste opoziții.
Prin Hotărârea din 16 iunie 2011, Union Investment Privatfonds/UniCredito Italiano (
C-317/10 P, Rep., p. I-5471
, denumită în continuare „hotărârea pronunțată în recurs”), Curtea a anulat Hotărârea Tribunalului (punctul 20 de mai sus).
Curtea a constatat că Tribunalul a săvârșit erori de drept.
În primul rând, Curtea a statuat că Tribunalul a denaturat conținutul deciziilor atacate în măsura în care a considerat că asocierea mărcilor solicitate cu seria invocată de intervenientă fusese constatată de camera de recurs în mod cvasiautomat și fără o analiză aprofundată și că a motivat insuficient hotărârea pronunțată întrucât nu a examinat anumite aspecte cu privire la care camera de recurs a exprimat anumite aprecieri. În plus, Tribunalul a aplicat în mod greșit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 în măsura în care a respins existența unui risc de confuzie fără a lua în considerare toți factorii pertinenți pentru a verifica în mod concret dacă exista un risc ca publicul relevant să creadă că mărcile a căror înregistrare se solicita făceau parte din seria de mărci invocată de intervenientă și să se înșele astfel cu privire la originea serviciilor în cauză crezând că proveneau de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic.
Curtea a trimis cauzele Tribunalului spre rejudecare pentru ca acesta să se pronunțe din nou cu privire la acțiunile introduse pe rolul său de reclamantă, precum și cu privire la cererile de anulare în parte și de reformare a deciziilor atacate, formulate de intervenientă.
În urma hotărârii pronunțate în recurs (punctul 23 de mai sus) și în conformitate cu articolul 118 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, cauzele au fost atribuite Camerei întâi a Tribunalului.
Părțile au fost invitate să își prezinte observațiile, în conformitate cu articolul 119 alineatul (1) din Regulamentul de procedură. Reclamanta și intervenienta au depus observații în termenele stabilite. OAPI a comunicat Tribunalului intenția sa de a nu depune observații.
Prin Ordonanța președintelui Camerei întâi a Tribunalului din 7 noiembrie 2013, prezentele cauze au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii, în conformitate cu articolul 50 din Regulamentul de procedură.
Prin Ordonanța din 12 iunie 2014, Tribunalul a decis să redeschidă procedura orală și să invite părțile să răspundă la anumite întrebări. Părțile au dat curs acestei solicitări în termenele stabilite.
Concluziile prezentate de părți în instanță după trimiterea spre rejudecare
În observațiile sale, reclamanta solicită Tribunalului:
—
să se pronunțe din nou cu privire la acțiunile depuse la grefa Tribunalului la 6 noiembrie 2006 și la 28 noiembrie 2006 și să le admită motivându‑le în conformitate cu indicațiile Curții;
—
obligarea intervenientei la plata cheltuielilor de judecată.
În observațiile sale, intervenienta solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunilor;
—
admiterea opozițiilor îndreptate împotriva înregistrării mărcilor comunitare UNIWEB și UniCredit Wealth Management, inclusiv în ceea ce privește serviciile „afaceri imobiliare”.
În drept
1.
Observații introductive
Reclamanta a confirmat în ședința din 17 ianuarie 2014 că, prin capătul său de cerere formulat în cadrul observațiilor depuse după trimiterea spre rejudecare, prin care solicită ca Tribunalul să se pronunțe din nou cu privire la acțiuni și să le admită, ea urmărește să obțină anularea în parte a deciziilor atacate, în măsura în care se admit opozițiile formulate împotriva înregistrării mărcilor UNIWEB și UniCredit Wealth Management, în ceea ce privește serviciile vizate de cererile de înregistrare a unor mărci, cu excepția „afacerilor imobiliare”, astfel cum solicitase în cadrul acțiunilor sale.
Pe de altă parte, intervenienta a confirmat în ședința din 17 ianuarie 2014 că, prin capătul de cerere inclus în observațiile sale depuse după trimiterea spre rejudecare, prin care solicită admiterea opozițiilor îndreptate împotriva înregistrării mărcilor comunitare UNIWEB și UniCredit Wealth Management, inclusiv în ceea ce privește serviciile „afaceri imobiliare”, ea urmărește să obțină, pe de o parte, anularea în parte a deciziilor atacate în măsura în care acestea resping opozițiile formulate împotriva înregistrării mărcilor UNIWEB și UniCredit Wealth Management, în ceea ce privește serviciile „afaceri imobiliare” vizate de cererile de înregistrare a mărcilor, precum și, pe de altă parte, reformarea acestor decizii.
2.
Cu privire la admisibilitatea anumitor anexe la cererile introductive
Atât OAPI, cât și intervenienta contestă admisibilitatea anumitor anexe la cererile introductive pentru motivul că aceste înscrisuri au fost prezentate pentru prima dată în fața Tribunalului.
Tribunalul constată, în această privință, că anexele în discuție constau în rezultatele imprimate ale unor cercetări efectuate în registrul german al întreprinderilor care privesc, în esență, societățile ce funcționează în sectorul financiar ale căror denumiri conțin elementul „uni”. Aceste înscrisuri au fost depuse de reclamantă pentru a demonstra că, din cauza utilizării sale frecvente, elementul menționat este lipsit de caracter distinctiv în sectorul serviciilor financiare.
Înscrisurile menționate, prezentate pentru prima dată în fața Tribunalului, nu pot fi luate în considerare. Astfel, acțiunea în fața Tribunalului vizează controlul legalității deciziilor camerelor de recurs ale OAPI în sensul articolului 63 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 65 din Regulamentul nr. 207/2009), astfel încât rolul Tribunalului nu este de a reexamina împrejurările de fapt în lumina înscrisurilor prezentate pentru prima dată în fața sa. Prin urmare, documentele menționate trebuie respinse fără a fi necesară examinarea forței lor probatorii [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 24 noiembrie 2005, Sadas/OAPI – LTJ Diffusion (ARTHUR și FELICIE),
T-346/04, Rec., p. II-4891
, punctul 19 și jurisprudența citată].
3.
Cu privire la fond
În susținerea cererilor lor, reclamanta și, respectiv, intervenienta invocă fiecare un motiv unic întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.
Cu privire la motivul invocat de reclamantă, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
Reclamanta susține că a fost săvârșită o eroare de drept de către camera de recurs în măsura în care aceasta a concluzionat că există un risc de confuzie care rezultă din asocierea dintre mărcile solicitate și mărcile anterioare considerate ca reprezentând o serie. Potrivit reclamantei, condițiile impuse de jurisprudență în vederea unei protecții extinse a mărcilor de serie nu sunt îndeplinite în speță.
OAPI și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
Trebuie amintit că, potrivit articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, în urma opoziției titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când, din cauza identității sau a asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau a asemănării produselor sau a serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie în percepția publicului de pe teritoriul în care este protejată marca anterioară. Riscul de confuzie include riscul de asociere cu marca anterioară. Pe de altă parte, în temeiul articolului 8 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 207/2009], prin mărci anterioare trebuie să se înțeleagă mărcile înregistrate într‑un stat membru a căror dată de depunere este anterioară cererii de înregistrare a mărcii comunitare.
Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic. Potrivit aceleiași jurisprudențe, riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul relevant asupra semnelor și a produselor sau serviciilor în cauză și ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză, în special de interdependența dintre similitudinea semnelor și cea a produselor sau serviciilor desemnate [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Laboratorios RTB/OAPI ‐ Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T-162/01, Rec., p. II-2821
, punctele 30-33 și jurisprudența citată].
În plus, reiese din jurisprudență că, atunci când opoziția la o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare se întemeiază pe mai multe mărci anterioare și aceste mărci prezintă caracteristici care le permit să fie considerate ca făcând parte din aceeași serie sau familie, situație care se poate regăsi în special atunci când acestea fie reproduc integral același element distinctiv la care se adaugă un element grafic sau verbal care diferențiază o marcă de cealaltă, fie se caracterizează prin repetarea aceluiași prefix sau sufix extras dintr‑o marcă originară, o astfel de împrejurare constituie un factor pertinent în scopul aprecierii existenței unui risc de confuzie (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctul 123).
Prin urmare, în astfel de ipoteze, un risc de confuzie poate fi creat de posibilitatea de asociere între marca solicitată și mărcile anterioare care fac parte din serie, atunci când marca solicitată prezintă față de acestea din urmă similitudini care pot determina consumatorul să creadă că aceasta face parte din aceeași serie și, prin urmare, că produsele pe care le desemnează au aceeași origine comercială ca și mărcile anterioare sau o origine cu care există o legătură. Un astfel de risc de asociere între marca solicitată și mărcile de serie anterioare, susceptibil să determine o confuzie cu privire la originea comercială a produselor desemnate de semnele în conflict, poate exista chiar și atunci când comparația dintre marca solicitată și mărcile anterioare, luate fiecare separat, nu permite stabilirea existenței unui risc de confuzie direct. Într‑un asemenea caz, riscul ca un consumator să se poată înșela cu privire la originea comercială a produselor sau a serviciilor în cauză nu rezultă din posibilitatea ca acesta să confunde marca solicitată cu una dintre mărcile de serie anterioare, ci din posibilitatea ca el să considere că marca solicitată face parte din aceeași serie (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctul 124).
Pe de altă parte, potrivit jurisprudenței, factorul referitor la seria sau la familia de mărci nu este relevant pentru a aprecia existența riscului de confuzie legat de riscul de asociere a mărcii solicitate cu această serie decât dacă elementul comun al mărcilor în conflict este distinctiv. Or, dacă acest element este descriptiv, el nu poate să determine un risc de confuzie [Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2004, Grupo El Prado Cervera/OAPI – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT),
T-117/02, Rec., p. II-2073
, punctul 59, și Hotărârea Tribunalului din 13 iulie 2012, Caixa Geral de Depósitos/OAPI – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), T‑255/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 81].
În lumina considerentelor de mai sus este necesar să se examineze, prin urmare, aprecierea riscului de confuzie dintre mărcile în conflict efectuată de camera de recurs.
Cu privire la publicul relevant
Astfel cum s‑a recunoscut în jurisprudență, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie, este necesar să se ia în considerare consumatorul mediu al categoriei de produse vizate, normal informat și suficient de atent și de avizat. De asemenea, este necesar să se ia în considerare faptul că nivelul atenției consumatorului mediu poate varia în funcție de categoria de produse sau de servicii în cauză [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 13 februarie 2007, Mundipharma/OAPI – Altana Pharma (RESPICUR),
T-256/04, Rep., p. II-449
, punctul 42 și jurisprudența citată].
În speță, trebuie admisă aprecierea camerei de recurs, de altfel necontestată de părți, potrivit căreia publicul relevant în raport cu care trebuie analizat riscul de confuzie este consumatorul german, mărcile anterioare fiind mărci înregistrate și utilizate în Germania. În plus, consumatorul menționat trebuie considerat ca având o capacitate de atenție relativ ridicată în măsura în care serviciile vizate sunt servicii de natură financiară din clasa 36 care au o anumită importanță economică pentru acesta, întrucât au legătură cu patrimoniul său financiar și economic [a se vedea în acest sens Hotărârea la Caixa, punctul 45 de mai sus, punctul 21 și jurisprudența citată].
Cu privire la compararea serviciilor
Reiese din deciziile atacate că nici reclamanta și nici intervenienta nu au contestat, în fața camerei de recurs, concluzia diviziei de opoziție potrivit căreia serviciile „afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, informații și consiliere în materie de finanțe și de asigurări, servicii de carduri de credit/debit, servicii bancare și financiare prin internet” vizate de marca solicitată UNIWEB și serviciile „afaceri bancare, afaceri financiare, afaceri monetare, asigurări, informații financiare” vizate de marca solicitată UniCredit Wealth Management sunt similare serviciilor „plasări de fonduri” acoperite de mărcile anterioare. Prin validarea în totalitate a deciziilor diviziei de opoziție, camera de recurs a confirmat această apreciere care, nefiind de altfel contestată de părți în cadrul procedurii în fața Tribunalului, trebuie aprobată.
Cu privire la compararea semnelor
Aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze, în ceea ce privește similitudinea vizuală, fonetică sau conceptuală dintre semnele în conflict, pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând cont în special de elementele lor distinctive și dominante (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iunie 2007, OAPI/Shaker,
C-334/05 P, Rep., p. I-4529
, punctul 35 și jurisprudența citată).
Camera de recurs a considerat la punctul 36 și, respectiv, punctul 40 din deciziile atacate că mărcile în conflict aveau aceeași structură, întrucât erau compuse dintr‑o combinație de două elemente verbale, și anume din prefixul „uni” urmat de un cuvânt diferit de fiecare dată. În plus, aceasta a apreciat, la punctul 43 și, respectiv, la punctul 48 din deciziile atacate, că semnele în conflict prezentau similitudini vizuale, fonetice și conceptuale, în sensul că erau identice în ceea ce privește „elementul lor de atac”. Această apreciere nu este contestată de părți și trebuie aprobată.
În această privință, trebuie remarcat că, deși consumatorul mediu percepe o marcă, în mod normal, ca pe un tot și nu procedează la o examinare a diferitor elemente ale acesteia (Hotărârea Curții din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer,
C-342/97, Rec., p. I-3819
, punctul 25), nu este mai puțin adevărat că, atunci cînd percepe un semn verbal, acesta îl descompune în elemente verbale care îi sugerează o semnificație concretă sau care seamănă cu anumite cuvinte pe care le cunoaște [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 2004, Vitakraft‑Werke Wührmann/OAPI – Krafft (VITAKRAFT),
T-356/02, Rec., p. II-3445
, punctul 51]. Această jurisprudență este aplicabilă de asemenea aprecierii percepției de către publicul relevant a unui semn figurativ, precum, în speță, semnul UNIZINS, compus exclusiv dintr‑un element verbal stilizat.
Mărcile în conflict sunt compuse din prefixul „uni” la care sunt alipiți fără întrerupere, termeni descriptivi sau puțin distinctivi ai serviciilor vizate. Astfel, ca răspuns la o întrebare a Tribunalului, reclamanta și intervenienta au arătat că elementul „rak” al mărcii anterioare UNIRAK este compus din inițialele termenilor germani Renten, Aktien („obligațiuni, acțiuni”) sau Renten, Aktien, Kapital („obligațiuni, acțiuni, capital”), făcând astfel trimitere la obiectivele și la politicile de investiții ale fondului desemnat de această marcă. În plus, astfel cum a afirmat reclamanta în cadrul procedurii administrative, fără ca aceste afirmații să fie contestate de intervenientă, termenii „fonds” și „zins”, alăturați prefixului „uni” în mărcile anterioare UNIFONDS și UNIZINS, înseamnă „fonduri” de investiții și, respectiv, „dobânzi”. În ceea ce privește marca UniCredit Wealth Management, pe de o parte, termenul alipit direct prefixului „uni” se referă la o operațiune uzuală în sectorul financiar prin care o bancă pune la dispoziția clientului său o sumă de bani. Faptul că termenii „credit” și „management” aparțin limbii engleze nu permite să se excludă faptul că publicul relevant le‑ar atribui o semnificație în raport cu serviciile vizate. Astfel, pe de o parte, termenii „credit” și „management” sunt asemănători cuvintelor germane „Kredit” și „Management”, care au aceeași semnificație. Termenul „fonds” aparține limbii germane, iar nu celei engleze, contrar celor susținute de reclamantă. Pe de altă parte, limba engleză este larg răspândită și înțeleasă în mediul interesat, și anume în mediul serviciilor financiare. În plus, în ceea ce privește termenii „wealth” și „management”, astfel cum a subliniat în mod întemeiat camera de recurs la punctul 40 din decizia atacată din 25 septembrie 2006, aceștia sunt utilizați în mod obișnuit în sectorul financiar, inclusiv în Germania, pentru servicii financiare precum serviciile de consultanță în domeniul investițiilor sau serviciile contabile. În sfârșit, în ceea ce privește termenul „web” din marca UNIWEB, divizia de opoziție a arătat, fără a fi contrazisă de reclamantă cu privire la acest aspect, că reprezintă o abreviere uzuală a expresiei englezești „world wide web”, care se referă la rețeaua informatică mondială internet. Deși aparține limbii engleze, acesta este bine cunoscut de publicul internațional ca urmare a utilizării mondiale a internetului. Chiar dacă termenul respectiv nu face trimitere în mod direct la serviciile financiare, el poate fi totuși legat de acestea. Astfel, cu titlu de exemplu, el poate face trimitere la servicii financiare prestate online sau la servicii de investiții în sectorul legat de internet. În consecință, publicul relevant va descompune mărcile în conflict în elementul „uni” urmat de alți termeni.
În consecință, mărcile în conflict prezintă un anumit grad de similitudine atât pe plan vizual, cât și fonetic, în măsura în care au în comun prefixul „uni”. Faptul că elementele care sunt alipite acestuia sunt diferite și că marca UniCredit Wealth Management este compusă din trei elemente, iar nu dintr‑un singur element verbal, nu este de natură să elimine această similitudine, ținând seama de faptul că, în mod normal, consumatorul acordă mai multă importanță părții inițiale a cuvintelor [Hotărârea Tribunalului din 17 martie 2004, El Corte Inglés/OAPI – González Cabello și Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR),
T-183/02 și T-184/02, Rec., p. II-965
, punctul 81]. În plus, pe plan fonetic, mărcile în conflict, cu excepția mărcii solicitate UniCredit Wealth Management, sunt compuse din trei silabe. În ceea ce privește marca UniCredit Wealth Management, prezența prefixului „uni” în primul său element verbal permite să se concluzioneze că aceasta prezintă un anumit grad de similitudine cu mărcile anterioare. De asemenea, pe plan conceptual, mărcile în conflict prezintă un anumit grad de similitudine în măsura în care structura lor este foarte similară [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 26 septembrie 2012, IG Communications/OAPI – Citigroup și Citibank (CITIGATE), T‑301/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 78].
În plus, trebuie arătat că sub titlul „Compararea semnelor”camera de recurs a examinat dacă mărcile solicitate prezentau caracteristici care să permită publicului relevant să le asocieze cu familia sau cu seria de mărci care aparținea intervenientei. Or, reiese din jurisprudență că existența unei familii sau a unei serii de mărci este un element de care trebuie să se țină cont la aprecierea riscului de confuzie, dar care totuși este lipsit de pertinență în cadrul aprecierii existenței unei similitudini între mărcile în conflict (Hotărârea Curții din 24 martie 2011, Ferrero/OAPI,
C-552/09 P, Rep., p. I-2063
, punctele 97 și 98).
Prin urmare, această apreciere a camerei de recurs trebuie analizată în cadrul examinării riscului de confuzie.
Cu privire la riscul de confuzie
Camera de recurs a concluzionat că, ținând seama de similitudinea atât dintre semnele în conflict, cât și dintre serviciile vizate de mărcile în conflict, exista un risc de confuzie rezultat din asocierea, în percepția consumatorului, a mărcilor solicitate cu mărcile anterioare care făceau parte dintr‑o serie care aparținea intervenientei.
În această privință, trebuie arătat că riscul de asociere a mărcii solicitate cu seria de mărci anterioare nu poate fi invocat decât dacă sunt reunite două condiții cumulative. În primul rând, titularul unei serii de înregistrări anterioare trebuie să facă dovada utilizării tuturor mărcilor care aparțin seriei sau, cel puțin, a unui număr de mărci susceptibile să constituie o serie. În al doilea rând, marca solicitată trebuie nu numai să fie similară mărcilor care aparțin seriei, ci și să prezinte caracteristici susceptibile să o lege de serie (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctele 125-127).
Reclamanta susține că niciuna dintre aceste două condiții nu a fost îndeplinită în speță, în măsura în care, pe de o parte, intervenienta nu a făcut dovada utilizării cu privire la mărcile care aparțin seriei, iar, pe de altă parte, era exclusă o posibilitate de legare a mărcilor solicitate de seria mărcilor anterioare.
– Cu privire la dovada utilizării mărcilor anterioare care aparțin seriei sau familiei de mărci
Trebuie amintit că, pentru a exista un risc ca publicul să se înșele cu privire la apartenența la serie a mărcii solicitate, mărcile anterioare care fac parte din această serie trebuie în mod necesar să fie prezente pe piață. Întrucât luarea în considerare a naturii seriale a mărcilor anterioare implică lărgirea sferei de protecție a mărcilor care fac parte din serie, analizate separat, orice apreciere abstractă a riscului de confuzie, întemeiată numai pe existența mai multor înregistrări având ca obiect mărci care reproduc același element distinctiv, și în lipsa unei utilizări efective a mărcilor, trebuie considerată exclusă (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctul 126). Astfel, în cazul unei familii sau al unei serii de mărci, atunci când riscul de confuzie rezultă din faptul că un consumator se poate înșela în ceea ce privește proveniența sau originea produselor sau a serviciilor acoperite de marca a cărei înregistrare se solicită și consideră în mod greșit că marca face parte din această familie sau serie, proba utilizării unui număr suficient de mărci susceptibile să constituie o familie sau o serie dobândește o importanță deosebită, întrucât nu s‑ar putea pretinde de la un consumator, în lipsa unei astfel de utilizări, să identifice un element comun în respectiva familie sau serie de mărci și/sau să asocieze o altă marcă ce conține același element comun cu această familie sau serie (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 13 septembrie 2007, Il Ponte Finanziaria/OAPI,
C-234/06 P, Rep., p. I-7333
, punctele 63 și 64). Astfel, în lipsa dovezii utilizării unui număr suficient de mărci susceptibile să constituie o familie sau o serie, riscul de confuzie eventual produs de apariția pe piață a mărcii solicitate va trebui apreciat prin compararea fiecăreia dintre mărcile anterioare analizate separat cu marca solicitată (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctul 126).
Confirmând în această privință deciziile diviziei de opoziție, camera de recurs a concluzionat, la punctul 20 și, respectiv, la punctul 24 din deciziile atacate, că documentele prezentate de intervenientă dovedeau că mărcile anterioare făcuseră obiectul unei utilizări serioase în Germania pentru serviciile „plasări de fonduri”.
În înscrisurile sale, reclamanta susține în această privință că intervenienta nu a prezentat probe suficiente care ar putea să constea printre altele în sondaje, în rezultatele „studiilor demoscopice” sau în informațiile privind notorietatea fondurilor vizate de mărci pentru a dovedi că mărcile anterioare sunt percepute de publicul relevant ca o serie de mărci, nici că acest public era în măsură să asocieze marca solicitată cu aceste mărci anterioare considerate ca făcând parte dintr‑o serie. În consecință, potrivit reclamantei, camera de recurs ar fi săvârșit o eroare gravă atunci când a considerat suficiente probele utilizării mărcilor anterioare pe baza unui criteriu de aplicare tradițională a articolului 43 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009], fără să solicite proba unei „utilizări calificate” a mărcilor anterioare ca aparținând seriei. În plus, reclamanta reproșează camerei de recurs că nu și‑a motivat decizia corespunzător cerințelor legale, cu încălcarea articolului 73 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 75 din Regulamentul nr. 207/2009), în măsura în care aceasta nu ar fi ținut seama, în aprecierea probei utilizării mărcilor anterioare ca aparținând seriei sau familiei de mărci a intervenientei, de nivelul de atenție relativ ridicat al publicului relevant. În sfârșit, reclamanta susține în cererile introductive că proba prezentată este, în orice caz, insuficientă pentru a dovedi utilizarea mărcilor anterioare, în măsura în care, pe de o parte, rapoartele de gestiune furnizate de intervenientă reprezintă documente de uz intern și nu implică cunoașterea mărcilor anterioare pe piață și, pe de altă parte, informațiile conținute în presă privind fondurile de investiții oferă indicații despre evoluția titlurilor, dar nu dovedesc utilizarea efectivă a mărcilor pe piață.
În ședința din 17 ianuarie 2014, reclamanta a admis că nu mai contestă că intervenienta a făcut dovada utilizării efective a mărcilor anterioare invocate în susținerea opozițiilor, dar a insistat pe faptul că intervenienta nu dovedise totuși că publicul relevant percepea mărcile anterioare ca o serie sau o familie de mărci căreia îi aparțineau.
OAPI și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
În această privință, trebuie arătat că reiese din jurisprudența amintită la punctul 60 de mai sus că titularul unei serii de înregistrări anterioare trebuie să facă dovada utilizării efective pe piața relevantă a mărcilor care aparțin seriei sau, cel puțin, a unui număr de mărci susceptibile să constituie o serie, iar nu, astfel cum pretinde reclamanta, a faptului că aceste mărci sunt percepute de publicul relevant ca formând o serie sau o familie.
Rezultă că nu se poate pretinde titularului mărcilor anterioare care aparțin unei serii să demonstreze că acestea, prezente efectiv pe piață, sunt în plus percepute de publicul relevant ca formând o serie.
Contrar susținerilor reclamantei în ședința din 17 ianuarie 2014, nu se poate trage o altă concluzie de la punctul 124 din Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus. Astfel, reiese din cuprinsul acestui punct că Tribunalul a făcut referire la percepția consumatorului numai pentru a recunoaște existența, în condiții pe care le‑a definit ulterior, a unui risc ca acesta să poată asocia o marcă solicitată cu mărcile anterioare care fac parte dintr‑o serie și, astfel, să creadă că aceasta aparține aceleiași serii. În schimb, nu reiese nici din pasajul invocat de reclamantă și nici din vreun alt pasaj al hotărârii în discuție că Tribunalul ar fi solicitat ca titularul unei serii de înregistrări să prezinte, pe lângă dovada prezenței efective pe piață a mărcilor care fac parte din această serie, dovada perceperii concrete de către publicul relevant a apartenenței mărcilor anterioare la o serie.
În consecință, argumentul reclamantei prin care aceasta urmărește să susțină că intervenienta nu a dovedit că publicul relevant percepe mărcile anterioare ca formând o serie nu poate fi admis. De asemenea, nu poate fi admis nici argumentul reclamantei întemeiat pe nemotivare care rezultă din neluarea în considerare de către camera de recurs, în aprecierea probei utilizării mărcilor anterioare care aparțin seriei, a nivelului de atenție relativ ridicat al publicului relevant.
În plus, în ceea ce privește argumentul său potrivit căruia mărcile anterioare, care desemnează denumirea fondurilor plasate de intervenientă, nu ar fi percepute de mediul investitorilor ca formând o serie de mărci, întrucât aceste fonduri constituie unul și același produs din punct de vedere comercial, reclamanta a precizat, în ședința din 17 ianuarie 2014, că acesta era invocat cu titlu secundar, pentru a susține că ar fi mai simplu să se dovedească existența unei familii de mărci dacă acestea ar desemna produse diferite, dar că acest fapt nu constituia, în opinia sa, o condiție indispensabilă a existenței unei familii de mărci. În această privință, trebuie arătat că, indiferent dacă serviciile vizate de mărcile anterioare constituie un singur produs din punct de vedere comercial, astfel cum pretinde reclamanta, sau produse diferite, ținând seama de caracteristicile lor financiare și tehnice foarte distincte, astfel cum susțin OAPI și intervenienta, această problemă nu este relevantă în scopul aprecierii existenței unei familii de mărci care aparțin intervenientei, în măsura în care, astfel cum a admis reclamanta în ședință, existența unei familii de mărci nu poate să depindă de faptul că mărcile care prezintă caracteristici ce le permit să fie considerate ca formând o familie sau o serie desemnează un singur produs sau produse diferite. În consecință, acest argument al reclamantei este inoperant.
Rezultă din expunerile care precedă că în mod întemeiat camera de recurs a concluzionat că prima condiție, în sensul jurisprudenței BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, care permite să se constate existența riscului de confuzie rezultat din asocierea mărcilor solicitate cu seria de mărci anterioare ale intervenientei, și anume, dovada unei utilizări efective a mărcilor care constituie o serie, era îndeplinită în speță.
În consecință, trebuie să se examineze dacă mărcile solicitate UNIWEB și UniCredit Wealth Management prezintă caracteristici susceptibile să le lege de seria de mărci anterioare care aparțin intervenientei și, astfel, să creeze o confuzie în percepția consumatorului în ceea ce privește originea serviciilor pe care le vizează acestea.
– Cu privire la capacitatea mărcilor solicitate de a fi legate de seria mărcilor anterioare
Reiese din jurisprudență că mărcile pot fi considerate ca făcând parte din aceeași serie sau familie, în special, atunci când acestea fie reproduc integral același element distinctiv la care se adaugă un element grafic sau verbal care diferențiază o marcă de cealaltă, fie se caracterizează prin repetarea aceluiași prefix sau sufix extras dintr‑o marcă originară (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctul 123).
În această privință, trebuie amintit că, în speță, mărcile anterioare sunt caracterizate printr‑o combinație între prefixul „uni”, care are un anumit caracter distinctiv, astfel cum se va stabili în continuare, și un alt element verbal, respectiv „rak”, „fonds” și „zins”, care se referă la un obiectiv sau la o politică de investiții a fondului pe care acestea le desemnează. Termenii alipiți la prefixul „uni” în mărcile anterioare prezintă, prin urmare, un caracter descriptiv sau puțin distinctiv în raport cu serviciile de plasare de fonduri desemnate de aceste mărci (a se vedea punctul 53 de mai sus).
Aceste trei mărci anterioare, UNIRAK, UNIFONDS și UNIZINS, pe care intervenienta și‑a întemeiat opozițiile sunt în număr redus, dar, cu toate acestea, suficient în speță pentru a constitui o serie sau o familie de mărci pentru aprecierea existenței riscului de confuzie rezultat din asocierea mărcilor solicitate cu această serie. Astfel, trebuie analizat riscul de asociere în percepția publicului relevant a mărcilor solicitate cu familia compusă din aceste trei mărci anterioare, fără să fie necesar să se examineze argumentul intervenientei potrivit căruia această analiză trebuie efectuată în raport cu întreaga serie de mărci al căror titular este, iar nu numai în raport cu cele trei mărci invocate cu titlu de exemplu în susținerea opozițiilor.
În această privință, trebuie amintit că, pentru a putea da naștere în percepția consumatorului unei asocieri cu o serie de mărci anterioare, marca solicitată trebuie nu numai să fie similară mărcilor care aparțin seriei, ci și să prezinte caracteristici susceptibile să o lege de serie. Acest lucru ar putea să nu fie valabil, de exemplu, atunci când elementul comun mărcilor seriale anterioare este utilizat în marca solicitată într‑o poziție diferită de cea în care figurează în mod obișnuit în mărcile care aparțin seriei sau cu un conținut semantic distinct (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctul 127) sau atunci când elementul comun nu este distinctiv (Hotărârea CHUFAFIT, punctul 45 de mai sus, punctul 59, și Hotărârea Caixa, punctul 45 de mai sus, punctul 81).
Recunoscând că mărcile în conflict aveau aceeași structură (a se vedea punctul 51 de mai sus), camera de recurs a considerat că acest fapt nu era suficient pentru a constata că mărcile solicitate prezentau caracteristici care le permiteau să fie legate de seria de mărci anterioare. Potrivit camerei de recurs, acest lucru ar putea fi valabil numai dacă elementul comun „uni” nu ar fi exclusiv descriptiv sau nu ar fi lipsit de caracter distinctiv. Aceasta a concluzionat că prefixul „uni” era distinctiv în raport cu serviciile financiare în cauză, ținând seama de calitățile sale intrinseci și de modul în care acesta a fost utilizat.
Reclamanta pretinde că, în speță, nu există elemente care să permită să se stabilească o „legătură” între marca solicitată și seria de mărci anterioare. În această privință, ea arată că, contrar celor reținute de camera de recurs, elementul comun „uni” este lipsit de caracter distinctiv intrinsec în sectorul financiar. În susținerea acestui argument, reclamanta, pe de o parte, invocă un număr de decizii ale OAPI care au negat caracterul suficient de distinctiv al prefixului „uni” și, pe de altă parte, arată că acesta constituie o abreviere uzuală a cuvintelor „uniune”, „universal”, „unitate” sau „unic”, utilizate frecvent în limbajul curent și în special în sectorul financiar. Acest lucru ar fi confirmat de faptul că multe denumiri de societăți înregistrate în Germania și care funcționează în acest sector încep cu elementul „uni” și de faptul că acest element „uni” face parte din denumirile fondurilor administrate de alte societăți în Germania, precum și ale mărcilor înregistrate de terți în Germania pentru serviciile din clasa 36. În consecință, prefixul comun „uni” nu poate constitui în sine un element care să permită publicului relevant să asocieze serviciile desemnate de mărcile anterioare cu activitatea intervenientei.
În cadrul observațiilor sale formulate după trimiterea spre rejudecare, reclamanta se opune în plus argumentului OAPI și al intervenientei potrivit căruia deciziile tribunalelor din Germania și ale Deutsches Patent- und Markenamt (Oficiul German pentru Brevete și Mărci) ar trebui luate în considerare în aprecierea caracterului distinctiv al prefixului „uni”, susținând că sistemele Uniunii și ale statelor membre sunt autonome, astfel încât deciziile autorităților naționale nu ar avea caracter obligatoriu pentru instanțele Uniunii.
OAPI și intervenienta contestă argumentele reclamantei.
În această privință, trebuie mai întâi să se arate că structura comună a mărcilor în conflict este susceptibilă să lege mărcile solicitate de seria de mărci anterioare [a se vedea în acest sens Hotărârea IG Communications/OAPI – Citigroup și Citibank (CITIGATE), punctul 54 de mai sus, punctul 89]. Astfel, confruntat cu mărcile solicitate compuse, asemenea mărcilor anterioare, dintr‑un prefix „uni” la care sunt alipiți, fără întrerupere, termeni cu caracter descriptiv sau nedistinctiv ai serviciilor financiare, astfel cum s‑a arătat la punctul 53 de mai sus, consumatorul este susceptibil să creadă că se află în prezența unei noi mărci din familia mărcilor intervenientei, care desemnează un alt fond ce urmează o politică de investiții identificată prin termenul alăturat prefixului „uni”.
Faptul că elementul comun „uni” se află în poziție inițială în toate mărcile în conflict constituie de asemenea o caracteristică susceptibilă să provoace o legătură între mărcile solicitate și familia de mărci anterioare (Hotărârea BAINBRIDGE, punctul 17 de mai sus, punctul 127).
Totuși, reiese din jurisprudența menționată la punctul 45 de mai sus că factorul referitor la seria sau familia de mărci nu este relevant pentru a aprecia existența riscului de confuzie legat de riscul de asociere a mărcii solicitate cu această serie decât dacă elementul comun al mărcilor în conflict este distinctiv.
Părțile au opinii divergente, în esență, cu privire la problema dacă elementul comun al mărcilor în conflict, și anume prefixul „uni”, are un caracter distinctiv în raport cu serviciile vizate.
În ceea ce privește, pe de o parte, calitățile distinctive intrinseci ale elementului „uni”, camera de recurs a concluzionat, la punctul 37 și, respectiv, la punctul 41 din deciziile atacate, că acesta era distinctiv în raport cu serviciile vizate, întrucât, făcând referire, pentru publicul german relevant, la termenul care semnifică „de o singură culoare” sau, în limbaj familiar, la termenul care desemnează universitatea, acesta nu avea o semnificație clară și directă în raport cu serviciile financiare. Această apreciere trebuie confirmată.
Totuși, nu se poate exclude, astfel cum pretinde reclamanta, că elementul „uni”, care își are originea în cuvântul latin „unus”, care înseamnă „unul, singur, caracterizat printr‑un singur element”, ar evoca de asemenea, în percepția publicului relevant, termeni precum „unic”, cu sensul de „care deține o caracteristică particulară”, „unitate”, cu sensul de „care deține un caracter indivizibil sau uniform”, „uniune”, care evocă astfel coeziunea sau unitatea, sau „universal”, în sensul de „complet” sau de „omniscient”. Acest lucru ar fi valabil mai ales în măsura în care, astfel cum remarcă intervenienta, termenul „uni” nu este prezent în mărcile anterioare ca un cuvânt izolat, ceea ce ar putea evoca efectiv, pentru publicul german, o trimitere la universitate sau la o culoare monocromă, ci este întotdeauna legat de alte cuvinte.
Totuși, trebuie să se constate că, în special din cauza multitudinii de sensuri pe care însăși reclamanta le atribuie prefixului „uni”, acesta nu poate evoca nicio idee precisă în raport cu serviciile vizate. În plus, termeni precum „unic”, „unitate”, „uniune” sau „universal” sunt termeni generali, a căror specificitate în raport cu aceste servicii nu este stabilită. Astfel, chiar dacă s‑ar admite că prefixul „uni” este susceptibil să evoce termeni precum „unic”, „unitate”, „uniune” sau „universal”, în combinație cu termeni care se referă la servicii financiare, acesta nu ar desemna nici în mod obiectiv, nici în mod expres tipul, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea sau alte caracteristici ale acestor servicii [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft/OAPI (EASYBANK),
T-87/00, Rec., p. II-1259
, punctele 28-32].
În concluzie, este necesar să se considere că, întrucât nu are o semnificație clară și nici directă, prefixul „uni” nu este descriptiv pentru serviciile vizate și capătă un anumit caracter intrinsec distinctiv în raport cu aceste servicii. Caracterul său distinctiv se manifestă cu atât mai mult în prezenta cauză, cu cât prefixul „uni” este urmat, în mărcile în conflict, de termenii descriptivi sau puțin distinctivi ai serviciilor vizate (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea IG Communications/OAPI – Citigroup și Citibank (CITIGATE), punctul 54 de mai sus, punctul 75].
Pe de altă parte, camera de recurs a reținut caracterul distinctiv al prefixului „uni” ținând seama de modul în care acesta era utilizat și, mai precis, de faptul că intervenienta utiliza cele trei mărci care conțineau prefixul „uni” pentru serviciile „plasări de fonduri” în Germania.
În această privință, trebuie să se remarce că, astfel cum a decis camera de recurs, intervenienta a făcut dovada utilizării celor trei mărci care conțin prefixul „uni” pentru serviciile „plasări de fonduri” pe piața germană (a se vedea punctul 70 de mai sus).
În plus, trebuie să se remarce că reiese din dosar că Deutsches Patent- und Markenamt și tribunalele germane au recunoscut caracterul distinctiv al termenului „uni” în raport cu serviciile financiare.
În acest context, trebuie respins ca neîntemeiat argumentul reclamantei potrivit căruia aceste decizii, invocate de intervenientă în cadrul procedurii de pe rolul OAPI, nu pot fi luate în considerare în aprecierea riscului de confuzie cu mărcile a căror înregistrare este solicitată la nivelul Uniunii. Astfel, chiar dacă, după cum susține reclamanta, regimul mărcilor comunitare este un sistem autonom, constituit dintr‑un ansamblu de norme și care urmărește obiective care îi sunt specifice, aplicarea sa fiind independentă de orice sistem național [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 22 noiembrie 2011, Sports Warehouse/OAPI (TENNIS WAREHOUSE), T‑290/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 35 și jurisprudența citată], reiese de asemenea din jurisprudență că nici părțile, nici Tribunalul însuși nu pot fi împiedicate să se inspire, în interpretarea dreptului Uniunii, din elemente extrase din jurisprudența națională [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2006, Vitakraft‑Werke Wührmann/OAPI – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T-277/04, Rec., p. II-2211
, punctul 71]. În consecință, deși deciziile autorităților naționale nu sunt obligatorii în vederea aplicării dreptului mărcilor comunitare, ele pot fi luate în considerare [Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2012, riha/OAPI – Lidl Stiftung (VITAL&FIT), T‑552/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 66] în special, precum în speță, pentru a se aprecia percepția pe care o are publicul relevant cu privire la mărcile în conflict.
În consecință, trebuie să se aprobe deciziile contestate, în măsura în care camera de recurs a recunoscut că prefixul „uni”, comun mărcilor în conflict, avea un caracter distinctiv, atât intrinsec, cât și legat de utilizarea sa, în raport cu publicul relevant german, pentru serviciile vizate.
Această concluzie nu poate fi infirmată de celelalte argumente ale reclamantei.
În primul rând, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat, la punctul 38 și, respectiv, la punctul 42 din deciziile atacate, că reclamanta nu poate invoca, pentru a dovedi caracterul distinctiv scăzut al prefixului „uni”, existența unor fonduri aparținând unor terți desemnate prin termeni care conțin particula „uni”, precum „United Kingdom C”, „United Kingdom D”, „Unico Equity”, „Unico Investment”, „Universal‑Effect” și „Universal‑Value Test”. Astfel, după cum a observat, în esență, camera de recurs, cele trei litere „u”, „n” și „i” cu care încep cuvintele englezești „united” și „universal”, precum și termenul „unico”, care pare lipsit de orice semnificație specială pentru publicul german, nu pot fi separate de continuarea cuvintelor în cauză, acestea din urmă constituind termeni omogeni.
În al doilea rând, nici trimiterea la alte înregistrări în Germania ale unor mărci care aparțin unor terți și care conțin prefixul „uni” nu poate, astfel cum a reținut în mod întemeiat camera de recurs, să servească drept dovadă a caracterului distinctiv scăzut al termenului „uni”, ca urmare a coexistenței pașnice între aceste mărci și mărcile anterioare ale intervenientei, în măsura în care reclamanta nu a prezentat elemente care să permită să se constate utilizarea efectivă a acestor mărci pe piața germană. Or, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că, deși nu este exclus ca, în anumite cazuri, coexistența unor mărci anterioare pe piață să poată reduce eventual riscul de confuzie constatat de organele OAPI între două mărci în conflict, o astfel de eventualitate nu poate fi luată în considerare decât dacă, cel puțin, în cursul procedurii privind motivele relative de refuz în fața OAPI, solicitantul unei mărci comunitare a demonstrat în mod corespunzător că respectiva coexistență se baza pe lipsa unui risc de confuzie, în percepția publicului relevant, între mărcile anterioare pe care le invocă acesta și mărcile anterioare ale intervenientei care stau la originea opoziției și sub rezerva faptului că mărcile anterioare în cauză și mărcile în conflict sunt identice [Hotărârea Tribunalului din 11 mai 2005, Grupo Sada/OAPI – Sadia (GRUPO SADA),
T-31/03, Rec., p. II-1667
, punctul 86, Hotărârea Tribunalului din 8 decembrie 2005, Castellblanch/OAPI – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH),
T-29/04, Rec., p. II-5309
, punctul 72, și Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 2012, Scandic Distilleries/OAPI – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), T‑460/11, nepublicată în Repertoriu, punctul 60]. În speță, întrucât reclamanta nu a prezentat decât înregistrări în Germania ale unor mărci care aparțin unor terți și care conțin prefixul „uni”, aceasta nu a demonstrat nicidecum că respectiva coexistență se baza pe lipsa unui risc de confuzie. Rezultă că aceasta nu a prezentat dovada atenuării sau a diluării caracterului distinctiv al elementului „uni”.
În al treilea rând, în ceea ce privește trimiterea făcută de reclamantă la anumite denumiri de societăți înregistrate în Germania care conțin elementul „uni”, trebuie să se constate mai întâi că probele aduse de reclamantă în susținerea acestei afirmații au fost considerate inadmisibile, întrucât au fost prezentate pentru prima dată la Tribunal (a se vedea punctul 37 de mai sus). În plus, trebuie să se observe că societățile își aleg denumirile în mod liber și fără ca această alegere să fie supusă unor constrângeri legate de un caracter distinctiv în sensul dreptului mărcilor. Prin urmare, acest argument al reclamantei este, în orice caz, inoperant.
În al patrulea rând, nici trimiterea făcută de reclamantă la deciziile anterioare ale OAPI, care ar fi negat caracterul distinctiv al termenului „uni”, nu poate susține argumentația acesteia. În această privință, trebuie arătat că, deși OAPI trebuie, în cadrul examinării unei cereri de înregistrare a unei mărci comunitare, să ia în considerare deciziile adoptate deja cu privire la cereri similare și să analizeze cu o deosebită atenție aspectul dacă este sau nu este necesar să decidă în același sens, acesta trebuie să concilieze principiile egalității de tratament și bunei administrări cu respectarea legalității (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 10 martie 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI,
C-51/10 P, Rep., p. I-1541
, punctele 74 și 75). Totuși, pe de o parte, trebuie constatat că nu există o practică univocă în cadrul organelor OAPI în ceea ce privește aprecierea caracterului distinctiv al elementului „uni”, ceea ce reclamanta a admis în ședința din 17 ianuarie 2014. Astfel, ca răspuns la argumentul reclamantei, OAPI a citat și a depus în anexa la memoriile sale în răspuns o serie de decizii ulterioare celor invocate de reclamantă care au recunoscut existența riscului de asociere între mărcile intervenientei care conțin prefixul „uni” și mărcile solicitate de reclamantă care conțin același prefix „uni”, în lumina probei prezentate de intervenientă cu privire la existența unei familii de mărci care îi aparține. Or, tocmai ținând seama de deciziile recente deja adoptate în împrejurări similare celor din speță, camera de recurs a putut să rețină caracterul distinctiv al prefixului „uni”. Prin urmare, reclamanta nu este îndreptățită să invoce în mod implicit o încălcare a principiului egalității de tratament.
În consecință, este foarte probabil că publicul relevant, confruntat cu mărcile solicitate UNIWEB sau UniCredit Wealth Managment, va crede că se află în prezența unei noi mărci care aparține familiei de mărci a intervenientei, compusă din mărcile UNIFOND, UNIRAK și UNIZINS.
Această concluzie nu poate fi infirmată de argumentul reclamantei, susținut de extrasele din presa de specialitate, întemeiat pe faptul că publicul relevant se confruntă cu mărcile în discuție în împrejurări în care acestea sunt precedate de denumirile societăților care administrează fondurile în discuție, ceea ce ar exclude riscul de confuzie în ceea ce privește proveniența serviciilor vizate de mărcile în conflict.
În această privință, mai întâi, este necesar să se constate, astfel cum susține intervenienta, că publicul relevant se poate confrunta cu mărci care desemnează diferite fonduri de plasament în împrejurări diverse legate de administrarea acestora, cum ar fi prezentări orale sau discuții în medii de specialitate, în care acestea nu sunt în mod necesar precedate sau însoțite de o denumire a societății de administrare, care să permită să se evite riscul de confuzie în privința provenienței acestora.
Totuși, chiar dacă în anumite împrejurări speciale, cum ar fi publicațiile referitoare la fonduri de plasare din presa specializată, mărcile care le desemnează ar fi întotdeauna precedate de indicarea societății de administrare, nu se poate exclude faptul că publicul relevant ar putea crede că fondurile ale căror nume sunt compuse din prefixul „uni”, la care sunt alăturați termenii descriptivi sau care nu sunt distinctivi ai serviciilor financiare, precum mărcile solicitate, provin de la întreprinderi legate din punct de vedere economic de intervenientă.
Rezultă din cele de mai sus că motivul unic invocat de reclamantă trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la motivul invocat de intervenientă, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
Intervenienta solicită Tribunalului să anuleze în parte deciziile atacate în măsura în care camera de recurs a respins opozițiile în ceea ce privește serviciile „afaceri imobiliare” vizate de mărcile solicitate, considerând că nu sunt similare cu serviciile „plasări de fonduri” vizate de mărcile anterioare, și să le reformeze, admițând opozițiile și în ceea ce privește „afacerile imobiliare”.
Prin prezentarea acestor cereri, intervenienta utilizează posibilitatea care îi este acordată de articolul 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură de a formula, în memoriul în răspuns, concluzii care au ca obiect anularea sau reformarea deciziei atacate în ceea ce privește un aspect care nu a fost invocat în cererea introductivă [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 21 februarie 2006, Royal County of Berkshire Polo Club/OAPI – Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB),
T-214/04, Rec., p. II-239
, punctul 50, și Hotărârea Tribunalului din 24 septembrie 2008, Oakley/OAPI – Venticinque (O STORE),
T-116/06, Rep., p. II-2455
, punctul 81]. Reclamanta și‑a precizat poziția cu privire la aceste cereri în observațiile sale în cadrul procedurii după trimiterea spre rejudecare. Părțile și‑au prezentat de asemenea pozițiile lor respective referitoare la aceste cereri în cadrul răspunsurilor la întrebările scrise adresate de Tribunal, precum și în ședința din 17 ianuarie 2014. Atât reclamanta, cât și OAPI au solicitat Tribunalului să respingă cererile intervenientei ca fiind nefondate.
Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a aprecia similitudinea dintre produsele sau serviciile în cauză, trebuie să se ia în considerare toți factorii pertinenți ce caracterizează raportul dintre ele. Acești factori includ în special natura, destinația, utilizarea acestora, precum și caracterul lor concurent sau complementar. Se poate ține seama și de alți factori, precum canalele de distribuție a produselor sau serviciilor respective [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, El Corte Inglés/OAPI – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños),
T-443/05, Rep., p. II-2579
, punctul 37 și jurisprudența citată].
Camera de recurs a considerat la punctul 28 și, respectiv, la punctul 32 din deciziile atacate, confirmând cu privire la acest aspect deciziile diviziei de opoziție, că serviciile „afaceri imobiliare” vizate de mărcile solicitate și serviciile „plasări de fonduri” vizate de mărcile anterioare nu erau similare în măsura în care primele aveau drept scop să furnizeze asistență în momentul achiziționării, vânzării sau închirierii de bunuri imobiliare, în special pentru a obține profit, în timp ce ultimele constau în grupări de capitaluri în scopul realizării de investiții mai atractive decât dacă ar fi fost realizate individual. Diferența dintre serviciile vizate ar consta de asemenea, potrivit camerei de recurs, în faptul că „afacerile imobiliare” sunt activități practicate în general de agenți imobiliari sau de promotori de bunuri imobiliare, în timp ce „plasările de fonduri” sunt servicii oferite de bănci și de instituțiile financiare.
În susținerea cererilor care au ca obiect anularea în parte și reformarea deciziilor atacate, în măsura în care acestea au respins opozițiile pentru serviciile „afaceri imobiliare”, intervenienta susține în esență că, contrar celor reținute de camera de recurs, poate să existe o proximitate între serviciile furnizate în sectorul financiar și cele furnizate în domeniul imobiliar, întrucât fondurile imobiliare nu constau numai în emiterea sau în răscumpărarea de certificate de participație, ci și în cumpărarea, administrarea și revânzarea imobilelor, asigurând că există o valoare adăugată proprie prin achiziționarea proprietății imobilelor sau prin administrarea acestora.
OAPI și reclamanta contestă argumentele intervenientei.
În primul rând, în ceea ce privește natura, destinația și utilizarea serviciilor vizate, s‑a statuat că serviciile financiare nu au aceeași natură, aceeași destinație sau aceeași utilizare cu serviciile imobiliare [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2013, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/OAPI – MIP Metro (METRO), T‑197/12, nepublicată în Repertoriu, punctul 42]. Această jurisprudență este aplicabilă serviciilor vizate în speță, în măsura în care serviciile „plasări de fonduri” sunt incluse în categoria mai generală a serviciilor financiare.
Astfel, după cum a arătat în mod întemeiat camera de recurs, serviciile „afaceri imobiliare” privesc, în esență, asistența și intermedierea în momentul cumpărării, vânzării sau închirierii de bunuri imobiliare. Chiar dacă s‑ar admite, astfel cum susține în esență intervenienta, că serviciile „afaceri imobiliare” depășesc asistența pe parcursul operațiunilor de cumpărare sau de închiriere și acoperă de asemenea administrarea sau întreținerea unui imobil, natura lor este totuși legată de faptul că este vorba despre un serviciu referitor la un bun imobiliar. În schimb, serviciile „plasări de fonduri” au o natură financiară și constau în consiliere sau în brokeraj în cadrul unei investiții de capital într‑un instrument financiar al unui fond sau al unei operațiuni de investiții. Indiferent de tipul fondului ales în final de consumator pentru a‑și investi capitalul, precum în special un fond imobiliar, serviciul furnizat este legat de o operațiune de natură financiară privind o valoare mobiliară. Faptul, invocat de intervenientă, că serviciul „plasări de fonduri” poate implica, astfel cum este cazul serviciilor pe care ea însăși le furnizează, închirierea, administrarea și întreținerea bunurilor imobiliare care constituie un fond, ceea ce contribuie la asigurarea randamentului acestuia, nu modifică natura financiară a consilierii în privința unei investiții sau a operațiunii de investiție.
În consecință, serviciile „afaceri imobiliare” și „plasare de fonduri” nu sunt similare în ceea ce privește natura lor.
De asemenea, în ceea ce privește destinația și utilizarea serviciilor vizate, trebuie arătat că obiectivul principal al serviciilor „afaceri imobiliare” pentru un consumator constă în special în achiziția, în vânzarea sau în închirierea unui bun imobiliar în funcție de nevoile și de cerințele proprii, în special în vederea obținerii de profit. În schimb, obiectivul serviciilor „plasări de fonduri” este acela de a crește randamentul capitalului investit într‑un instrument financiar. Astfel, chiar dacă cele două servicii pot urmări să investească un capital, în special dacă un client ia în considerare achiziția unui bun imobiliar în scopul obținerii de profit, destinația unui serviciu de tipul „afaceri imobiliare” este întotdeauna legată de un transfer al proprietății sau al posesiei unui imobil, iar nu de intenția cumpărătorului de a obține un câștig la un imobil achiziționat.
Pe de altă parte, chiar comparând, astfel cum procedează intervenienta, serviciile „afaceri imobiliare” cu serviciile „plasare de fonduri imobiliare”, trebuie constatat că intermediarul financiar care efectuează plasările de fonduri oferă clientului său ca instrument financiar de investiție fondul, iar nu imobilul care constituie fondul, astfel cum susține în mod întemeiat reclamanta. Astfel, consumatorul fie devine proprietarul unui bun imobiliar, în calitate de beneficiar al serviciilor „afaceri imobiliare”, fie investește într‑un instrument de natură financiară compus dintr‑un fond, în special imobiliar, cu unicul scop de a obține profit din administrarea de către terți a patrimoniului său, în calitate de beneficiar al unor servicii de „plasare de fonduri”.
În consecință, serviciile „afaceri imobiliare” și „plasare de fonduri” diferă și în ceea ce privește obiectivul sau utilizarea avute în vedere de consumator și, ca urmare a acestui fapt, nu sunt similare prin destinația lor.
În al doilea rând, în ceea ce privește caracterul concurent al serviciilor vizate, reiese din natura acestora, precum și din destinația lor că publicul relevant al serviciilor „afaceri imobiliare” nu este același cu cel al serviciilor „plasări de fonduri”. În consecință, serviciile în cauză nu sunt nici substituibile, nici interschimbabile în mod direct și nu se pot afla în concurență [Hotărârea Tribunalului din 22 ianuarie 2009, Commercy/OAPI – easyGroup IP Licensing (easyHotel),
T-316/07, Rep., p. II-43
, punctul 56].
În al treilea rând, serviciile vizate nu sunt nici complementare. Presupunând chiar că serviciile „afaceri imobiliare” implică, cu titlu principal sau accesoriu, o operațiune financiară, precum un împrumut bancar sau plata prețului de vânzare prin transfer bancar, serviciile financiare legate de aceste operațiuni nu sunt indispensabile sau importante pentru utilizarea serviciilor imobiliare într‑o asemenea măsură încât consumatorii să atribuie responsabilitatea pentru aceste servicii financiare și pentru serviciile imobiliare aceleiași întreprinderi (Hotărârea METRO, punctul 109 de mai sus, punctul 50).
În al patrulea rând, potrivit camerei de recurs, deosebirea dintre serviciile în cauză constă de asemenea în diferența în ceea ce privește prestatorul acestor servicii. „Afacerile imobiliare” ar fi activități practicate în general de agenți imobiliari sau de promotori de bunuri imobiliare, în timp ce „plasările de fonduri” ar fi servicii prestate de bănci și de instituțiile financiare.
Această apreciere trebuie confirmată. Totuși, trebuie să se remarce o anumită tendință, în realitatea actuală a sectorului serviciilor furnizate de organisme precum băncile, potrivit căreia acestea își extind activitatea pe piețe adiacente. Prin urmare, nu este exclus ca, astfel cum a admis reclamanta în ședința din 17 ianuarie 2014, aceeași instituție financiară de anvergură internațională sau întreprinderi legate din punct de vedere economic de aceasta să poată propune servicii de natură diferită, dar care aparțin unor piețe învecinate, în special pe piața serviciilor imobiliare. De asemenea, OAPI a admis în ședință că, în împrejurări excepționale, precum o perioadă de criză financiară, băncile pot fi determinate să desfășoare anumite activități în sectorul serviciilor imobiliare. Totuși, pentru ca astfel de argumente să poată fi luate în considerare în cadrul aprecierii unei similitudini între serviciile vizate, ar trebui să se constate că este vorba despre o tendință generalizată în sectorul serviciilor „afaceri imobiliare” și că în opinia consumatorilor propunerea acestor servicii și de către instituțiile bancare și financiare este un fapt curent [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, Mülhens/OAPI – Minoronzoni (TOSCA BLU),
T-150/04, Rep., p. II-2353
, punctul 37], ceea ce intervenienta nu pretinde și nici nu dovedește.
Rezultă din cele ce precedă că serviciile „afaceri imobiliare” și cele de „plasare de fonduri” diferă prin natura, prin destinația și prin utilizarea lor. Acestea nu au nici un caracter concurent direct, nici complementar și nu dispun, în principiu, de aceleași canale de distribuție. În consecință, trebuie să se constate, asemenea camerei de recurs, că serviciile „afaceri imobiliare” și „plasări de fonduri” nu sunt similare.
În consecință, trebuie respins ca nefondat motivul unic invocat de intervenientă în susținerea cererilor de anulare în parte și de reformare a deciziilor atacate.
Prin urmare, atât acțiunile, cât și cererile depuse de intervenientă în temeiul articolului 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură trebuie respinse în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În hotărârea pronunțată în recurs, punctul 23 de mai sus, Curtea a stabilit că cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul. Revine, așadar, Tribunalului să se pronunțe, în cadrul prezentei hotărâri, asupra ansamblului cheltuielilor aferente diferitelor proceduri, în conformitate cu articolul 121 din Regulamentul de procedură.
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Pe de altă parte, potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, pentru motive excepționale sau în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
În speță, reclamanta nu a prezentat concluzii cu privire la cheltuielile de judecată în cadrul procedurii în fața Tribunalului anterioare recursului. Aceasta a solicitat, în procedura de recurs și în observațiile prezentate în cadrul procedurii după trimiterea spre rejudecare, ca intervenienta să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată. OAPI a concluzionat în memoriile în răspuns în cadrul procedurii în fața Tribunalului anterioare recursului, precum și în cadrul procedurii de recurs ca reclamanta să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată. În schimb, intervenienta nu a prezentat concluzii cu privire la cheltuielile de judecată.
În aceste împrejurări și având în vedere faptul că reclamanta și intervenienta au căzut în pretenții cu privire la anumite capete de cerere, trebuie să se decidă că reclamanta suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de OAPI, în conformitate cu concluziile acestuia. Intervenienta suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunile.

2)
Respinge cererile de anulare și de reformare prezentate de Union Investment Privatfonds GmbH.

3)
Obligă UniCredit SpA la plata cheltuielilor de judecată, cu excepția celor efectuate de Union Investment Privatfonds.

4)
Union Investment Privatfonds suportă propriile cheltuieli de judecată.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 noiembrie 2014.
Semnături
Cuprins

Istoricul cauzei

Procedurile în fața Tribunalului și a Curții de Justiție

Concluziile prezentate de părți în instanță după trimiterea spre rejudecare

În drept

1. Observații introductive

2. Cu privire la admisibilitatea anumitor anexe la cererile introductive

3. Cu privire la fond

Cu privire la motivul invocat de reclamantă, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94

Cu privire la publicul relevant

Cu privire la compararea serviciilor

Cu privire la compararea semnelor

Cu privire la riscul de confuzie

– Cu privire la dovada utilizării mărcilor anterioare care aparțin seriei sau familiei de mărci

– Cu privire la capacitatea mărcilor solicitate de a fi legate de seria mărcilor anterioare

Cu privire la motivul invocat de intervenientă, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.