CELEX: 62012CJ0321
Sociālais nodrošinājums
Regula (EEK) Nr. 1408/71
28. panta 2. punkta b) apakšpunkts
Veselības apdrošināšanas pakalpojumi
Pensionāri, kas saņem vecuma pensiju no vairākām dalībvalstīm
Dzīvesvieta citā dalībvalstī
Pabalstu natūrā sniegšana dzīvesvietas valstī
Pabalstu izmaksu segšana
Dalībvalsts, kuras "tiesību aktiem" pensionārs ir bijis pakļauts visilgāk
Jēdziens

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006 (
OV L 392, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 28. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp
F. van der Helder
un
D. Farrington
un
College voor zorgverzekeringen
(Veselības aprūpes apdrošināšanas padome, turpmāk tekstā – “
CVZ
”) par iemaksu veikšanu Nīderlandes obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 1408/71 1. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
j)
“tiesību akti” attiecībā uz katru dalībvalsti nozīmē likumus un citus normatīvos aktus, kā arī visus pārējos pastāvošas vai turpmākas ieviešanas pasākumus, kas attiecas uz tām sociālā nodrošinājuma jomām un sistēmām, ko aptver 4. panta 1. un 2. punkts, vai tiem īpašajiem uz iemaksām nebalstītajiem pabalstiem, ko aptver 4. panta 2.a punkts.
[..]
r)
“apdrošināšanas laika posmi” nozīmē iemaksu laika posmus vai darba laika posmus darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā, kas par apdrošināšanas laika posmiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, saskaņā ar kuriem tie tika pabeigti vai uzskatīti par pabeigtiem, un visus tos laika posmus, kas uzskatāmi par tādiem, ja minētajos tiesību aktos tie uzskatīti par līdzvērtīgiem apdrošināšanas laika posmiem [..].”
Šīs regulas 4. panta, ar nosaukumu “Jautājumi, uz kuriem attiecas šī regula” 1. punktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)
slimības un maternitātes pabalsti;
b)
invaliditātes pabalsti, to skaitā pabalsti, kuru uzdevums ir saglabāt vai uzlabot pelnītspēju;
c)
vecuma pabalsti;
d)
pabalsti apgādnieka zaudējuma gadījumā;
e)
pabalsti attiecībā uz nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām;
f)
apbedīšanas pabalsti;
g)
bezdarbnieka pabalsti;
h)
ģimenes pabalsti.”
Minētās regulas III sadaļā ir ietverti īpašie noteikumi par tās dažādajām pabalstu kategorijām. Šīs pašas regulas III sadaļas 1. nodaļā ir apskatīti slimības un maternitātes pabalsti. Šīs nodaļas 5. iedaļā ar nosaukumu “Pensionāri un viņu ģimenes locekļi” ir ietverti Regulas Nr. 1408/71 27.–34. pants.
Šīs regulas 27. panta ar nosaukumu “Saskaņā ar vairāku valstu tiesību aktiem maksājamas pensijas gadījumā, kad pastāv tiesības uz pabalstiem dzīvesvietas valstī” redakcija ir šāda:
“Pensionārs, kam ir tiesības saņemt pensiju saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, no kurām viena ir viņa dzīvesvietas dalībvalsts, un kam ir tiesības uz pabalstiem saskaņā ar viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 18. pantu un VI pielikumu, kopā ar saviem ģimenes locekļiem saņem šādus pabalstus no dzīvesvietas institūcijas [iestādes] un uz šīs institūcijas [iestādes] rēķina, tā, it kā viņš būtu tāds pensionārs, kura pensija ir maksājama vienīgi saskaņā ar viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem.”
Minētās regulas 28. pantā ar nosaukumu “Saskaņā ar vienas vai vairāku valstu tiesību aktiem maksājamas pensijas gadījumā, kad nepastāv tiesības uz pabalstiem dzīvesvietas valstī” ir noteikts:
“1.   Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram nav tiesību uz pabalstiem saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tomēr saņem šādus viņam un viņa ģimenes locekļiem paredzētus pabalstus, ciktāl, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 18. pantu un VI pielikumu, viņam būtu uz to tiesības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem vai vismaz vienas no to dalībvalstu tiesību aktiem, kas ir kompetentas attiecībā uz pensijām, ja viņš dzīvotu tādā valstī. Pabalstus piešķir ar šādiem nosacījumiem:
a)
pabalstus natūrā šā panta 2. punktā minētās institūcijas [iestādes] vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija [iestāde] tā, it kā attiecīgā persona būtu pensionārs saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, un viņam būtu tiesības uz šādiem pabalstiem;
[..]
2.   Gadījumos, kas ir norādīti šī panta 1. punktā, institūciju [iestādi], kurai ir jāsedz pabalstu natūrā izmaksas nosaka saskaņā ar šādiem noteikumiem:
[..]
b)
ja pensionāram ir tiesības uz minētajiem pabalstiem saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, to izmaksas sedz tās dalībvalsts kompetentā institūcija [iestāde], kuras tiesību aktiem pensionārs ir bijis pakļauts visilgāk; ja, piemērojot šo noteikumu, vairākas institūcijas [iestādes] kļūst atbildīgas par pabalstu izmaksām, izmaksas sedz tā institūcija [iestāde], kura piemēro tiesību aktus, kuriem šis pensionārs bija pakļauts visvēlāk.”
Šīs pašas regulas 28.a pantā ar nosaukumu “Pensijas, kas saskaņā ar vienas vai vairāku tādu dalībvalstu tiesību aktiem, kuras nav dzīvesvietas valsts, maksājamas gadījumā, kad pastāv tiesības uz pabalstiem dzīvesvietas valstī” ir paredzēts:
“Ja pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, dzīvo tādā dalībvalstī, saskaņā ar kuras tiesību aktiem tiesības uz pabalstiem natūrā nav atkarīgas no nosacījuma par apdrošināšanu vai nodarbinātību, kā arī nav izmaksājama nekāda pensija, tad izmaksas par viņam un viņa ģimenes locekļiem nodrošinātajiem pabalstiem natūrā sedz institūcija [iestāde], kas pieder vienai no attiecībā uz pensijām kompetentajām dalībvalstīm, ko nosaka saskaņā ar 28. panta 2. punktu, tādā mērā, kādā pensionārs un viņa ģimenes locekļi būtu tiesīgi uz šādiem pabalstiem saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro minētā institūcija [iestāde], ja viņi dzīvotu tajā dalībvalstī, kur atrodas šī institūcija [iestāde].”
Regulas Nr. 1408/71 33. pantā ar nosaukumu “Iemaksas, kas jāveic pensionāriem” ir noteikts:
“1.   Institūcijai [iestādei], kas ir atbildīga par pensijas maksāšanu un pieder pie dalībvalsts, kuras tiesību akti paredz atskaitījumus no pensijas attiecībā uz iemaksām slimības un maternitātes gadījumam, ir tiesības veikt šādus atskaitījumus no šīs institūcijas [iestādes] izmaksājamām pensijām, ko aprēķina saskaņā ar attiecīgajiem tiesību aktiem, tādā apmērā, kādā pabalstu izmaksas saskaņā ar 27., 28., 28.a, 29., 31. un 32. pantu ir jāsedz minētās dalībvalsts institūcijai [iestādei].
2.   Ja 28.a pantā minētajā gadījumā slimības un maternitātes pabalstu iegūšana ir atkarīga no nosacījuma par to, lai tiktu veiktas iemaksas vai līdzīgi maksājumi saskaņā ar tādas dalībvalsts tiesību aktiem, kurā dzīvo attiecīgais pensionārs, tad pamatojoties uz šādu dzīvesvietas faktu, šīs iemaksas nav jāveic.”
Atbilstoši šīs regulas 36. panta 1. punktam pabalstus natūrā, ko tostarp saskaņā ar minētās regulas 28., 28.a un 33. panta noteikumiem nodrošina vienas dalībvalsts iestāde kādas citas dalībvalsts iestādes vārdā, visā pilnībā kompensē.
Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 118/97, kas grozīta ar Padomes 1998. gada 4. jūnija Regulu (EK) Nr. 1223/98 (
OV L 168, 1. lpp.
), 95. pantā ir paredzēts, ka summu pabalstiem natūrā, kas piešķirta saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu, kompetentās iestādes atlīdzina tām institūcijām, kuras sniegušas minētos pabalstus, pamatojoties uz vienreizēju kopsummas maksājumu, kurš ir pēc iespējas tuvāks faktiskajiem izdevumiem. Šajā pantā ir noteikta šī maksājuma aprēķināšanas kārtība.
Nīderlandes tiesības
Līdz 2006. gada 1. janvārim Likumā par slimokasēm (
Ziekenfondswet
, turpmāk tekstā – “
ZFW
”) bija paredzēta ar likumu noteiktā obligātās veselības apdrošināšanas sistēma vienīgi tiem darba ņēmējiem, kuru ienākumi ir mazāki par noteiktu līmeni. Savukārt personām, kuras nebija iekļautas šajā sistēmā, lai saņemtu veselības apdrošināšanu, bija jānoslēdz ar apdrošināšanas sabiedrību privāts apdrošināšanas līgums.
Šī ar likumu noteiktā obligātā sistēma ar atsevišķiem nosacījumiem bija piemērojama arī attiecībā uz personām, kas dzīvo citā dalībvalstī un kas saņem vai nu vecuma pensiju saskaņā ar Likumu par vecuma pensiju vispārējo sistēmu (
Algemene Ouderdomswet
, turpmāk tekstā – “
AOW
”), vai darba nespējas pensiju saskaņā ar Likumu par apdrošināšanu darba nespējas gadījumos (
Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering
).
Kopš 2006. gada 1. janvāra ar Veselības aprūpes apdrošināšanas likumu (
Zorgverzekeringswet
, turpmāk tekstā – “
ZVW
”, redakcijā, kura bija piemērojama 2008. gada 1. augustā) tika izveidota ar likumu noteiktā obligātā veselības apdrošināšanas sistēma visām personām, kas dzīvo vai strādā Nīderlandē.
Šī likuma 69. panta redakcija ir šāda:
“1.   Personām, kuras dzīvo ārvalstīs un kurām saskaņā ar Eiropas Kopienu Padomes regulu vai regulu, kura pieņemta saskaņā ar Līgumu par Eiropas Ekonomisko zonu vai Konvenciju par sociālo nodrošinājumu, vajadzības gadījumā ir tiesības uz veselības aprūpi vai tās izmaksu atlīdzināšanu saskaņā ar veselības apdrošināšanas tiesisko regulējumu valstī, kurā tās dzīvo, ir jāreģistrējas [
CVZ
], ja vien tās saskaņā ar šo likumu nav pakļautas obligātajai apdrošināšanai.
2.   Personām [1. punkta] izpratnē ir jāmaksā iemaksas, kuru summu nosaka ar ministrijas rīkojumu, no kuras ar šo ministrijas rīkojumu noteikta daļa atbilstoši Likumam par veselības aprūpes pabalstiem [(
Wet op de

zorgtoeslag
)] ir uzskatāma par veselības apdrošināšanas prēmiju.
[..].
4.   [
CVZ
] ir atbildīga par [1. punktā] un tajā minētajās starptautiskajās normās paredzēto pārvaldīšanu un par [2. punktā] minēto iemaksu uzlikšanas un iekasēšanas lēmumiem [..].”
Turklāt gan pirms, gan pēc 2006. gada 1. janvāra saskaņā ar Vispārējo likumu par īpašiem medicīnas izdevumiem (
Algemene wet bijzondere ziektekosten
) visi iedzīvotāji bija apdrošināti pret īpašu medicīnas izdevumu [rašanās] risku, it īpaši tādiem riskiem, kurus nesedz
ZFW
un
ZVW
vai privātā apdrošināšana.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
F. van der Helder
ir Nīderlandes pilsonis, pensionārs, kurš kopš 1991. gada dzīvo Francijā. Savas profesionālās dzīves laikā viņš ir dzīvojis un strādājis dažādās dalībvalstīs. Kopš 1997. gada augusta viņš saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, pamatojoties uz
AOW
, saņem pensiju. Šīs pensijas apmērs atbilst tādai, ko piešķir par pilniem 43 apdrošināšanas gadiem šajā dalībvalstī. Šīs tiesības tika iegūtas, pirmkārt, uz dzīvesvietas valsts teritorijā pamata un, otrkārt, uz brīvprātīgās apdrošināšanas pamata. Turklāt
F. van der Helder
saņem vecuma pensiju saskaņā ar Somijas Republikas, kur viņš bija apdrošināts no 1980.–1987. gadam, tiesību aktiem. Viņš ir arī vecuma pensijas saņēmējs saskaņā ar Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes tiesību aktiem.
D. Farrington
ir Lielbritānijas pilsonis, pensionārs, kurš dzīvo Spānijā kopš 2004. gada maija. Savas darba dzīves laikā viņš ir dzīvojis un strādājis vairākās dalībvalstīs, šajā gadījumā attiecīgi Apvienotajā Karalistē un Nīderlandē. Kopš 2006. gada aprīļa viņš atbilstoši Nīderlandes tiesību aktiem saskaņā ar
AOW
saņem pensiju. Šīs pensijas apmērs atbilst tam, ko piešķir par 35 pilniem gadiem piederības šīs dalībvalsts apdrošināšanas sistēmai. Turklāt
D. Farrington
saņem vecuma pensiju saskaņā ar Apvienotās Karalistes, kurā viņš ir strādājis no 1957. līdz 1972. gadam, tiesību aktiem.
Līdz 2006. gada 1. janvārim nedz
F. van der Helder
, nedz
D. Farrington
nebija pienākuma pievienoties Nīderlandes veselības apdrošināšanas sistēmai. Viņiem bija privāta veselības apdrošināšana. Savukārt tad, kad viņi dzīvoja Nīderlandē, gan
F. van der Helder
, gan
D. Farrington
bija apdrošināti saskaņā ar Vispārējo likumu par īpašiem medicīnas izdevumiem.
Pēc
ZVW
spēkā stāšanās 2006. gada 1. janvārī
CVZ
uzskatīja, ka tādējādi, ja
F. van der Helder
un
D. Farrington
, dzīvojot Nīderlandē, būtu bijuši piederīgi
ZVW
paredzētajai ar likumu noteiktās obligātās veselības apdrošināšanas sistēmai un tā kā viņiem nav tiesību uz vecuma pensiju viņu dzīvesvietas dalībvalstī un viņu profesionālās dzīves laikā sociālā nodrošinājuma jomā visilgāk viņi ir bijuši apdrošināti saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, tad atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam viņi saņem pabalstus natūrā savas dzīvesvietas dalībvalstī uz Nīderlandes rēķina.
Tāpat
CVZ
nolēma atskaitīt no pensijām, kas maksājamas
F. van der Helder
un
D. Farrington
,
ZVW
69. pantā paredzēto, ar šo likumu ieviestās un ar likumu noteiktās obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā veicamo iemaksu summu.
Centrale Raad van Beroep
, kurā ar apelācijas sūdzību par
Rechtbank Amsterdam
pirmajā instancē pieņemtajiem nolēmumiem vērsās
F. van der Helder
un
D. Farrington
, konstatē, ka, tā kā prasītājiem pamatlietā ir tiesības saņemt pensijas vismaz divās dalībvalstīs, tad saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunktu izmaksas par pabalstiem natūrā ir jāsedz tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kuras “tiesību aktiem” viņi kā pensiju saņēmēji ir bijuši pakļauti visilgāk.
Šī tiesa uzskata, ka šim jēdzienam “tiesību akti” var būt vismaz trīs dažādas interpretācijas.
Saskaņā ar pirmo interpretāciju, kuru atbalsta
F. van der Helder
un
D. Farrington
, minētajā jēdzienā ietverami tiesību akti, kas attiecas uz slimības un maternitātes pabalstiem.
F. van der Helder
un
D. Farrington
neapstrīd to, ka viņi visilgāk ir strādājuši Nīderlandē un sociālā nodrošinājuma jomā visilgāk ir bijuši pakļauti Nīderlandes tiesību aktiem, savukārt viņi nekad neesot bijuši iekļauti Nīderlandes ar likumu noteiktās obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā vai katrā ziņā viņi tajā esot bijuši īsāku laika posmu nekā to, kura laikā viņiem bija veselības apdrošināšana citās dalībvalstīs. Šajā gadījumā dalībvalstis, kurām būtu jāsedz dzīvesvietas valstī sniegto pabalstu natūrā izmaksas, tātad attiecīgi būtu Somija un Apvienotā Karaliste. Šādu interpretāciju
Regeringsrätten
(Zviedrijas Augstākā administratīvā tiesa) esot sniegusi 2011. gada 14. decembra spriedumā lietā Nr. 4381‑10
Wehmeyer
. Gadījumā, ja tiktu izmantota šāda argumentācija, būtu jānoskaidro vai, lai noteiktu dalībvalsts “tiesību aktus”, kuriem prasītāji pamatlietā ir bijuši pakļauti visilgāk, ir jāņem vērā tikai ar likumu noteiktā veselības aprūpes apdrošināšana vai arī veselības aprūpes un maternitātes apdrošināšana kopumā.
Saskaņā ar otro interpretāciju, kuru sniegusi
Rechtbank Amsterdam
un kurai iesniedzējtiesa dod priekšroku, ar jēdzienu “tiesību akti” esot domāta pensiju apdrošināšana, kas ir ieinteresēto personu šī brīža pensijas pamatā. Šāda interpretācija izriet no 2001. gada 10. maija sprieduma lietā
C-389/99
Rundgren
(
Recueil
, I-3731. lpp.
, 44.–49. punkts). Tā būtu arī atbilstoša veselības apdrošināšanas sistēmai ar iemaksām, kas ir balstītas uz ieinteresēto personu saņemtajiem ienākumiem un kas pensiju saņēmēju gadījumā izpaužas kā atskaitījums no pensijas. Ja šāda interpretācija tiktu atbalstīta, vēl būtu jānosaka, vai ir jāņem vērā viss piederības vecuma pensiju apdrošināšanas sistēmai laika posma ilgums neatkarīgi no piederības pamatojuma un no tā, vai ir veiktas faktiskas iemaksas. Turklāt rastos jautājums par to, vai ir jāatskaita brīvprātīgas apdrošināšanas sistēmā pavadītie laika posmi.
Visbeidzot saskaņā ar trešo interpretāciju, ko atbalsta
CVZ
, jēdziens “tiesību akti” attiecas uz tiesību aktiem, kas saistīti ar sociālo nodrošinājumu kopumā. Kā norāda
CVZ
, Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta mērķis ir noteikt, ka izmaksas par veselības aprūpi, kas ir radušās pensijas periodā, ir jāsedz dalībvalstij, kuras sociālā nodrošinājuma sistēmā persona ir veikusi iemaksas visilgāk. Šī interpretācija ir izklāstīta šīs regulas 1. panta j) punktā, kurā tiek definēts jēdziens “tiesību akti” un atsaucas uz tās 4. pantu. Ja tiktu izmantota šāda argumentācija, būtu jānoskaidro, vai ir jāņem vērā brīvprātīgas apdrošināšanas sistēmā pavadītie laika posmi.
Šādos apstākļos
Centrale Raad van Beroep
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar tiesību aktiem, [kuriem] pensionārs ir bijis pakļauts visilgāk, Regulas Nr. 1408/71 [..] 28. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir domāti tiesību akti par slimības un maternitātes pabalstiem, tiesību akti par vecuma pensijām vai visi tiesību akti par šīs regulas 4. pantā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām, kas bija piemērojami, pamatojoties uz regulas II sadaļu?”
Pēc iesniedzējtiesas lūguma saskaņā ar Tiesas Reglamenta 53. panta 3. punktu Tiesas priekšsēdētājs nolēma, ka šī lieta ir jāizskata prioritārā kārtībā.
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šajā normā minētajiem “tiesību aktiem”, kuriem [pensijas] saņēmējs ir bijis pakļauts visilgāk, ir domāti tie, kas ir saistīti ar slimības un maternitātes pabalstiem un kas ir saistīti ar pensijām, vai visi tie, kas ir saistīti ar šīs regulas 4. pantā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām un kas bija piemērojami.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šis izvirzītais jautājums ir radies saistībā ar strīdu par Nīderlandes iestāžu lēmumu veikt iemaksu par slimības pabalstu natūrā, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu tiem tika sniegti viņu dzīvesvietas dalībvalstī, kurā viņiem nav tiesību uz šādiem pabalstiem, atskaitīšanu no pensijām, ko tās izmaksā Nīderlandes pilsonim un Lielbritānijas pilsonim – pensionāriem, kas saņem pensijas saskaņā ar vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, izņemot Francijas Republikas un Spānijas Karalistes, kuras ir viņu dzīvesvietas valstis, likumību. Šie lēmumi tika pieņemti pēc tam, kad Nīderlandē 2006. gada 1. janvārī stājās spēkā ar
ZVW
ieviestā jaunā obligātās veselības apdrošināšanas sistēma, ar ko tika aizstāta tā, kura līdz šim datumam bija paredzēta
ZFW
vienīgi tiem darba ņēmējiem, kuru ienākumi bija mazāki par noteiktu līmeņi, un kas turpmāk attiecas uz visām personām, kuras dzīvo vai strādā šajā dalībvalstī.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 28. pantā ir ietverta “kolīziju norma”, kas ļauj it īpaši attiecībā uz pensionāriem, kas saņem pensiju, kura jāmaksā saskaņā ar vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, un kas dzīvo dalībvalstī, kurā viņiem nav tiesību saņemt slimības un maternitātes pabalstus, noteikt iestādi, kas ir atbildīga par minēto pabalstu sniegšanu, kā arī piemērojamos tiesību aktus (šajā ziņā skat. 1980. gada 10. janvāra spriedumu lietā
69/79
Jordens-Vosters
,
Recueil
, 75. lpp.
, 12. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Rundgren
, 43. un 44. punkts; 2003. gada 3. jūlija spriedumu lietā
C-156/01
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
,
Recueil
, I-7045. lpp.
, 39. punkts, kā arī 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā
C-345/09
van Delft
u.c., Krājums, I-9879. lpp.
, 38. punkts).
Saskaņā ar šīs regulas 28. panta 1. punktu šie pensionāri saņem šādus slimības un maternitātes pabalstus, ko nodrošina viņu dzīvesvietas dalībvalsts kompetentā iestāde, ciktāl viņiem būtu uz to tiesības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir kompetenta attiecībā uz pensijām, ja viņi dzīvotu tās teritorijā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
, 40., 47. un 53. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
van Delft
u.c., 39. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ja vairākas dalībvalstis ir kompetentas pensiju jomā, izmaksas par slimības un maternitātes pabalstiem natūrā sedz viena no tām atkarībā no [laika posma] ilguma, kurā tā ir bijusi pakļauta katras no šo dalībvalstu tiesību aktiem, šo izmaksu segšanas pienākums ir tās dalībvalsts, “kuras tiesību aktiem pensionārs ir bijis pakļauts visilgāk”, kompetentajai iestādei.
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka
CVZ
sevi uzskata par kompetentu saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu pieprasīt prasītājiem pamatlietā iemaksu par viņu dzīvesvietas dalībvalstī sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā veikšanu, pamatojot, ka saskaņā ar šīs normas 2. punkta b) apakšpunktu viņi ir bijuši pakļauti Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmai visilgāk. Šādai interpretācijai šajā tiesvedībā piekrīt Nīderlandes un Zviedrijas valdības.
Savukārt, prasītāji pamatlietā savos apsvērumos atkārtoti norāda, ka minētajā normā ir atsauce uz tiesību aktiem, kas attiecas uz slimības un maternitātes pabalstiem. Igaunijas, Somijas un Apvienotās Karalistes, kā arī Eiropas Komisijas viedoklis gan ir tāds, ka būtu jāatsaucas uz valsts tiesību aktiem par pensijām.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normas, vienlaikus ir jāņem vērā to konteksts un to mērķi (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Rundgren
, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kā to ir arī norādījis
F. van der Helder
, ir pareizi – šīs normas pirmās daļas pirmajā teikumā ir atsauce uz tiesību aktiem, kas saistīti ar slimības un maternitātes pabalstiem.
Tomēr šāds apstāklis nebūs izšķirošs atbildes sniegšanā valsts tiesai. Ar šī teikuma pirmo daļu ir domāts tikai atgādināt pabalstu veidu, par kuriem ir runāts Regulas Nr. 1408/71 III sadaļā, lai gan jēdziens “tiesību akti”, kas atrodams šī teikuma otrajā daļā un kas ir apskatāmā jautājuma pamatā, attiecas uz tās dalībvalsts, kurai jāuzņemas izdevumi par pabalstiem īpašajā gadījumā, kad pensionāri saņem pensiju, kas jāmaksā saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu “tiesību aktiem”, noteikšanu.
Turklāt, ja tiešām Regulas Nr. 1408/71 1. panta j) punktā jēdziens “tiesību akti” tiek definēts kā tāds, ar ko būtībā ir domāts valsts tiesiskais regulējums, kas attiecas uz tām sociālā nodrošinājuma jomām un sistēmām, ko aptver šīs regulas 4. panta 1. un 2. punkts, vai tiem īpašajiem uz iemaksām nebalstītajiem pabalstiem, ko aptver tās 4. panta 2.a punkts, tomēr nevar secināt, ka šī jēdziena lietošana citās minētās regulas normās sistemātiski nozīmētu atsaukšanos uz sociālā nodrošinājuma sistēmu jomu kopumu.
Kā to pareizi norādīja Somijas valdība – Regulas Nr. 1408/71 1. panta j) punkta un 4. panta 1.–2.a punkta mērķis ir noteikt šīs regulas piemērošanas apjoma robežas, it īpaši, izslēdzot starptautiskos līgumos ietvertu normu piemērošanu. Šo normu mērķis, savukārt, nekādā ziņā nav noteikt īpašus noteikumus, kas ir piemērojami dažādajām pabalstu kategorijām, kuras ir paredzētas šīs pašas regulas III sadaļā.
Lai šādos apstākļos noteiktu Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunktā esošā jēdziena “tiesību akti”, kuriem pensionārs ir bijis pakļauts visilgāk, piemērojamību, ir jāatsaucas uz šīs normas kontekstu un mērķi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1408/71 28. pants tāpat kā 27. un 28.a pants ir iekļauts minētās regulas III sadaļas 1. nodaļas, kas attiecas uz pensionāru tiesībām uz slimības un maternitātes pabalstiem, 5. iedaļā.
Regulas Nr. 1408/71 27. pantā ir aplūkota pensionāra, kam ir tiesības saņemt pensiju saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, no kurām viena ir viņa dzīvesvietas dalībvalsts, un kam ir tiesības uz pabalstiem saskaņā ar šīs pēdējās minētās tiesību aktiem, situācija. Šīs regulas 28. pants, kā tas izriet arī no šī sprieduma 31. un 32. punkta, attiecas uz pensionāra, kuram ir tiesības saņemt pensiju saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, kas nav viņa dzīvesvietas valsts, un kuram nav tiesību tajā saņemt pabalstus, situāciju. Attiecībā uz minētās regulas 28.a pantu tajā ir regulēta situācija, kas ir līdzīga 28. pantā aplūkotajai, atšķiras vien tas, ka tiesības uz pabalstiem ir dzīvesvietas valstī (iepriekš minētais spriedums lietā
Rundgren
, 43. punkts).
Šādi ar minētajiem 27., 28. un 28.a pantiem ieviestajā kārtībā iestāde, kurai ir jāsedz izdevumi par slimības un maternitātes pabalstiem natūrā, vienmēr ir attiecībā uz pensijām kompetentās dalībvalsts iestāde, ciktāl pensionāram būtu tiesības uz šiem pabalstiem saskaņā šīs dalībvalsts tiesību aktiem, ja viņš tajā dzīvotu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rundgren
, 46. punkts).
Šajā ziņā Regulas Nr. 1408/71 28.a pantā, kurš attiecas uz situāciju, kurā pensijas saņēmēja dzīvesvietas valstī tiesības saņemt pabalstus natūrā nav pakārtotas apdrošināšanas vai nodarbinātības nosacījumam, arī ir skaidri paredzēts, ka “izmaksas par [šiem pabalstiem] sedz institūcija [iestāde], kas pieder [ir piederīga] vienai no attiecībā uz pensijām kompetentajām dalībvalstīm”, tādējādi nodrošinot, ka to izmaksas nav jāsedz dalībvalstij, kurā dzīvo attiecīgā persona, tikai tādēļ vien, ka viņa tur dzīvo. Šīs normas mērķis, nosakot iestādi, kas sedz izmaksas par pabalstiem natūrā, kuri tiek sniegti šajās valstīs saskaņā ar tādiem identiskiem noteikumiem kā tie, kuri saskaņā ar minētās regulas 28. pantu ir piemērojami, dalībvalstu, kuras neatzīst šādas tiesības, gadījumā ir tādējādi nodrošināt, lai dalībvalstīm, kuru tiesību aktos ir piešķirtas tiesības, tikai pamatojoties uz dzīvesvietu to teritorijā, saņemt pabalstus natūrā, netiktu radīta neizdevīga situācija (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rundgren
, 45. punkts).
Kā Tiesa to jau ir spriedusi, saskaņā ar šiem noteikumiem dzīvesvietas iestāde pensiju saņēmējiem sniedz pabalstus natūrā vienas no to dalībvalstu, kas ir kompetentas izmaksāt pensijas, vārdā un uz tās rēķina (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rundgren
, 45. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
van Delft
u.c., 39. punkts).
No tā var secināt, ka ar Regulas Nr. 1408/71 27., 28. un 28.a pantu ieviesto sistēmu ir izveidota saikne starp kompetenci nodrošināt pensijas un pienākumu segt slimības un maternitātes pabalstu natūrā izmaksas un šis pienākums izriet no esošās kompetences attiecībā uz pensijām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rundgren
, 47. punkts).
Tādējādi, kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 48.–51. punktā, šādai sistēmai atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28.a panta mērķim, kas ir atgādināts šī sprieduma 45. punktā, ir raksturīgi nodrošināt, lai dalībvalstīm, kuru tiesību aktos ir piešķirtas tiesības tikai dzīvesvietas dēļ to teritorijā saņemt slimības un maternitātes pabalstus natūrā, netiktu radīta neizdevīga situācija.
No minētā izriet, ka ar Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajiem “tiesību aktiem”, kuriem pensijas saņēmējs ir bijis pakļauts visilgāk, ir jāsaprot tiesību akti par pensijām.
Tādējādi, ja ieinteresētās personas kā pamatlietā ir pensiju saņēmēji saskaņā ar vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un ja viņi dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem nav tiesību saņemt slimības un maternitātes pabalstus natūrā, šo pabalstu izmaksas saskaņā ar šo normu ir jāsedz tai pensiju jomā kompetentajai dalībvalstij, kuras tiesību aktiem ieinteresētā persona šajā ziņā ir bijusi pakļauta visilgāko laika posmu.
Šādu interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1408/71 33. pants, ar šo normu precīzi tiek ļauts dalībvalstij, kura ir atbildīga par pensijas maksāšanu un kuras tiesību aktos ir paredzēti atskaitījumi no pensijas attiecībā uz iemaksām slimības un maternitātes gadījumam, veikt šādus atskaitījumus no tās izmaksājamām pensijām, ja saskaņā ar šīs regulas 27., 28., 28.a pantu šie pabalsti tiek sniegti uz tās rēķina pensijas saņēmēja dzīvesvietas valstī.
To apstiprina arī Regulas Nr. 574/72 95. pants redakcijā, kura grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kas grozīta ar Regulu Nr. 1223/98, no kura atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 36. pantam izriet, ka slimības un maternitātes pabalstus natūrā, kas tiek nodrošināti pensiju saņēmējiem viņu dzīvesvietas valstī, katrā ziņā atlīdzina dalībvalsts, kas nodrošina pensijas izmaksu un kas tādējādi sedz visu risku, kas ir saistīts ar slimības pabalstu natūrā sniegšanu dalībvalstī, kurā šis pensionārs dzīvo (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
44. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
van Delft
u.c., 79. punkts).
Turklāt iesniedzējtiesa sava nolēmuma motīvu daļā izvirza jautājumu par to, vai, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunktu, būtu jāņem vērā tikai obligātās apdrošināšanas laika posmi un tādi, kuru laikā tika veiktas iemaksas, izslēdzot brīvprātīgās apdrošināšanas laika posmus un tādus [obligātās apdrošināšanas laika posmus], kuros netika veiktas nekādas iemaksas.
Tomēr no Tiesai iesniegtās informācijas neizriet, ka atbilde uz šo jautājumu – kā to tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas uzdotu jautājumu, apstiprināja gan
F. van der Helder
, gan Nīderlandes valdība un Komisija – jebkādi varētu ietekmēt tās dalībvalsts noteikšanu pamatlietā, kurai ir jāsedz attiecīgo pabalstu izmaksas, jo ar pensijām saistītie tiesību akti, kuriem prasītāji pamatlietā ir bijuši pakļauti visilgāk, katrā ziņā ir Nīderlandes tiesību akti.
Tā kā šādos apstākļos šis jautājums ir hipotētisks, uz to nav jāatbild (šajā ziņā skat. 2010. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
C-188/10 un C-189/10
Melki
un
Abdeli
, Krājums, I-5667. lpp.
, 27. punkts).
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 28. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šajā normā minētajiem “tiesību aktiem”, kuriem [pensijas] saņēmējs ir bijis pakļauts visilgāk, ir domāti tie, kas ir saistīti ar pensijām.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006, 28. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šajā normā minētajiem “tiesību aktiem”, kuriem [pensijas] saņēmējs ir bijis pakļauts visilgāk, ir domāti tie, kas ir saistīti ar pensijām.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.