CELEX: 62007TJ0262
Mezőgazdaság
Közös piacszervezés
Az új tagállamok csatlakozása miatt elfogadandó intézkedések
A 2003. évi csatlakozási okmány
A cukortól eltérő mezőgazdasági termékek többletkészleteinek meghatározása és e készletek felszámolásának pénzügyi következményei
Az elsődleges jog valamely rendelkezése által követett cél
2007/361/EK határozat

A jogvita előzményei
Az Európai Unió azon bővítési folyamata során, amely a Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság (a továbbiakban: új tagállamok) Unióhoz való csatlakozását eredményezte 2004. május 1-jén (a továbbiakban: csatlakozás), az Unió és az új tagállamok több kérdésről folytattak tárgyalásokat, fejezetekre osztva. A mezőgazdasági fejezet keretében folyó tárgyalások többek között az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában szabad forgalomban lévő olyan mezőgazdasági termékkészletek jogi helyzetére vonatkoztak, amelyek meghaladják a rendes átvihető készletnek tekinthető mennyiséget (a továbbiakban: többletek).
Ezt a kérdést az új tagállamoknak az Európai Unióhoz történő csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (
HL 2003. L 236., 39. o.
, a továbbiakban: csatlakozási okmány) 22. cikke alapján a csatlakozási okmány IV. mellékletének 4. pontja szabályozza (
HL 2003. L 236., 798. o.
), amelynek értelmében:
„[…]
(2)   Az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában szabad forgalomban lévő olyan magán vagy állami [mezőgazdasági] termékkészleteket, amelyek meghaladják a rendes átvihető készletnek tekinthető mennyiséget, ezeknek a tagállamoknak saját költségükre meg kell szüntetniük.
A rendes átvihető készlet fogalmát az egyes termékek tekintetében az egyes közös piacszervezések külön feltételei és céljai alapján kell meghatározni.
[…]
(4)   A Bizottság […] hajtja végre és alkalmazza [a fent vázolt szabályozást].”
Az Európai Közösségek Bizottsága 2007. május 4-én a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (4) bekezdése alapján elfogadta az új tagállamok Európai Unióhoz történő csatlakozásával összefüggésben a cukortól eltérő mezőgazdasági termékek többletkészleteinek meghatározásáról és e készletek felszámolásának pénzügyi következményeiről szóló 2007/361/EK bizottsági határozatot (
HL L 138., 14. o.
, a továbbiakban: megtámadott határozat).
A megtámadott határozat (11) és (12) preambulumbekezdésében a Bizottság rámutatott arra, hogy:
„A [csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében] kijelölt cél tükrében a többletkészletekből eredő pénzügyi következmények kiszámítására legalkalmasabb módszernek az érintett ágazatokban az említett készletek megszüntetésével összefüggő költségek értékelésén kell alapulnia. Azokban az esetekben, amikor bizonyos termékek a csatlakozást követő évben export-visszatérítésben részesültek, a pénzügyi következményeket helyénvaló a belső és külső árszint közötti különbség alapján meghatározni [helyesen: a pénzügyi következményeket a belső és külső árszint közötti különbség alapján kell meghatározni], amit a közvetlenül a csatlakozást követő tizenkét hónapos időszakban megítélt export-visszatérítések átlaga is tükröz.
Azon termékek esetében, amelyekre nem vonatkozik export-visszatérítés, […] a számítás alapjául – ugyanazt a megközelítést alkalmazva – a belső és külső [átlag]árak közötti különbséget kell venni. Tekintettel arra, hogy az egyes új tagállamokban a különféle mezőgazdasági termékekből képződő többletkészletek pénzügyi következményei ideiglenes jellegűek, az érintett új tagállamoknak a megfelelő összegeket be kell fizetniük a közösségi költségvetésbe. Meg kell határozni a befizetések teljesítésének dátumát.”
A megtámadott határozat rendelkező része így szól:
„
1. cikk
Az új tagállamokban a csatlakozás időpontjában szabad forgalomban lévő mezőgazdasági termékkészletek azon mennyiségeit, amelyek meghaladták a 2004. május 1-jén rendes átvihető készletnek tekinthető mennyiséget, valamint az e mennyiségek megszüntetésének költségei miatt az új tagállamokra terhelendő összegeket a melléklet tartalmazza.
2. cikk
(1)   A mellékletben megállapított összegeket a közösségi költségvetés bevételének kell tekinteni.
(2)   A tagállamok a mellékletben feltüntetett összegeket négy egyenlő részletben is befizethetik a közösségi költségvetésbe. Az első részletet legkésőbb az azon hónapot követő második hónap utolsó napján kell befizetni, amely során az érintett új tagállamot értesítették e határozatról. A következő részleteket sorrendben 2008. május 31-ig, 2009. május 31-ig, illetve 2010. május 31-ig kell befizetni.
3. cikk
Ennek a határozatnak a Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovák Köztársaság és Szlovénia a címzettjei.”
A megtámadott határozat 3. cikkében szereplő kilenc új tagállamra vonatkozó, az e határozat 1. cikkében említett mennyiségeket és összegeket ez utóbbi melléklete állapítja meg. A Litván Köztársaság tekintetében a következőképpen határozták meg ezeket:
Termékcsoport
Mennyiség tonnában
Összeg 1000 EUR-ban
Tej
Gyümölcsfélék
Rizs
Összesen

Eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2007. július 13-án benyújtott keresetlevelével a Litván Köztársaság az EK 230. cikk alapján a megtámadott határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztett elő.
A Törvényszék Hivatalához 2007. október 24-én benyújtott beadványával a Szlovák Köztársaság, illetve 2007. október 29-én benyújtott beadványával a Lengyel Köztársaság kérte, hogy a Litván Köztársaság kereseti kérelmeinek támogatására az ügybe beavatkozhasson, ezt a Törvényszék első tanácsának elnöke a 2008. január 18-i végzésével engedélyezte.
A Lengyel Köztársaság 2008. február 29-én, illetve a Szlovák Köztársaság 2008. március 6-án benyújtotta beavatkozási beadványát. A Litván Köztársaság 2008. június 20-án benyújtotta e beadványra vonatkozó észrevételeit. 2008. július 2-án, illetve 23-án a Bizottság benyújtotta a Szlovák Köztársaság, illetve a Lengyel Köztársaság beavatkozási beadványára vonatkozó észrevételeit.
Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele módosult, az előadó bírót a nyolcadik tanácshoz osztották be, így a jelen ügyet is e tanács elé utalták.
2011. március 10-én a Törvényszék írásbeli kérdéseket intézett a felekhez, akik e kérelemre a megadott határidőn belül válaszoltak.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék a szóbeli szakasz megindításáról döntött.
A 2011. április 11-i tárgyaláson meghallgatták a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott válaszait.
A Lengyel Köztársaság és a Szlovák Köztársaság által támogatott Litván Köztársaság azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
semmisítse meg a megtámadott határozatot, vagy másodlagosan a Litván Köztársaságot érintő részében semmisítse meg a megtámadott határozatot;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a keresetet;
—
a Litván Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
Indokolás
A Litván Köztársaság érvei lényegében hét jogalap köré csoportosíthatók, amelyeket a következőkre alapít: elsőként a Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadását érintő hatáskörének hiányára és a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének megsértésére, másodsorban téves jogalap választására és a csatlakozási okmány 41. cikkében szereplő határidő túllépésére, harmadsorban a jogbiztonság elvnek megsértésére, negyedsorban a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére, ötödsorban az átláthatóság és a gondos ügyintézés elvének megsértésére, hatodsorban elégtelen indokolásra, és hetedsorban nyilvánvaló értékelési hibák fennállására.
A Litván Köztársaság az első jogalapjában lényegében az állítja, hogy a megtámadott határozat jogalapja, a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (4) bekezdése nem biztosít a Bizottság számára olyan jogkört, hogy az az új tagállamok számára előírhassa az e határozatban szereplő pénzösszegek közösségi költségvetésbe történő befizetését.
Amint a fenti 2. pontban felidézésre került, a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (4) bekezdése előírja, hogy az említett okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdését a Bizottság hajtja végre és alkalmazza. E rendelkezések tehát olyan rendszer létrehozásával bízzák meg a Bizottságot, amely annak biztosítására szolgál, hogy a csatlakozás időpontjában az új tagállamok területén lévő többleteket e tagállamok költségére szüntessék meg.
A Litván Köztársaság önmagában nem vitatja a Bizottságnak a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének végrehajtására irányuló cselekvési jogkörét, azonban e rendelkezésbe ütközőnek tartja a Bizottság által e célból választott módszert.
A Litván Köztársaság szerint a szóban forgó rendelkezés mindenekelőtt azt teszi az új tagállamok kötelezettségévé, hogy a többleteket a saját költségükre szüntessék meg. E célból ruháztak végrehajtási jogköröket a Bizottságra. A jogkörbe többek között beletartozik a „rendes átvihető készlet” fogalmának, az átvitt készletek számítási módszerének és a megszüntetés ellenőrzési módjának meghatározása. Márpedig a megtámadott határozatban szereplő pénzösszegek nem vethetők ki e végrehajtási jogkörök gyakorlása keretében, és szankciójelleggel bírnak, mivel nem a Közösségnek vagy a közösségi gazdasági szereplőknek okozott kárt egyenlítik ki. Mindenesetre a Bizottság semmilyen bizonyítékot sem szolgáltatott a kár fennállására vonatkozóan. A szankciójelleg különösen nyilvánvaló azon mezőgazdasági termékek tekintetében, amelyekre nem jogosítanak export-visszatérítésre.
A Lengyel Köztársaság és a Szlovák Köztársaság egyetért a Litván Köztársaság érveivel. Hozzáfűzik, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése a többletek „fizikai” megszüntetésének kötelezettségét vezeti be.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a többletek megszüntetésére vonatkozó részletszabályok nem szerepelnek a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében. Következésképpen e rendelkezés összeegyeztethető a megszüntetés bármilyen elképzelhető formájával, ideértve a többleteknek a piac általi egyszerű felvételét. Márpedig e felvétel biztos, azonban nem számszerűsíthető gazdasági hatásokat vált ki, amelyeket a többletek megszüntetésének költségeként kell felfogni. A csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdését ezért úgy kell értelmezni, hogy a Bizottság köteles e költséget ésszerű módon kiszámítani és biztosítani azt, hogy az új tagállamok bizonyos pénzösszegnek a közösségi költségvetésbe történő befizetése révén viseljék e költséget.
Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen ügyben a felperes álláspontja alapvetően különbözik a Bizottság álláspontjától abban a kérdésben, hogy milyen aktusokat alkalmazhat a Bizottság a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének végrehajtása céljából.
A felek azon érvelésének vizsgálata céljából, amely a megtámadott határozatnak a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésével való összeegyeztethetőségével kapcsolatos, előzetesen a Bizottság által a csatlakozás időpontjában az új tagállamok területén lévő többletekre vonatkozóan a megtámadott határozat elfogadása előtt meghozott különböző intézkedésekkel kell foglalkozni.
A Bizottság által a megtámadott határozat elfogadása előtt meghozott intézkedésekkel kapcsolatos előzetes észrevételek
A Belga Királyság, a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Görög Köztársaság, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság, Írország, az Olasz Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség, a Holland Királyság, az Osztrák Köztársaság, a Portugál Köztársaság, a Finn Köztársaság, a Svéd Királyság, Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága (az Európai Unió tagállamai) és az új tagállamok között, az új tagállamoknak az Európai Unióhoz történő csatlakozásáról szóló, 2003. április 16-án Athénban létrejött szerződés (
HL L 236., 17. o.
, a továbbiakban: csatlakozási szerződés) 2. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy az Unió intézményei a csatlakozás előtt elfogadhatják többek között a csatlakozási okmány 41. cikkében és IV. mellékletében említett intézkedéseket. Ezen okmány 41. cikkének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy az új tagállamokban fennálló szabályozási rendből az agrárpolitikának (KAP) az ebben az okmányban meghatározott feltételek szerinti alkalmazásából eredő szabályozási rendbe való átmenet elősegítése érdekében a Bizottság átmeneti intézkedéseket hozhat a csatlakozást követő hároméves időszakban, és azokat csak ez alatt az időszak alatt lehet alkalmazni.
A Bizottság a csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdése és a csatlakozási okmány 41. cikkének első bekezdése alapján 2003. november 10-én elfogadta a mezőgazdasági termékek kereskedelme tekintetében az új tagállamok csatlakozása következtében elfogadandó átmeneti intézkedésekről szóló 1972/2003/EK rendeletet (
HL L 293., 3. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 40. kötet, 474. o.).
E rendelet (1) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy annak elkerülése érdekében, hogy a csatlakozás következtében a kereskedelem a mezőgazdasági piacok közös szervezését veszélyeztető módon eltérüljön, átmeneti intézkedéseket kell hozni. Az említett rendelet (3) preambulumbekezdésében szerepel, hogy ezen eltérüléseket gyakran a bővítésre tekintettel mesterségesen előidézett termékmozgások okozzák, olyan termékek tekintetében, amelyek nem képezik az érintett állam rendes készleteinek részét, és hogy azonban a többletkészletek a nemzeti termelésből is származhatnak. Végül meghatározza, hogy ennélfogva visszatartó erejű terheket kell az új tagállamokban lévő többletkészletekre kiszabni.
A legutóbb a 2004. április 20-i 735/2004/EK bizottsági határozattal (
HL L 114., 13. o.
) módosított 1972/2003 rendelet 4. cikke bevezeti a csatlakozás időpontjában az új tagállamok területén, szabad forgalomban lévő bizonyos mezőgazdasági termékek többletkészleteire vonatkozó díjak rendszerét. E cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának sérelme nélkül, és abban az esetben, ha nemzeti szinten nem alkalmazandó szigorúbb előírás, az új tagállamok a többletkészletek tulajdonosaira díjat vetnek ki. A módosított 1972/2003 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése meghatározza a szóban forgó díj összegét, és úgy rendelkezik, hogy az ebből származó összeg az új tagállam nemzeti költségvetésébe folyik be. Végül e rendelet 4. cikkének (5) bekezdése tartalmazza azon mezőgazdasági termékek – új tagállamonként eltérő – listáját, amelyekre a díj alkalmazandó.
Az 1972/2003 rendelet alapján hozott intézkedések értelmében a cukortól eltérő különféle mezőgazdasági termékek többletkészleteinek tulajdonosait tehát tájékoztatták arról az új tagállamokban, hogy a csatlakozás után a többletkészleteik mennyiségével arányos mértékű díj megfizetésére lesznek kötelesek.
Habár az 1972/2003 rendeletben szereplő intézkedések nem közvetlenül a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében szereplő többletek megszüntetésére irányultak, a Litván Köztársaság állításnak megfelelően kapcsolat áll fenn ezen intézkedések és az említett rendelkezés között. A szóban forgó díj kivetése ugyanis enyhítette a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében szereplő többletek megszüntetésével járó terheket. Egyfelől a díj visszatarthatta az új tagállamok gazdasági szereplőit a többletkészletek kialakításától, aminek elvileg csökkentenie kellett a csatlakozás után véglegesen megszüntetendő mennyiséget. Másfelől a díjból származó források kiegészítő bevételeket biztosítottak az említett tagállamoknak, és így csökkenthették a többletek felszámolásával összefüggő kiadások viselésére vonatkozó kötelezettségük tényleges költségét.
A Bizottság a csatlakozási szerződés 2. cikkének (3) bekezdése és a csatlakozási okmány 41. cikkének első bekezdése alapján 2004. január 14-én elfogadta az új tagállamok csatlakozása következtében a cukorágazatra vonatkozó átmeneti intézkedések megállapításáról szóló 60/2004/EK rendeletet (
HL L 9., 8. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 42. kötet, 125. o.).
A 2005. április 28-i 651/2005/EK bizottsági rendelettel módosított 60/2004 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Bizottság legkésőbb 2005. május 31-ig meghatározza a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglükóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor azon mennyiségeit, amelyek 2004. május 1-jén meghaladták a rendes átvihető készletnek tekintett mennyiséget valamennyi új tagállam területén (a továbbiakban: cukortöbblet). E rendelkezés azt a módszert is előírja, ahogyan Bizottságnak meg kell határoznia e többletet.
A módosított 60/2004 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az érintett új tagállamok biztosítják a cukortöbblettel megegyező cukor- és izoglükóz-mennyiségek közösségi intervenció nélkül történő eltávolítását a piacról. A többletek ezen eltávolítását legkésőbb 2005. november 30-ig kell elvégezni a Közösségből való visszatérítés nélküli export, a tüzelőanyag-ágazatban való felhasználás vagy denaturálás révén.
Ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében valamennyi új tagállam 2004. május 1-jére rendelkezik egy olyan rendszerrel, amely a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglukóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor többletmennyiségeinek az érintett főbb piaci szereplők szintjén való azonosítására szolgál, amelyet arra használnak fel, hogy az érintett piaci szereplőket rákényszerítsék a meghatározott egyéni többletmennyiségeiknek megfelelő cukor- és izoglükóz-mennyiségeknek a piacról a saját költségükön történő eltávolítására. E piaci szereplőknek bizonyítaniuk kell azt, hogy a termékeket eltávolították a piacról. Ellenkező esetben az új tagállamnak köteleznie kell e piaci szereplőket az el nem távolított mennyiséggel arányos pénzbeli hozzájárulás megfizetésére, amely a nemzeti költségvetésbe folyik be.
A módosított 60/2004 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy legkésőbb 2006. március 31-ig az új tagállamoknak bizonyítékot kell szolgáltatniuk a Bizottságnak arra nézve, hogy a cukortöbbletet eltávolították a piacról. Ugyanezen cikk (2) bekezdése előírja, hogy valamennyi érintett tagállamnak azon cukortöbblettel arányos összeget kell megfizetnie, amelynek az eltávolításáról nem szolgáltatnak bizonyítékot az előírt határidőn belül. Ezen összeget be kell fizetni a Közösség költségvetésébe, és a 2004/2005. gazdasági évre vonatkozó termelési illeték kiszámításánál figyelembe kell venni.
A Bizottság 2005. május 31-én az új tagállamokban a cukorból, izoglükózból és gyümölcscukorból felhalmozott többletkészletek meghatározásáról szóló, 832/2005/EK rendelet (
HL L 138., 3. o.
) elfogadásával kiszámította valamennyi új tagállam cukortöbbletét. E rendelet 1. cikke meghatározta azon cukormennyiséget, amelyet mindannak az öt új tagállamnak el kell távolítania a közösségi piacról, amely tekintetében végül megállapították a cukortöbblet fennállását.
A 60/2004 és a 832/2005 rendeletben szereplő intézkedések értelmében ez az öt új tagállam tehát köteles volt gondoskodni arról, hogy a cukortöbbletüket kivonják a piacról, vagy ellenkező esetben kötelesek voltak a közösségi költségvetésbe olyan pénzösszeget befizetni, amelyet figyelembe kellett venni az uniós termelők által fizetendő bizonyos illetékek kiszámításánál.
A megtámadott határozatban és a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében szereplő
„megszüntetési mechanizmus” összeegyeztethetőségéről
A csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdéséről
A csatlakozás során a többletek kezelése céljából elfogadott, a fentiekben ismertetett rendelkezések és intézkedések általános összefüggéseit figyelembe véve kell megvizsgálni a felek által azon kérdés megválaszolására előadott érveket, hogy a felszámolásnak a megtámadott határozatban szereplő módszere megfelel-e a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének.
A feleknek a fenti 19–22. pontban összefoglalt álláspontjaiból kiderül, hogy azok különösen abban térnek el, hogy milyen jelentést kell tulajdonítani a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében használt „megszüntet” kifejezésnek.
Mivel e területen semmilyen meghatározással nem szolgál az uniós jog arról, hogy mit kell a „megszüntetés” alatt érteni, e kifejezés jelentését és hatályát a köznyelv szerinti általános jelentése, valamint azon általános összefüggések figyelembevételével kell meghatározni, amelyekben használják azt (a Bíróság
349/85. sz., Dánia kontra Bizottság ügyben 1988. január 27-én hozott ítéletének [EBHT 1998., 169. o.]
9. pontja, a
C-164/98. P. sz., DIR International Film és társai kontra Bizottság ügyben 2000. január 27-én hozott ítéletének [EBHT 2000., I-447. o.]
26. pontja és a
C-431/04. sz., Massachusetts Institute of Technology ügyben 2006. május 4-én hozott ítéletének [EBHT 2004., I-4089. o.]
17. pontja). Márpedig a mezőgazdasági termékek tekintetében meg kell állapítani, hogy a köznyelvben a „megszüntet” kifejezés – ahogyan azt a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése használja – általános jelentése a „megsemmisít” vagy a „piacról kivon” kifejezésnek felel meg.
Ezenfelül a tagállamok területén szabad forgalomban lévő mezőgazdasági termékek rendeltetése az, hogy a piac felszívja őket. Ennélfogva a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése által tett pontosítás, miszerint a többleteket meg kell szüntetni, nem érthető akképpen, hogy az a többletek piac általi felvételére vonatkozik. Ha a csatlakozási okmány megfogalmazóinak szándéka arra irányult volna, hogy az új tagállamok számára bevezessék azon kötelezettséget, hogy az e piac általi felvétel költségeinek kompenzálására szolgáló pénzösszeget fizessék be a közösségi költségvetésbe, inkább azt mondták volna ki, hogy az említett tagállamok kötelesek a többleteik mennyisége alapján kiszámított pénzösszeget a közösségi költségvetésbe befizetni.
E tekintetben egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a Bizottság nem nevezte meg azon előkészítő munkákat vagy dokumentumokat, amelyek jelezhetnék, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének elfogadásakor az említett okmány megfogalmazóinak szándéka arra irányult, hogy lehetővé tegyék a Bizottság számára egy olyan rendszer bevezetését, amelynek alapján az e rendelkezés tárgyát képező többletek felszámolására irányuló kötelezettség az e többletek mennyisége alapján kiszámított pénzösszeg közösségi költségvetésbe történő befizetésére vonatkozó egyszerű kötelezettségként érthető.
Ami a cukrot illeti, a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének céljáról a Törvényszék megállapította, hogy az elsősorban a cukorpiac közös szervezése által előírt mechanizmusok rendes működését érintő bármely zavarnak, különösen az árképzésre hatást gyakorló és az új tagállamokban az Unióhoz való csatlakozásukat megelőzően felhalmozott, rendellenes cukormennyiségek által kiváltott zavaroknak az elkerülésére irányul (a Törvényszék
T-324/05. sz., Észtország kontra Bizottság ügyben 2009. október 2-án hozott ítélet [EBHT 2009., II-3681. o.]
119. pontja). Meg kell tehát állapítani, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének értelemszerűen ugyanez a célja a cukortól eltérő mezőgazdasági termékeket illetően.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy – amint a Bizottság megállapítja – a belső piacon bármilyen, a csatlakozás időpontjában az új tagállam területén valamely mezőgazdasági termékből lévő többlet értékesítése alkalmas arra, hogy befolyásolja e termék árát a csatlakozást követően. Mivel ugyanis rendes körülmények között, állandó kereslet mellett a termékkínálat megnövekedése e termék árának csökkenését eredményezi, az Unió termelői által a csatlakozást követően kapott ár szükségszerűen alacsonyabb lesz annál az árnál, amelyet akkor kapnának, ha a szóban forgó többletet nem értékesítenék.
Az a tény, hogy az árképzési mechanizmus e zavara bekövetkezhetett, egyébként nem jelenti azt, hogy azon mezőgazdasági termékek ára, amelyekből az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában megállapították a többletet, 2004. május 1-jét követően alacsonyabb lett volna az ezen időpont előtt alkalmazott áraknál. Akár magasabb is lehetett ezen ár. A csatlakozás időpontja utáni árszint egyszerűen alacsonyabb annál az árszintnél, amelyet elérhetett volna, amint azt a Bizottság helytállóan megállapította. Következésképpen nem relevánsak a Litván Köztársaság és a beavatkozók bizonyos európai intézmények által készített jelentésekkel alátámasztott, annak bizonyítására irányuló érvei, hogy a szóban forgó többleteknek a belső piacon való megjelenése és azok esetleges értékesítése nem váltott ki sem árzuhanást, sem zavarokat a mezőgazdasági piacokon.
Márpedig, amint a Bizottság helyesen megjegyzi, a csatlakozási okmány megfogalmazói nem hagyhatták figyelmen kívül azt, hogy az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában lévő többletek 2004. május 1-jét követően megzavarhatják az árképzési mechanizmust, mivel a csatlakozási okmányban egyetlen olyan mechanizmus sem szerepel, amely alkalmas annak biztosítására, hogy minden többletkészletet legkésőbb 2004. április 30-ig teljes mértékben felszámoljanak, és hogy az említett okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése kimondja, hogy a többletek ezen időponttól kezdődően „szabad forgalomban” lévő termékek, ami azt jelenti, hogy az említett termékek azonnal értékesíthetők. A csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdése hatékony érvényesülésének fenntartása érdekében meg kell tehát állapítani, hogy e rendelkezés célja nem csupán a többletek belső piacon való értékesítése által kiváltott zavarok elkerülése, hanem egyben e zavarok hatásainak enyhítése is.
A csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének az e rendelkezés összefüggéseire, valamint szövegére és céljára tekintettel végzett fenti elemzéséből kitűnik, hogy azok az intézkedések, amelyeket a Bizottság ugyanezen pont (4) bekezdése értelmében köteles megtenni, lehetővé teszik akár az e többletek belső piacon való értékesítése által kiváltott zavarok megelőzésének, akár e zavarok gazdasági hatásai kiegyenlítésének biztosítását, és hogy e rendszer alapján az új tagállamok területén 2004. május 1-jén lévő többleteket főszabály szerint e tagállamok költségére kell kivonni a piacról, többek között a többletek belső piacon kívülre történő exportja vagy e többletek megsemmisítése révén.
Végül meg kell állapítani egyfelől azt, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése – a Litván Köztársaság állításával ellentétben – nem tartalmazza azt, hogy az új tagállamok maguk kötelesek a többletek felszámolására, másfelől pedig azt, hogy a Bizottság, amikor a csatlakozási okmány által az abban megállapított szabályok végrehajtása érdekében a KAP területén rá ruházott hatásköröket gyakorolja, széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, aminek következtében az e területen meghozott intézkedésnek egyedül a hatáskörrel rendelkező intézmény által elérni kívánt cél megvalósítására való nyilvánvaló alkalmatlansága érintheti az ilyen intézkedés jogszerűségét (a Törvényszék T-300/05. és T-316/05. sz., Ciprus kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. október 2-án hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 100. pontja). Ennélfogva nem zárható ki, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének is megfeleljen az olyan rendszer, amelynek értelmében egyfelől az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában lévő többletek megsemmisítését vagy a belső piacon kívülre történő exportálását a Közösség biztosítja, és másfelől e műveletek költségeit ezt követően az új tagállamokra hárítanák.
A megtámadott határozatról
Meg kell jegyezni, hogy cukortól eltérő mezőgazdasági termékek többleteinek a megtámadott határozatban szereplő felszámolása nem e többletek megsemmisítésén vagy a belső piacon kívülre történő exportálásán alapul. Olyan rendszer ez, amelynek keretében 2004. május 1-jét követően a többleteket végül e piac felszívja. Az új tagállamok azon kötelezettsége, hogy e többletek felszámolásának költségeit viseljék, azon egyszerű kötelezettségben jelenik meg, hogy az érintett mezőgazdasági termékek többletmennyisége alapján kiszámított pénzösszeget be kell fizetniük közösségi költségvetésbe. A megtámadott határozat szerint ezen összeget azon termékek esetében, amelyek export-visszatérítésben részesültek a csatlakozást követő évben, a megállapított többletmennyiség és az ebben az évben megítélt export-visszatérítések átlagának szorzata alapján kell kiszámítani. Azon termékek esetében, amelyekre nem vonatkozik export-visszatérítés, ezt a pénzösszeget a megállapított többletmennyiség és a szóban forgó termék nemzetközi piaci átlagára, illetve e termék belső piaci átlagára közötti különbség szorzata alapján kell kiszámítani (lásd a fenti 4. pontot).
A megtámadott határozatban szereplő pénzösszegek tehát azon költséget fejezik ki, amelyet a közösségi költségvetésnek kellene viselnie, ha a Közösség finanszírozná a megállapított többletek belső piacon kívülre történő exportját. Márpedig a megtámadott határozat nem szól ilyen exportról. Nem utal arra, hogy a többleteket közösségi finanszírozással exportálták, aminek költségét az új tagállamoknak kell viselniük. A jelen ügy irataiból nem derül ki, hogy sor került-e ezen exportra, vagy a többletek felszámolására hoztak-e más intézkedéseket, sem az, hogy ezeket a közösségi költségvetés finanszírozta volna. Végül a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában a Bizottság nem tudta meghatározni, hogy a szóban forgó többletek belső piacon való értékesítése okozott-e olyan veszteségeket vagy olyan közvetlen költségeket a közösségi költségvetés számára, amelyek az említett többletek felszámolási költségének tekinthetők.
Ennélfogva a megtámadott határozatban szereplő pénzösszegek nem tekinthetők a Közösség által elvégzett bizonyos felszámolási műveletek költségei ellentételezésének vagy figyelembe vételének. Az új tagállamokat terhelő, a Közösség javára szóló, egyszerű fizetési kötelezettségről van szó.
Márpedig, még ha a Bizottság – amint a fentiekben felidézésre került – széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik is a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének végrehajtása terén, e rendelkezés alapján nem vethet ki az új tagállamokat terhelő, a Közösség javára szóló, egyszerű fizetési kötelezettséget, anélkül hogy e fizetési kötelezettséget olyan pénzügyi hozzájárulásnak lehetne tekinteni, amely a többletek belső piacról való eltávolításával összefüggő költségeket fedezi.
Mindazonáltal a Bizottság lényegében azzal érvel, hogy a megtámadott határozatban szereplő intézkedés az egyetlen olyan intézkedés, amely biztosíthatná a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése által követett cél elérését, így a Törvényszéknek meg kell állapítania, hogy e rendelkezés és a megtámadott határozat összeegyeztethető. A Bizottság három érvet ad elő ezzel kapcsolatban.
A Bizottság által hivatkozott első érv az, hogy mivel az új tagállamok területén a csatlakozás időpontjában található többleteket azonnal felszívta a belső piac 2004. május 1-jén, és azokat esetlegesen értékesítették vagy akár elfogyasztották, ezen időpontot követően gyakorlatilag lehetetlen volt ezeket a belső piacról eltávolítani akár megsemmisítés, akár támogatás nélküli export formájában.
Ezen érv lényegében azon az előfeltételezésen alapul, hogy az új tagállamban 2004. május 1-jén többletnek tekintett termékek ugyanazok a termékek, amelyeket e tagállam költségére fel kellett számolni a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése alapján. Ez feltételezi azt, hogy a 2004. május 1-jén többletnek tekintett készletek közé tartozó termékek és a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése értelmében megszüntetendő készletek közé tartozó termékek „azonosak”.
Mindazonáltal az e rendelkezés értelmében amiatt megszüntetendő készletek, hogy meghaladják a rendes átvihető készletnek tekinthető mennyiséget, nem olyan termékekből állnak, amelyek már a csatlakozáskor meghatározhatók voltak. Ugyanis az olyan mezőgazdasági termékek készletein belül, amelyek esetén megállapították a többletek fennállását, nem lehet megkülönböztetni azokat a készleteket vagy a készletek azon részét, amelyek többletet képeznek, azoktól, amelyek nem képeznek ilyen többletet. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése a mezőgazdasági termékek azon mennyiségével megegyező mennyiség felszámolását teszi kötelezővé, amelynek többletjellegét megállapították, és nem e termékek bizonyos, meghatározott egységeinek felszámolását. E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy e megegyező mennyiséget a csatlakozás előtt vagy után vásárolták vagy állították elő.
A Bizottság a csatlakozás időpontjában az új tagállamok területén lévő cukortöbbleteket illetően maga is létrehozott egy, a többletek megsemmisítés vagy támogatás nélküli export révén a belső piacról való eltávolítására szolgáló rendszert, amely nem a 2004. május 1-jén többletkészletnek tekintett cukor eltávolításán alapul, hanem az azzal azonos cukormennyiség eltávolításán, még akkor is, ha azt e dátumot követően vásárolták vagy állították elő (lásd ebben az értelemben a fenti 43. pontban hivatkozott Észtország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 168–171. pontját).
Amint ugyanis a fenti 32. és 33. pontban szerepel, a 60/2004 rendelet 6. cikkének (1) és (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Bizottság meghatározza valamennyi új tagállam területén 2004. május 1-jén lévő cukortöbbleteket, és határidőt ír elő az érintett új tagállamok számára, hogy biztosítsák az e cukortöbblettel „megegyező” cukormennyiségnek a piacról közösségi intervenció nélkül történő eltávolítását visszatérítés nélküli export, a tüzelőanyag-ágazatban való felhasználás és denaturálás révén.
Ehhez hasonlóan, ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében valamennyi új tagállam 2004. május 1-jére rendelkezik olyan rendszerrel, amely a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglukóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor többletmennyiségeinek az érintett főbb piaci szereplők szintjén való azonosítására szolgál, amelyet arra használnak fel, hogy az érintett piaci szereplőket rákényszerítsék a meghatározott egyéni többletmennyiségeiknek „megfelelő” cukor- és izoglükóz-mennyiségeknek a piacról a saját költségükön történő eltávolítására.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése a cukortól eltérő mezőgazdasági termékek belső piacról való eltávolítására szolgáló rendszert hoz létre annak ellenére, hogy az e termékből az új tagállamok területén 2004. május 1-jén lévő többleteket a belső piac ezen időpontot követően azonnal felszívhatta.
Ezért megalapozatlannak kell tekinteni a Bizottság által annak bizonyítása céljából hivatkozott első érvet, hogy a megtámadott határozatban szereplő intézkedés az egyetlen olyan intézkedés, amely biztosíthatja a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése által követett cél elérését.
A Bizottság által e célból felhozott második érv az, hogy a cukortól eltérő termékek többleteinek a belső piacról megsemmisítés vagy támogatás nélküli export formájában való eltávolítására szolgáló rendszer megszervezése túlzottan költséges lenne, és nehéz lenne azt megvalósítani, mivel egyfelől bonyolult, a meglévő készleteket összegző, nyomon követő és ellenőrző mechanizmusok bevezetését megkövetelő célzott műveletet jelentene, másfelől a termelők száma túl nagy ahhoz, hogy lehetővé tegye a gyakorlatban e többletek azonosítását. Ezek a jellegzetességek különböznek a cukorpiac jellegzetességeitől. Ez utóbbi – erősen koncentrált és szabályozott – piacon a termelők száma korlátozott, és léteznek olyan állandó mechanizmusok, amelyek lehetővé teszik az egyes kereskedelmi idényekben előállított cukor mennyiségének ellenőrzését, valamint léteznek az említett piacot szabályozó eszközök alapján engedélyezett kvótán felül előállított mennyiségek fizikai eltávolítására szolgáló mechanizmusok.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az elsődleges jognak valamely, a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdéséhez hasonló rendelkezése alapján elfogadandó intézkedés költséges jellegéből nem vonható le az a következtetés, miszerint az említett intézkedés önmagában nem alkalmas az e rendelkezés által követett cél megvalósítását biztosítani, és még kevésbé vonható le az a következtetés, hogy ez utóbbit úgy kell értelmezni, hogy egy másik intézkedés elfogadását írja elő.
Kétségtelen, hogy az uniós jog általános jogelvei közé tartozó arányosság elve megköveteli, hogy az uniós intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogszerű cél elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket, mivel több megfelelő intézkedés közül a kevésbé korlátozó jellegűt kell választani, és az okozott hátrányok nem lehetnek aránytalanok az elérendő céllal (lásd a Bíróság C-33/08. sz. Agrana Zucker ügyben 2009. június 11-én hozott ítéletének 31. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ennélfogva, amennyiben két különböző intézkedés lenne alkalmas a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében szereplő cél elérésére, a Bizottság a kevésbé költséges intézkedést volna köteles elfogadni. Ezen intézkedésnek azonban mindenképpen összeegyeztethetőnek kell lennie magával a rendelkezéssel.
A cukortól eltérő termékek többleteinek a belső piacról való eltávolítására szolgáló rendszer megszervezésének gyakorlati lehetetlenségét illetően a Bizottság által hivatkozott egyetlen érv a cukortól eltérő mezőgazdasági termékek piacainak a gazdasági szereplők szempontjából való megosztottsága. Márpedig semmi sem utal arra, hogy e megosztottság ellenére a Bizottság ne tudta volna biztosítani az e termékekből 2004. május 1-jén az új tagállamok területén lévő többletek belső piacról való eltávolítását olyan rendszer létrehozatalával, amely alapján az érintett tagállam az eltávolítási kötelezettségét úgy is teljesíthette volna, hogy felvásárol egy, a többlettel megegyező mennyiséget annak érdekében, hogy azt a megsemmisítés vagy támogatás nélküli export útján eltávolítsa. E mennyiséget adott esetben közösségi piaci áron lehetett volna beszerezni a szóban forgó tagállam területén lévő kereskedelmi szereplőktől vagy más közösségi piaci szereplőtől (lásd ebben az értelemben a fenti 43. pontban hivatkozott Észtország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 178. pontját).
Hasonlóképpen meg kell jegyezni, hogy az új tagállamok a módosított 1972/2003 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése alapján kötelesek voltak létrehozni a 2004. május 1-jén a területükön lévő, cukortól eltérő mezőgazdasági termékek készleteinek leltárát, és legkésőbb 2004. október 31-ig értesíteni a Bizottságot a többletkészleteket képező termékek mennyiségéről, kivéve azon mennyiségeket, amelyek az ugyanezen rendelet 5. cikkének megfelelően állami készletet képeznek. A Bizottság nem fejti ki, hogy e leltár, amelynek létrehozatalát lehetségesnek ítélte meg az 1972/2003 rendelet elfogadásakor, miért ne tenné lehetővé az új tagállamok számára azt, hogy biztosítsák a piaci szereplőik birtokában lévő többletek jelentős részének eltávolítását.
Ezért el kell utasítani a Bizottság által annak bizonyítása céljából hivatkozott második érvet, hogy a megtámadott határozatban szereplő intézkedés az egyetlen olyan intézkedés, amely biztosíthatja a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése által követett cél elérését.
A Bizottság által ugyanebből a célból hivatkozott harmadik érv az, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor az új tagállamok területén lévő többleteket már felszívta a belső piac, és ezért e többletek már hosszú ideje befolyásolták a mezőgazdasági termékek árképzési mechanizmusait. A Bizottság következésképpen azt állítja, hogy a csatlakozást követően csak azt kérhette az új tagállamoktól, hogy az okozott kárnak megfelelő kompenzációt fizessenek.
A Bizottság ezzel az érvvel lényegében azt állítja, hogy a többleteknek a belső piacról megsemmisítés vagy támogatás nélküli export révén való eltávolítására szolgáló rendszer nem teszi lehetővé a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése által követett azon cél elérését, ahogyan az a fenti 43–46. pontban megfogalmazásra került, és hogy a megtámadott határozatban szereplő intézkedés ezzel szemben alkalmas arra, hogy elérje ezt a célt.
Márpedig a Bizottság állításával ellentétben a többleteknek a belső piacról megsemmisítés vagy támogatás nélküli export révén való eltávolítása még azután is hozzájárul a csatlakozás időpontjában az új tagállamok területén lévő többletekkel összefüggő gazdasági zavarok enyhítéséhez, hogy a többletek értékesítésre kerültek a piacon. A többletek eltávolítása ugyanis alkalmas arra, hogy az érintett mezőgazdasági termékek belső piacán a kereslet növekedését idézze elő, és ennélfogva egészben vagy részben ellensúlyozza a többletek létezésének az érintett piacok stabilitására gyakorolt káros hatásait (a cukorpiacot illetően lásd a fenti 43. pontban hivatkozott Észtország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 178. pontját; más mezőgazdasági termékeket illetően lásd továbbá Mischo főtanácsnok
C-179/00. sz. Weidacher-ügyre vonatkozó indítványának [a Bíróság 2002. január 15-én hozott ítélete, EBHT 2002., I-501. o.
, I-505. o.] 55. pontját).
Ennélfogva az új tagállamok területén 2004. május 1-jén lévő többleteknek a belső piacról megsemmisítés vagy támogatás nélküli export révén, a csatlakozást követően való eltávolítására szolgáló rendszer bevezetése a Bizottság állításával szemben olyan jellegű, amely megvalósítja a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében kitűzött célt.
Természetesen nem zárható ki, hogy egy adott pénzösszegnek az új tagállamok általi egyszerű befizetése bizonyos körülmények között szintén enyhítheti a csatlakozás előtt e tagállamok területén lévő rendellenes készletek felhalmozódása által az árképzési mechanizmusban kiváltott zavarokat, és ezáltal biztosíthatja a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésében kitűzött cél megvalósítását. Ezen összeg befizetése ugyanis kiegyenlítheti az azon piaci szereplőket ért gazdasági veszteséget, akiknek alacsonyabb árakat kellett vállalniuk annál, mint amelyet egyébként alkalmazhattak volna. Ez a befizetés továbbá finanszírozhatja az érintett piacok stabilizálására irányuló intézkedéseket.
Mindazonáltal egyfelől a megtámadott határozatban szereplő pénzösszegeknek a közösségi költségvetésbe való egyszerű befizetése önmagában nem alkalmas arra, hogy kompenzációt biztosítson a többletek értékesítésének gazdasági hatásait elszenvedő piaci szereplők számára, és arra sem alkalmas, hogy a csatlakozást követően akár a legcsekélyebb mértékben is befolyásolja a mezőgazdasági termékek árszínvonalát.
Másfelől, még ha – amint a Bizottság azt állítja – a mezőgazdasági piacok stabilizációs mechanizmusaival összefüggő költségeket mindenképpen a közösségi költségvetés finanszírozta is, nincs semmilyen automatikus – és még kevésbé közvetlen – kapcsolat az új tagállamok kiegészítő, a közösségi költségvetés javára történő hozzájárulásának bevezetése és az új stabilizációs mechanizmusok létrehozatala, illetve a meglévő mechanizmusok megerősítése között.
Végül természetesen nem zárható ki, hogy az új tagállamok azon kötelezettsége, hogy a közösségi költségvetésbe valamely pénzösszeget fizessenek be, a többletek fizikai eltávolítására irányuló rendszeren belüli olyan kiegészítő mechanizmusnak tekinthető, amely nélkülözhetetlen annak biztosításához, hogy ne a költségvetés, illetve a közösségi termelők, hanem az érintett tagállamok térítsék meg a mezőgazdasági piacokon az azon többletek létezése folytán felmerülő esetleges zavarokból származó szükségszerű többletköltségeket, amelyeket a belső piacról nem távolítottak el az e rendszer által előírt szabályoknak megfelelően (lásd ebben az értelemben a fenti 43. pontban hivatkozott Észtország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 180. pontját).
A cukrot illetően a Bizottság létrehozott ilyen kiegészítő mechanizmust a módosított 60/2004 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének elfogadásával, amelynek értelmében abban az esetben, ha az új tagállamok nem szolgáltattak bizonyítékot a Bizottságnak arra nézve, hogy az általa megállapított cukortöbbletet eltávolították, e tagállamoknak bizonyos pénzösszeget kell befizetniük a Közösség költségvetésébe, amelyet a 2004/2005. gazdasági évre vonatkozó termelési illeték kiszámításánál figyelembe vettek.
Mindazonáltal a megtámadott határozatban szereplő pénzösszegek nem minősülnek ilyen kiegészítő mechanizmusnak. Éppen ellenkezőleg, az e pénzösszeg befizetésére vonatkozó kötelezettség helyettesíti a szóban forgó többleteknek a belső piacról való eltávolítását, és ez a megtámadott határozatban szereplő egyetlen „eltávolítási” mechanizmus. Ugyanakkor – amint a fentiekben felidézésre került – e kötelezettség önmagában semmilyen közvetlen előnnyel sem jár a közösségi termelőkre nézve.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy megalapozatlannak kell tekinteni a Bizottság által annak bizonyítása céljából hivatkozott harmadik érvet, hogy a megtámadott határozatban szereplő intézkedés az egyetlen olyan intézkedés, amely biztosíthatja a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése által követett cél elérését.
A fentiek összességéből az következik, hogy a megtámadott határozatban az új tagállamokra kivetett, a közösségi költségvetésbe történő befizetés nem egyeztethető össze a csatlakozási okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdésével. Ezt az intézkedést tehát nem lehetett volna az említett okmány IV. melléklete 4. pontjának (2) bekezdése alapján elfogadni. Helyt kell adni tehát az első jogalapnak, amennyiben azt e rendelkezések megsértésére alapították.
A Litván Köztársaság fő kereseti kérelmének megfelelően tehát meg kell semmisíteni a megtámadott határozatot, anélkül hogy az általa előterjesztett többi jogalapot szükséges volna megvizsgálni.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §-a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Litván Köztársaság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Ugyanezen szabályzat 87. cikke 4. §-ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. Következésképpen a Szlovák Köztársaságot és Lengyel Köztársaságot kötelezni kell a saját költségeik viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék megsemmisíti a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia Európai Unióhoz történő csatlakozásával összefüggésben a cukortól eltérő mezőgazdasági termékek többletkészleteinek meghatározásáról és e készletek felszámolásának pénzügyi következményeiről szóló, 2007. május 4-i 2007/361/EK bizottsági határozatot.

2)
A Törvényszék az Európai Bizottságot kötelezi a saját költségei viselésén túl a Litván Köztársaság részéről felmerült költségek viselésére.

3)
A Szlovák Köztársaság és a Lengyel Köztársaság viseli saját költségeit.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2012. március 29-i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: litván.