CELEX: 62007TJ0262
Põllumajandus
Ühine turukorraldus
Uute liikmesriikide ühinemise tõttu võetavad meetmed
2003. aasta ühinemisakt
Muude põllumajandustoodete kui suhkru ülemääraste varude kindlaksmääramine ning nende kõrvaldamise finantstagajärjed
Ühe esmase õiguse sätte eesmärk
Otsus 2007/361/EÜ

Vaidluse taust
Seoses Euroopa Liidu laienemistsükliga, mis päädis Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi (edaspidi „uued liikmesriigid”) ühinemisega 1. mail 2004 Euroopa Liiduga (edaspidi „ühinemine”), pidasid liit ja uued liikmesriigid läbirääkimisi mitmes küsimuses, mis olid jaotatud läbirääkimispeatükkideks. Põllumajandust käsitleva peatüki läbirääkimised puudutasid eelkõige õiguslikku küsimust vabas ringluses olevate põllumajandustoodete varude kohta, mis ületasid koguse, mida võiks käsitleda kui normaalset ülekandevaru (edaspidi „ülemäärased varud”), ja mis olid ühinemiskuupäeval uute liikmesriikide territooriumil.
Akti uute liikmesriikide ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
ELT 2003, L 236, lk 39
; edaspidi „ühinemisakt”) artikli 22 alusel reguleerib seda küsimust ühinemisakti (
ELT 2003, L 236, lk 798
) IV lisa 4. peatükk, mis on sõnastatud järgmiselt:
„[…]
2.   [Põllumajandust]oodete era- ja riigivarud, mis on ühinemiskuupäeval uute liikmesriikide territooriumil vabas ringluses ja ületavad koguse, mida võidaks käsitleda kui normaalset ülekandevaru, tuleb likvideerida uute liikmesriikide kulul.
Normaalse ülekandevaru mõiste määratletakse iga toote suhtes vastavalt kriteeriumidele ja eesmärkidele, mis on iseloomulikud igale ühisele turukorraldusele.
[…]
4.   Eespool kirjeldatud korda rakendab komisjon […].”
4. mail 2007 võttis Euroopa Ühenduste Komisjon ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 4 põhjal vastu otsuse 2007/361/EÜ, milles käsitletakse muude põllumajandustoodete kui suhkru ülemääraste varude kindlaksmääramist ning nende kõrvaldamise finantstagajärgi seoses uute liikmesriikide ühinemisega (
ELT L 138, lk 14
; edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 11 ja 12 on komisjon märkinud:
„[Ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2] eesmärkide kohaselt peaks ülemääraste varude finantstagajärgede arvutamise sobivaim meetod seisnema varude kõrvaldamiskulude hindamises iga asjaomase sektori kohta. Juhul kui aasta pärast ühinemist anti toodetele eksporditoetusi, on asjakohane kindlaks määrata finantstagajärjed riigisiseste ja väliste hindade erinevuse alusel, mida näitab keskmine eksporditoetus ühinemisele järgnenud 12-kuulise ajavahemiku jooksul.
Juhul kui selliste toodete puhul, millele ei anta eksporditoetusi […], tuleb vastava lähenemise tagamiseks võtta aluseks riigisiseste ja väliste keskmiste hindade erinevus. Võttes arvesse teatavates uutes liikmesriikides eri põllumajandustoodete ülemääraste varude kindlaksmääramisest tulenevate finantstagajärgede ajutist iseloomu, peaksid asjaomased liikmesriigid maksma vastavad summad ühenduse eelarvesse. Oluline on kindlaks määrata kõnealuste maksete tegemise kuupäev.”
Vaidlustatud otsuse resolutsioon on järgmiselt sõnastatud:
„
Artikkel 1
Põllumajandustoodete kogused, mis on ühinemiskuupäeval uutes liikmesriikides vabas ringluses ja ületavad koguseid, mida võidaks käsitada normaalse ülekandevaruna 1. mail 2004, ning summad, mida uued liikmesriigid peavad tasuma kõnealuste koguste kõrvaldamise hüvitamiseks, on sätestatud lisas.
Artikkel 2
1.   Lisas sätestatud summasid käsitatakse ühenduse eelarvetuluna.
2.   Liikmesriigid võivad tasuda kõnealused lisas sätestatud summad ühenduse eelarvesse nelja võrdse osamaksena. Esimene osamakse tasutakse hiljemalt sellele kuule, mil asjaomast uut liikmesriiki käesolevast otsusest teavitati, järgneva teise kuu viimaseks päevaks. Järgmised osamaksed tasutakse vastavalt 31. maiks 2008, 31. maiks 2009 ja 31. maiks 2010.
Artikkel 3
Käesolev otsus on adresseeritud Tšehhi Vabariigile, Eesti Vabariigile, Küprose Vabariigile, Läti Vabariigile, Leedu Vabariigile, Malta Vabariigile, Poola Vabariigile, Sloveenia Vabariigile ja Slovakkia Vabariigile.”
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 märgitud kogused ja summad, mis puudutavad selle otsuse artiklis 3 mainitud üheksat uut liikmesriiki, kehtestati otsuse lisas. Leedu Vabariigi osas määrati kindlaks järgmised kogused ja summad:
Tooterühm
Kogus tonnides
Summa tuhandetes eurodes
Piim
Puuvili
Riis
Kokku

Menetlus ja poolte nõuded
Leedu Vabariik esitas EÜ artikli 230 alusel vaidlustatud otsuse tühistamiseks hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 13. juulil 2007.
Slovaki Vabariik ja Poola Vabariik esitasid Üldkohtu kantseleisse vastavalt 24. ja 29. oktoobril 2007 saabunud dokumendiga avalduse Leedu Vabariigi nõuete toetuseks menetlusse astumiseks, milleks neile anti luba Üldkohtu esimese koja esimehe 18. jaanuari 2008. aasta määrusega.
29. veebruaril ja 6. märtsil 2008 esitasid vastavalt Poola Vabariik ja Slovaki Vabariik oma menetlusse astuja seisukohad. 20. juunil 2008 esitas Leedu Vabariik oma märkused nende seisukohtade kohta. 2. ja 23. juulil 2008 esitas komisjon oma märkused vastavalt Slovaki Vabariigi ja Poola Vabariigi menetlusse astuja seisukohtade kohta.
Kuna Üldkohtu kodade koosseisu muudeti, nimetati ettekandja-kohtunik kaheksandasse kotta, millele käesolev kohtuasi seetõttu lahendamiseks määrati.
10. märtsil 2011 esitas Üldkohus kirjalikud küsimused pooltele, kes vastasid ettenähtud tähtajal.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus alustada suulist menetlust.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu esitatud küsimustele kuulati ära 13. aprilli 2011. aasta kohtuistungil.
Leedu Vabariik, keda toetavad Poola Vabariik ja Slovaki Vabariik, palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus või teise võimalusena tühistada see Leedu Vabariiki puudutavas osas;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Leedu Vabariigilt.
Õiguslik käsitlus
Leedu Vabariigi argumendid võib sisuliselt jagada seitsmeks väiteks, mis käsitlevad esiteks komisjoni pädevuse puudumist võtta vastu vaidlustatud otsus ja ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 rikkumist; teiseks eksliku õigusliku aluse kasutamist ja ühinemisakti artiklis 41 esitatud tähtaja ületamist; kolmandaks õiguskindluse põhimõtte rikkumist; neljandaks diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist; viiendaks läbipaistvuse ja hea halduse põhimõtete rikkumist; kuuendaks ebapiisavat põhjendust; ja seitsmendaks ilmse hindamisvea olemasolu.
Esimese väitega märgib Leedu Vabariik sisuliselt, et vaidlustatud otsuse õiguslik alus, ühinemisakti IV lisa 4. peatüki lõige 4 ei anna komisjonile pädevust kohustada uusi liikmesriike maksma ühenduse eelarvesse selles otsuses käsitletud rahasummasid.
Nagu eespool punktis 2 meenutati, näeb ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkt 4 ette, et komisjon rakendab nimetatud akti IV lisa 4. peatüki punkti 2. Need sätted kohustavad seega komisjoni kehtestama süsteemi, mis tagaks, et ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil asuvad ülemäärased varud kõrvaldatakse nende liikmesriikide kulul.
Leedu Vabariik ei vaidlusta komisjoni pädevust kui sellist, et rakendada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2, kuid leiab, et selle sättega on vastuolus komisjoni poolt selleks valitud meetod.
Leedu Vabariigi sõnul kehtestab kõnealune säte peamiselt kohustuse uutele liikmesriikidele kõrvaldada ülemäärased varud omal kulul. Just sellel eesmärgil anti komisjonile rakendusvolitused. Need seisnevad peamiselt pädevuses määratleda mõistet „normaalne ülekandevaru”, ülekantud varude arvutamise meetodeid ja kõrvaldamise järelevalve korda. Vaidlustatud otsuses käsitletud summasid ei saa selle rakenduspädevuse täitmisel kehtestada ning need on oma laadilt karistus, sest need ei hüvita ühendusele või selle ettevõtjatele tekitatud kahju. Igal juhul ei esitanud komisjon ühtegi tõendit kahju olemasolu kohta. Karistuse laad on eriti ilmne seoses põllumajandustoodetega, millele ei anta eksporditoetusi.
Poola Vabariik ja Slovaki Vabariik nõustuvad Leedu Vabariigi argumentidega. Nad lisavad, et IV lisa 4. peatüki punkt 2 kehtestab kohustuse „füüsiliselt” kõrvaldada ülemäärased varud.
Komisjon väidab, et ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 ei täpsustata, millise korra alusel tuleb ülemäärased varud kõrvaldada. Seetõttu on selle sättega kooskõlas mis tahes kõrvaldamise vorm, sh see, et turg lihtsalt absorbeerib need ülejäägid. Selline absorbeerimine tooks kaasa kindlad majanduslikud tagajärjed, mida ei ole võimalik arvutada ja mida tuleb lugeda ülemääraste varude kõrvaldamiskuluks. Ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 tuleb seega tõlgendada nii, et komisjonil on kohustus arvutada see kulu mõistlikul viisil ja tagada, et uued liikmesriigid selle kannavad, tasudes summa ühenduse eelarvesse.
Seega tuleb märkida, et hagejal ja komisjonil on käesolevas asjas põhimõtteliselt erinev seisukoht küsimuses, milliseid toiminguid võis komisjon ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 rakendamiseks teha.
Analüüsimaks poolte argumente selle kohta, kas vaidlustatud otsus on kooskõlas ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2, tuleb kõigepealt välja tuua erinevad meetmed, mille komisjon võttis enne vaidlustatud otsuse tegemist ja mis puudutavad ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil olevaid ülemääraseid varusid.
Sissejuhatavad märkused komisjoni poolt enne vaidlustatud otsuse tegemist võetud meetmete kohta
Ateenas 16. aprillil 2003 allkirjastatud lepingu Belgia Kuningriigi, Taani Kuningriigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Iirimaa, Itaalia Vabariigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Madalmaade Kuningriigi, Austria Vabariigi, Portugali Vabariigi, Soome Vabariigi, Rootsi Kuningriigi, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi (Euroopa Liidu liikmesriikide) ning uute liikmesriikide vahel uute liikmesriikide ühinemise kohta Euroopa Liiduga (
ELT L 236, lk 17
; edaspidi „ühinemisleping”) artikli 2 lõige 3 näeb ette, et liidu institutsioonid võivad enne ühinemist võtta eelkõige ühinemisakti artiklis 41 ja IV lisas osutatud meetmeid. Ühinemisakti artikli 41 esimene lõik sätestab, et vajalikke üleminekumeetmeid, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut praeguselt korralt ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale vastavalt selles aktis sätestatud tingimustele, võib komisjon vastu võtta ja kohaldada kolme ühinemisjärgse aasta jooksul.
Komisjon võttis ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 ja ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel 10. novembril 2003 vastu määruse (EÜ) nr 1972/2003 uute liikmesriikide ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (
ELT L 293, lk 3
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 474).
Selle määruse põhjendusest 1 tuleneb, et selleks, et vältida põllumajanduse ühist turukorraldust mõjutavate kaubandushäirete ohtu, mis tuleneb ühinemisest, tuleks vastu võtta üleminekumeetmed. Nimetatud määruse põhjenduses 3 on märgitud, et sellised turukorraldust mõjutada võivad kaubandushäired hõlmavad sageli tooteid, millega kaubeldakse laienemist silmas pidades kunstlikult, ning need tooted ei kuulu asjaomase riigi tavapäraste varude hulka, kuid ülemäärased varud võivad samuti tuleneda kodumaisest toodangust. Lõpuks on täpsustatud, et seetõttu tuleks sätestada, et uute liikmesriikide ülemäärased varud maksustatakse.
Määruse nr 1972/2003, muudetud viimati komisjoni 20. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 735/2004 (
ELT L 114, lk 13
; ELT eriväljaanne 03/44, lk 111), artikkel 4 näeb ette ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil vabas ringluses olevate teatud põllumajandustoodete ülemääraste varude maksustamise süsteemi. Selle artikli lõige 1 märgib, et ilma et see piiraks ühinemisakti IV lisa 4. peatüki kohaldamist ja juhul, kui siseriiklikul tasandil ei kohaldata rangemaid õigusakte, nõuavad uued liikmesriigid selliste varude omanikelt maksu tasumist. Määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 3 muudetud redaktsioon näeb ette kõnealuse maksu summa ja sätestab, et selle tulu läheb uue liikmesriigi eelarvesse. Lõpuks on selle määruse artikli 4 lõikes 5 iga uue liikmesriigi kohta eraldi loetelu põllumajandustoodetest, millele maksu kohaldatakse.
Määrusega nr 1972/2003 kehtestatud meetmete alusel olid erinevate põllumajandustoodete kui suhkru ülemääraste varude omanikud uutes liikmesriikides teavitatud seega asjaolust, et pärast ühinemist peavad nad tasuma maksu, mis on proportsionaalne nende ülemääraste varude mahuga.
Kuigi määruses nr 1972/2003 sätestatud meetmed ei käsitle otseselt ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 käsitletud ülemääraste varude kõrvaldamist, on vastavalt Leedu Vabariigi väitele nende meetmete ja viidatud sätte vahel seos. Nimelt kergendab kõnealune maks ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 sätestatud kohustust kõrvaldada ülemäärane varu. Esiteks võis maksu olemasolu pärssida uute liikmesriikide ettevõtjate tahet koguda ülemääraseid varusid, mis pidi põhimõtteliselt vähendama neid koguseid, mida hiljem pärast ühinemist tuli kõrvaldada. Teiseks võisid maksust tulenevad vahendid anda neile liikmesriikidele täiendavat tulu ja seega vähendada nende ülemäärase varu kõrvaldamise kohustuse tegelikku maksumust.
Komisjoni võttis samuti ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 ja ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel 14. jaanuaril 2004 vastu määruse (EÜ) nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed uute liikmesriikide ühinemise tõttu (
ELT L 9, lk 8
; ELT eriväljaanne 03/42, lk 125).
Määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 1, muudetud komisjoni 28. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 651/2005 (
ELT L 108, lk 3
), sätestab, et komisjon määrab hiljemalt 31. maiks 2005 suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi kogused, mis ületavad 1. mail 2004 iga uue liikmesriigi territooriumil tavapäraseks loetud säilitusvaru (edaspidi „ülemäärane suhkruvaru”). See säte näeb samuti ette viisi, kuidas komisjon peab selle ülemäärase varu kindlaks määrama.
Määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 2 muudetud redaktsioonis sätestab, et iga asjaomane uus liikmesriik tagab ilma ühenduse sekkumiseta, et tema ülemäärasele suhkruvarule vastav suhkru- või isoglükoosikogus kõrvaldatakse turult. Kõrvaldamine peab toimuma hiljemalt 30. novembriks 2005 kas selle ülemäärase varu eksportimisega ilma ühenduse eksporditoetuseta, selle kasutamisega põlevainesektoris või selle denaturatsiooniga.
Sama artikli lõike 3 kohaselt peab iga uue liikmesriigi kasutuses 1. mail 2004 olema süsteem, et tuvastada suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi või fruktoosi ülemäärased varud peamiste asjaomaste ettevõtjate tasandil; ja seda süsteemi peab ta kasutama selleks, et sundida neid ettevõtjaid omal kulul turult kõrvaldama ülemäärasele varule vastava suhkru- või isoglükoosikoguse. Need ettevõtjad peavad esitama tõendi selle kõrvaldamise kohta. Kui tõendit ei esitata, nõuab uus liikmesriik neilt ettevõtjatelt sisse summa, mis vastab kõrvaldamata kogusele; see summa kantakse riigieelarvesse.
Määruse nr 60/2004 artikli 7 lõige 1 muudetud redaktsioonis sätestab, et hiljemalt 31. märtsiks 2006 esitavad uued liikmesriigid komisjonile tõendi, et nende ülemäärane suhkrukogus on turult kõrvaldatud. Sama artikli lõige 2 näeb ette, et iga asjaomane uus liikmesriik peab tasuma summa, mis vastab tema ülemäärasele suhkrukogusele, mille kõrvaldamise kohta ei ole ettenähtud tähtajal tõendit esitatud. See summa kantakse ühenduse eelarvesse ja võetakse arvesse 2004./2005. turustusaasta toodangumaksude arvutamisel.
Komisjon arvutas iga uue liikmesriigi ülemäärase suhkruvaru 31. mai 2005. aasta määruses (EÜ) nr 832/2005, millega määratakse suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi ülemäärased kogused uute liikmesriikide jaoks (
ELT L 138, lk 3
). Nimetatud määruse artikkel 1 kehtestas suhkru kogused, mille peavad ühenduse turult kõrvaldama igaüks viiest uuest liikmesriigist, kelle puhul on lõpuks tuvastatud ülemäärane suhkruvaru.
Määrustes nr 60/2004 ja nr 832/2005 sätestatud meetmete alusel oli neil viiel uuel liikmesriigil kohustus tagada, et nende ülemäärane suhkruvaru kõrvaldatakse turult, või vastupidisel juhul maksta summa ühenduse eelarvesse, mis võetakse arvesse teatud liidu tootjate poolt teatud maksude arvutamisel.
Vaidlustatud otsuses sätestatud
„kõrvaldamise
” mehhanismi kooskõla ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2
Ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkt 2
Arvestades ühinemise raames ülemääraste suhkruvarude haldamiseks vastu võetud eespool esitatud sätete ja meetmete üldist konteksti, tuleb analüüsida poolte argumente, et vastata küsimusele, kas vaidlustatud otsuses sätestatud kõrvaldamismeetod on kooskõlas ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2.
Poolte seisukohtadest, mis on kokku võetud eespool punktides 19–22, ilmneb, et need lahknevad eelkõige küsimuses, mida tähendab ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 kasutatud sõna „likvideerida”.
Kuna liidu õiguses puudub mõiste „likvideerima” määratlus, tuleb selle mõiste tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel võtta arvesse selle kasutamise üldist konteksti ja selle tavapärast kasutust igapäevases kõnes (Euroopa Kohtu 27. jaanuari 1988. aasta otsus kohtuasjas
349/85: Taani
vs
. komisjon, EKL 1988, lk 169
, punkt 9; 27. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-164/98 P: DIR International Film jt
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I-447
, punkt 26, ja 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-431/04: Massachusetts Institute of Technology, EKL 2006, lk I-4089
, punkt 17). Mis puudutab põllumajandustooteid, siis tuleb märkida, et ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 kasutatud sõna „likvideerida” tähendab igapäevases kõnes „hävitada” või „turult kõrvaldada”.
Lisaks võivad turud absorbeerida liikmesriikide territooriumil vabas ringluses olevaid põllumajandustooteid. Seetõttu ei saa ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 toodud täpsustust, et ülemäärased varud tuleb likvideerida, mõista nii, et sellega peetakse silmas ülemääraste varude absorbeerimist turu poolt. Kui ühinemisakti autorid oleksid soovinud kehtestada uutele liikmesriikidele kohustuse tasuda ühenduse eelarvesse summa, mis on mõeldud selle absorbeerimise kulu katteks, oleksid nad pigem märkinud, et need liikmesriigid pidid ühenduse eelarvesse tasuma summa, mis on arvutatud nende ülemääraste varude põhjal.
Sellega seoses tuleb ka märkida, et komisjon ei tuvastanud ettevalmistavaid materjale või dokumente, mis võiks näidata, et ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 vastuvõtmisel oli akti autorite soov võimaldada komisjonil rakendada süsteemi, mille alusel selles sättes käsitletud ülemääraste varude likvideerimiskohustust tuli lihtsalt mõista kui kohustust tasuda ühenduse eelarvesse summa, mis on arvutatud nende ülemääraste varude mahtude põhjal.
Mis puudutab ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärki, siis on Üldkohus leidnud, et eesmärk on eelkõige suhkru osas vältida mis tahes häireid suhkruturu ühise korraldusega ette nähtud mehhanismide toimimises, eelkõige häireid, millel on mõju hindade kujunemisele ja mida põhjustab ebatavaliste suhkrukoguste akumuleerumine uutes liikmesriikides enne nende ühinemist liiduga (Üldkohtu 2. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas
T-324/05: Eesti
vs
. komisjon, EKL 2009, lk II-3681
, punkt 119). Seega tuleb järeldada, et ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktil 2 on muude põllumajandustoodete kui suhkru puhul
mutatis mutandis
sama eesmärk.
Sellega seoses tuleb märkida, et nagu kinnitab komisjon, võib laienemiskuupäeval uue liikmesriigi territooriumil asuva mis tahes olemasoleva põllumajandustoote müük ühisturul mõjutada selle toote hinda pärast ühinemist. Nimelt, kui normaalsetes tingimustes tähendab toote pakkumise suurenemine nõudluse stabiilsuse korral selle hinna langust, siis saaksid liidu tootjad pärast ühinemist tingimata madalamat hinda, võrreldes sellega, mida nad oleksid saanud ilma kõnealuse ülemäärase varu müügita.
Asjaolu, et see hindade kujunemise mehhanismide häirimine toimus, ei tähenda siiski, et nende põllumajandustoodete hind, mille ülemääraseid varusid uute liikmesriikide territooriumil on pärast ühinemist, st pärast 1. maid 2004 tuvastatud, on madalam sellele kuupäevale eelnevast hinnast. See võib isegi kõrgem olla. Ühinemisjärgne hinnatase on lihtsalt madalam sellest, mis see oleks võinud olla, nagu komisjon ka õigustatult märkis. Seetõttu ei oma tähtsust Leedu Vabariigi ja menetlusse astujate argumendid, mida kinnitavad teatud Euroopa institutsioonide aruanded, tõendamaks et kõnealuste ülemääraste varude sisenemine siseturule ja nende võimalik müük ei toonud kaasa hindade langust ega ka põllumajandusturgude häireid.
Komisjon märkis õigustatult, et ühinemisakti autorid ei saanud jätta arvestamata, et ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil asuvad ülemäärased varud võivad häirida hindade kujunemise mehhanisme alates 1. maist 2004, sest ühinemisakt ei näe ette ühtegi mehhanismi, mis suudaks tagada, et kõik ülemäärased laovarud kõrvaldatakse täielikult hiljemalt 30. aprilliks 2004 ja et selle akti IV lisa 4. peatüki punkt 2 märgib, et ülemäärased varud on alates sellest kuupäevast „vabas ringluses” olevad tooted, mis tähendab, et neid tooteid on vahetult võimalik turustada. Ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 kasuliku mõju tagamiseks tuleb seega järeldada, et selle sätte eesmärk ei ole üksnes vältida häireid, mille põhjustab ülemääraste varude müük siseturul, vaid eesmärk on ka korrigeerida nende häirete mõju.
Ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 analüüs, mis on eespool läbi viidud selle sätte konteksti, sõnastuse ning eesmärgi alusel, näitab, et komisjonile ülesandeks tehtud toimingud rakendada seda korda sama peatüki punkti 4 alusel võimaldavad tagada seda, et ennetatakse turuhäireid, mis on tingitud nende ülemääraste varude müügist siseturul, või seda, et hüvitatakse nende häirete majanduslikud mõjud ja et selle süsteemi alusel 1. mail 2004 uute liikmesriikide territooriumil olevad ülemäärased varud kõrvaldatakse nende kulul eelkõige ülemääraste varude ekspordiga siseturult või nende hävitamisega.
Lõpuks tuleb märkida, et esiteks ei ole erinevalt Leedu Vabariigi poolt väidetust ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 märgitud, et uued liikmesriigid peavad ise kõrvaldama ülemäärased varud, ja et teiseks, kuna komisjonil on ulatuslik kaalutlusõigus, kui ta teostab talle ühinemisaktiga ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas antud volitusi selle aktiga kehtestatud eeskirjade rakendamiseks, siis saab sellises valdkonnas võetud meetme õiguspärasust mõjutada vaid selle meetme ilmselge ebasobivus, võrreldes pädevate institutsioonide püstitatud eesmärgiga (Üldkohtu 2. oktoobri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-300/05 ja T-316/05: Küpros
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 100). Seetõttu ei saa välistada, et ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 on samuti kooskõlas süsteem, millega ühendus tagab esiteks selle, et ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil olevad üleliigsed varud hävitatakse või eksporditakse siseturult, ja teiseks nende toimingute kulud pannakse uute liikmesriikide kanda.
Vaidlustatud otsus
Tuleb märkida, et muude põllumajandustoodete kui suhkru ülemääraste varude kõrvaldamise süsteem, mis on ette nähtud vaidlustatud otsusega, ei tugine nende ülemääraste varude hävitamisele või ekspordile siseturult. See on süsteem, mille alusel ülemäärased varud võivad lõplikult sellele turule jääda alates 1. maist 2004. Uute liikmesriikide kohustus kanda nende ülemääraste varude kõrvaldamise kulud muutub lihtsalt kohustuseks tasuda ühenduse eelarvesse summa, mis on arvutatud iga käsitletud põllumajandustoote koguse põhjal. Vaidlustatud otsuse kohaselt arvutatakse see summa iga toote kohta, millele anti aasta pärast ühinemist eksporditoetusi, korrutades tuvastatud ülemäärase varu kogus sellel aastal antud keskmise eksporditoetusega. Toodete puhul, millele eksporditoetusi ei makstud, arvutatakse see summa, korrutades ülemääraste varude kogus erinevusega, mis saadakse kõnealuse toote rahvusvahelise turu keskmise hinna ja selle toote siseturu keskmise hinna vahest (vt eespool punkt 4).
Vaidlustatud otsuses ette nähtud summad väljendavad seega kulu, mida ühenduse eelarvest oleks tulnud kanda, kui ühendus oleks rahastanud tuvastatud ülemääraste varude eksporti siseturult. Vaidlustatud otsus ei näe sellist eksporti aga ette. Selles ei märgita, et ülemäärased varud eksporditi ühenduse rahastamise abil, mille maksumuse peavad kandma uued liikmesriigid. Käesoleva kohtuasja toimikust ei ilmne, et selline eksport toimus või et võeti teisi meetmeid ülemääraste varude kõrvaldamiseks, või et neid meetmeid rahastati ühenduse eelarvest. Lõpuks ei suutnud komisjon vastustes Üldkohtu kirjalikele küsimustele täpsustada, kas kõnealuste ülemääraste varude müük siseturul põhjustas ühenduse eelarvele kahjusid või vahetuid kulusid, mida võib lugeda nende ülemääraste varude kõrvaldamise kuludeks.
Seetõttu ei saa vaidlustatud otsuses käsitletud summasid lugeda ühenduse poolt võetud teatud kõrvaldamistoimingute vastutasuks või kulude katmiseks. Tegu on pelgalt uutele liikmesriikidele pandud kohustusega tasuda ühendusele.
Eelnevalt märgiti juba, et komisjonil on ulatuslik kaalutlusõigus ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 rakendamisel, kuid ta ei saa siiski selle sätte alusel uutele liikmesriikidele kehtestada pelka kohustust tasuda ühendusele, ilma et seda kohustust tasuda võiks käsitleda kui rahalist panust siseturult ülemääraste varude kõrvaldamise kulude katteks.
Komisjon väidab siiski sisuliselt, et vaidlustatud otsuses ette nähtud meede on ainuke, mis võib tagada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärgi saavutamise, nii et Üldkohus peaks järeldama, et see säte ja vaidlustatud otsus on kooskõlas. Komisjon esitab selle kohta kolm argumenti.
Komisjoni esimene argument on, et kuna ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil olevad ülemäärased varud absorbeeriti ühisturu poolt kohe 1. mail 2004 ja seejärel turustati või tarbiti, siis on praktiliselt võimatu neid pärast seda kuupäeva kas hävitamise või ilma toetuseta ekspordi teel siseturult kõrvaldada.
Selle argumendi aluseks on eeldus, et uues liikmesriigis 1. mail 2004 olevad tooted, mida loeti ülemäärasteks varudeks, olid samad tooted, mis tuli selle liikmesriigi kulul ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 alusel kõrvaldada. See eeldab, et 1. mail 2004 ülemääraseks varuks loetud tooted on „identsed” nendega, mis kuuluvad ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 alusel kõrvaldavate varude hulka.
Selle sätte alusel kõrvaldatavad varud – kuna need ületavad normaalse ülekandevaru – ei koosne siiski kindlatest toodetest, mis on ühinemise hetkest alates tuvastatavad. Nimelt on võimatu eristada põllumajandustoote, mille puhul on tuvastatud ülemäärased varud, varude hulgast selliseid varusid või varude osasid, mis on ülemäärased ja mis ei ole. Seetõttu tuleb märkida, et ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkt 2 kohustab kõrvaldama põllumajandustoodete koguse, mis vastab tuvastatud ülemäärasele varule, mitte aga nende toodete kindlad tuvastatavad ühikud. Sellega seoses ei oma tähtsust, kas see vastav kogus osteti või toodeti enne või pärast ühinemist.
Komisjon kehtestas ise süsteemi ülemäärase suhkruvaru kohta, mis oli ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil ja mis tuli siseturult kõrvaldada kas hävitamise või ilma toetuseta ekspordi teel, kuid see ei tuginenud selle suhkru kõrvaldamisele, mida loeti 1. mail 2004 ülemääraseks varuks, vaid sellega võrdväärse suhkrukoguse kõrvaldamisele, isegi kui see on ostetud või toodetud pärast nimetatud kuupäeva (vt selle kohta eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Eesti
vs
. komisjon, punktid 168–171).
Nimelt, nagu eespool punktides 32 ja 33 on märgitud, sätestavad määruse nr 60/2004 artikli 6 lõiked 1 ja 2, et komisjon määrab ülemäärase suhkru kogused iga uue liikmesriigi territooriumil 1. mail 2004 ja kehtestab uutele liikmesriikidele tähtaja tagamaks, et tema ülemäärasele varule „vastav” suhkrukogus kõrvaldatakse turult kas eksportimisega ilma ühenduse eksporditoetuseta, selle kasutamisega põlevainesektoris või selle denaturatsiooniga.
Samuti peab sama artikli lõike 3 kohaselt iga uue liikmesriigi kasutuses 1. mail 2004 olema süsteem, et tuvastada suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi või fruktoosi ülemäärased varud peamiste asjaomaste ettevõtjate tasandil; ja seda süsteemi peab ta kasutama selleks, et sundida neid ettevõtjaid omal kulul turult kõrvaldama ülemäärasele varule „vastava” suhkru- või isoglükoosikoguse.
Seetõttu tuleb järeldada, et ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkt 2 näeb ette muude põllumajandustoodete kui suhkru siseturult kõrvaldamise süsteemi, vaatamata asjaolule, et 1. mail 2004 uute liikmesriikide territooriumil asuvad nende toodete ülemäärased varud võis turg vahetult pärast seda kuupäeva absorbeerida.
Seetõttu tuleb põhjendamatuks lugeda komisjoni esitatud esimene argument, millega ta soovis näidata, et üksnes vaidlustatud otsusega kehtestatud meede võis tagada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 taotletud eesmärgi saavutamise.
Komisjoni poolt selle kohta esitatud teine argument on, et muude põllumajandustoodete kui suhkru üleliigsete varude siseturult kas hävitamise või ilma toetuseta ekspordi teel kõrvaldamise süsteemi korraldamine oleks ülemäära koormav ja raskelt teostatav, kuna esiteks on tegu täpse toiminguga, milleks on vaja rakendada olemasolevate varude keerulisi loendus-, järelevalve- ja kontrollimehhanisme, ja teiseks on tootjate arv liiga suur, et praktikas neid ülemääraseid varusid tuvastada. Need omadused on erinevad suhkruturu omadest. Väga koondunud ja reglementeeritud suhkruturul on piiratud arv tootjaid ning esinevad püsivad kontrollimehhanismid igal turustusaastal toodetud suhkrukoguse kohta ning mehhanismid, et kõrvaldada füüsiliselt see kogus, mida on toodetud seda turgu reguleerivate aktide alusel antud kvoote ületades.
Sellega seoses tuleb märkida, et sellise esmase õigusnormi nagu ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 alusel võetava meetme koormav laad ei saa viia järelduseni, et see meede ei suuda tagada nimetatud sättega taotletud eesmärgi saavutamist, ja veelgi vähem järelduseni, et nimetatud sätet tuleb tõlgendada nii, et see näeb ette erineva meetme vastuvõtmise.
Vastab tõele, et liidu õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et liidu institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega (vt Euroopa Kohtu 11. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-33/08: Agrana Zucker, EKL 2009, lk I-5035
, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika). Kui seega kaks erinevat meedet võisid viia ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 taotletud eesmärgi saavutamiseni, siis on komisjonil kohustus võtta vähem koormav meede. See meede peab aga igal juhul olema kooskõlas sätte endaga.
Mis puudutab praktilist võimatust korraldada süsteem, millega kõrvaldada siseturult muude toodete kui suhkru ülemäärased varud, siis tugineb komisjon ainult sellele, et tootjate seisukohast on muude põllumajandustoodete kui suhkru turud killustatud. Ei ole aga mingeid tõendeid, et vaatamata sellele killustatusele ei oleks komisjon suutnud tagada 1. mail 2004 uute liikmesriikide territooriumil olevate nende toodete ülemääraste varude kõrvaldamist siseturult, nähes ette süsteemi, mille alusel asjaomane liikmesriik võiks täita oma kõrvaldamiskohustuse, ostes ülemäärasele varule vastava koguse ja kõrvaldades selle kas hävitamise või ilma toetuseta ekspordi teel. Selle koguse võib omandada ühenduse turu hinnaga kas asjaomases liikmesriigis asuvatelt ettevõtjatelt või teistelt ühenduse ettevõtjatelt (vt selle kohta eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Eesti
vs
. komisjon, punkt 178).
Samuti tuleb märkida, et uued liikmesriigid olid kohustatud muudetud redaktsioonis määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 4 alusel tegema nende territooriumil 1. mail 2004 olevate muude põllumajandustoodete kui suhkru varude inventuuri ja teatama hiljemalt 31. oktoobriks 2004 komisjonile ülemäärastes varudes olevate toodete kogused, välja arvatud sama määruse artiklis 5 nimetatud riigi varudes olevad kogused. Komisjon ei selgita, miks selline inventuur, mida ta pidas võimalikuks määruse nr 1972/2003 vastuvõtmise ajal, ei oleks võimaldanud uutel liikmesriikidel tagada nende ettevõtjate valduses olevate ülemääraste varude olulise osa kõrvaldamist.
Seetõttu tuleb tagasi lükata komisjoni esitatud teine argument, mille eesmärk oli näidata, et üksnes vaidlustatud otsuses sätestatud meede võis tagada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktis 2 taotletud eesmärgi saavutamise.
Komisjoni poolt sama eesmärgiga esitatud kolmas argument on, et siseturg oli juba absorbeerinud vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal uute liikmesriikide territooriumil olevad ülemäärased varud ja et seetõttu olid need juba pikka aega mõjutanud põllumajandustoodete hindade kujunemise mehhanisme. Komisjon väidab seetõttu, et pärast ühinemist sai ta nõuda uutelt liikmesriikidelt üksnes hüvitise maksmist, mis vastaks tekitatud kahjule.
Selle argumendiga väidab komisjon tegelikkuses, et siseturult ülemääraste varude kas hävitamise või ilma toetuseta ekspordi teel kõrvaldamise süsteem ei võimaldanud saavutada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärki, nagu seda on määratletud eespool punktides 43–46, ja et vaidlustatud otsuses sätestatud meede oli seevastu võimeline seda eesmärki saavutama.
Vastupidi komisjoni väitele aitab ülemääraste varude hävitamise või ilma toetuseta siseturult eksportimise teel kõrvaldamine heastada majanduslikke häireid, mis on seotud ühinemise kuupäeval uute liikmesriikide territooriumil ülemääraste varude olemasoluga, ka pärast seda, kui ülemäärased varud on turul müüdud. Ülemääraste varude kõrvaldamine võib nimelt tekitada asjaomaste põllumajandustoodete nõudluse kasvu siseturul ja seetõttu heastada tervikuna või osaliselt negatiivse mõju asjaomaste turgude stabiilsusele, mis tuleneb ülemääraste varude olemasolust (vt suhkruturu kohta eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Eesti
vs
. komisjon, punkt 178; vt ka teiste põllumajandustoodete osas kohtujurist Mischo ettepanek Euroopa Kohtu 15. jaanuari 2002. aasta otsusele kohtuasjas
C-179/00: Weidacher, EKL 2002, lk I-501, I-505
, punkt 55).
Seetõttu võib vastupidi komisjoni väitele 1. mail 2004 uute liikmesriikide territooriumil olevate ülemääraste varude kas hävitamise või ilma toetuseta ekspordi teel siseturult kõrvaldamise süsteemi kehtestamine pärast laienemist saavutada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 taotletud eesmärki.
Vastab tõele, et ei saa välistada, et uute liikmesriikide poolt summade maksmine võib samuti teatud tingimustes heastada hindade kujunemise mehhanismi häireid, mis on tingitud ebatavaliste varude kogunemisest nende liikmesriikide territooriumile enne ühinemist, ja seega tagada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 taotletud eesmärgi saavutamist. Selle summa maksmine võib nimelt hüvitada majandusliku kahju, mis tekkis ettevõtjatele, kes pidid leppima madalmate hindadega kui need, mida nad oleksid saanud. See tasumine võib samuti rahastada kõnealuste turgude stabiliseerimismeetmeid.
Siiski ei suuda esiteks vaidlustatud otsuses käsitletud summade pelk tasumine ühenduse eelarvesse tagada hüvitist ettevõtjatele, kellel tekkis majanduslik kahju ülemääraste varude müügist turul, ega oma mingit mõju põllumajandustoodete hindadele pärast laienemist.
Teiseks, isegi kui komisjoni väidetele vastavalt rahastatakse põllumajandusturgude stabiliseerimismehhanismidega seotud kulusid tingimata ühenduse eelarvest, ei ole mingit automaatset ega ammugi mitte vahetut seost ühest küljest selle vahel, et uutele liikmesriikidele kehtestatakse täiendav kohustus maksta ühenduse eelarvesse, ja teisest küljest selle vahel, et luuakse uusi stabiliseerimismehhanisme või tugevdatakse olemasolevaid mehhanisme.
Lõpuks ei saa tõesti välistada, et uute liikmesriikide kohustust tasuda rahasumma ühenduse eelarvesse võib lugeda täiendavaks mehhanismiks ülemääraste varude füüsilise kõrvaldamise süsteemi raames, mis on hädavajalik tagamaks, et selle süsteemiga ette nähtud reeglite alusel siseturult kõrvaldamata ülemääraste koguste olemasolust tingitud võimalike põllumajandusturgude häiretega toimetulekuks vajalikke lisakulusid ei kannaks ühenduse eelarve või ühenduse tootjad, vaid asjaomased liikmesriigid (vt selle kohta eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Eesti
vs
. komisjon, punkt 180).
Komisjon on sellise täiendava mehhanismi näinud ette suhkru kohta, võttes vastu määruse nr 60/2004 artikli 7 lõike 2, mis muudetud redaktsioonis sätestab, et kui uued liikmesriigid ei suutnud esitada komisjonile tõendit viimase tuvastatud ülemäärase suhkrukoguse kõrvaldamise kohta, peavad nad tasuma ühenduse eelarvesse summa, mis võetakse arvesse 2004./2005. turustusaasta toodangumaksude arvutamisel.
Vaidlustatud otsuses sätestatud summad ei kujuta endast aga sellist täiendavat mehhanismi. Vastupidi, kohustus tasuda need summad asendab kohustust kõrvaldada siseturult kõnealused ülemäärased varud ja on vaidlustatud otsuses sätestatud ainus „kõrvaldamise” mehhanism. Samuti, nagu eelnevalt märgiti, ei too see kohustus ise kaasa mingit otsest kasu ühenduse tootjatele.
Seetõttu tuleb järeldada, et tuleb lugeda põhjendamatuks komisjoni esitatud kolmas argument, millega ta soovis näidata, et üksnes vaidlustatud otsusega kehtestatud meede võis tagada ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 taotletud eesmärgi saavutamise.
Kõigest eelnevast tuleneb, et vaidlustatud otsusega uutele liikmesriikidele kehtestatud kohustus tasuda summa ühenduse eelarvesse ei ole kooskõlas ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2. Seega ei saanud seda meedet vastu võtta nimetatud akti IV lisa 4. peatüki punkti 4 alusel. Kuna esimene väide käsitleb nende sätete rikkumist, tuleb sellega järelikult nõustuda.
Seetõttu tuleb tühistada vaidlustatud otsus vastavalt Leedu Vabariigi peamisele nõudele, ilma et oleks vaja analüüsida selle riigi esitatud teisi väiteid.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud komisjoni kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt Leedu Vabariigi nõudele välja mõista komisjonilt.
Sama kodukorra artikli 87 lõike 4 alusel kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid ise oma kohtukulud. Seega tuleb määrata, et Slovaki Vabariik ja Poola Vabariik kannavad oma kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Tühistada komisjoni 4. mai 2007. aasta otsus 2007/361/EÜ, milles käsitletakse muude põllumajandustoodete kui suhkru ülemääraste varude kindlaksmääramist ning nende kõrvaldamise finantstagajärgi seoses Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisega.

2.
Jätta Euroopa Komisjoni kanda tema enda kohtukulud ja mõista temalt välja Leedu Vabariigi kohtukulud.

3.
Jätta Slovaki Vabariigi ja Poola Vabariigi kohtukulud nende enda kanda.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 29. märtsil 2012 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: leedu.