CELEX: 62012CJ0186
Sloboda usadiť sa
Obmedzenia
Spoločná a nerozdielna zodpovednosť materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností
Vylúčenie materských spoločností so sídlom v inom členskom štáte
Obmedzenie
Neexistencia

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ZFEÚ.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Impacto Azul Lda (ďalej len „Impacto Azul“) na jednej strane a spoločnosťami BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (ďalej len „BPSA 9“), Bouygues Immobiliária – SGPS Lda (ďalej len „SGPS“) a Bouygues Immobilier SA (ďalej len „Bouygues Immobilier“) a subsidiárne A. Fernandesom Viegasom a Ó. Cabanezom Rodriguezom na druhej strane, týkajúceho sa toho, že spoločnosť BPSA 9 nevykonala zmluvu uzavretú so spoločnosťou Impacto Azul.
Portugalské právo
Článok 481 oddielu VI kódexu obchodných spoločností (Código das sociedades comerciais, ďalej len „CSC“) stanovuje:
„Pôsobnosť tohto oddielu
1.   Ustanovenia tohto oddielu upravujú vzťahy medzi spoločnosťami s ručením obmedzeným, akciovými spoločnosťami a komanditnými spoločnosťami.
2.   Ustanovenia tohto oddielu sa vzťahujú len na spoločnosti so sídlom v Portugalsku...
…“
Článok 482 CSC znie:
„Na účely tohto zákona sú spriaznenými spoločnosťami:
…
c)
spoločnosti v kontrolnom vzťahu;
d)
spoločnosti v skupinovom vzťahu.“
Z článkov 488, 489, 492 a 493 CSC vyplýva, že dve spoločnosti sú v skupinovom vzťahu v prípade, ak jedna spoločnosť úplne kontroluje druhú spoločnosť (existujúca alebo následná kontrola), pričom skutočnosť, že jedna z nich bola založená skôr ako druhá, alebo naopak, je v tomto prípade bezvýznamná, alebo ak ako nezávislé spoločnosti podliehajú jednému a spoločnému vedeniu (rovnocenná skupina), prípadne ak závislá alebo nezávislá spoločnosť poverí svojou správou inú spoločnosť (vzťah podriadenosti).
Článok 491 CSC znie:
„Ustanovenia článkov 501 až 504 a ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na základe týchto článkov, sa vzťahujú na skupiny vytvorené prostredníctvom úplnej kontroly.“
Článok 501 CSC znie:
„1.   Materská spoločnosť preberá zodpovednosť za záväzky dcérskej spoločnosti vzniknuté pred uzavretím zmluvy o kontrole alebo po jej uzavretí až do skončenia platnosti tejto zmluvy.
2.   Od materskej spoločnosti možno vyžadovať, aby prevzala zodpovednosť za záväzky až po uplynutí 30 dní od nesplnenia záväzku dcérskou spoločnosťou.
3.   Exekučný titul vydaný voči dcérskej spoločnosti nemožno vykonať voči materskej spoločnosti.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Impacto Azul je portugalská spoločnosť s ručením obmedzeným, ktorej hospodárska činnosť pozostáva najmä z nákupu a predaja nehnuteľností. Spoločnosti BPSA 9, SGPS a Bouygues Immobilier boli súčasťou medzinárodnej developerskej spoločnosti Bouygues a
de facto
vytvorili skupinu so vzťahmi úplnej kontroly v zmysle článkov 488 CSC a 489 CSC. Portugalská spoločnosť BPSA 9 totiž bola v úplnom vlastníctve spoločnosti SGPS, ktorá mala tiež sídlo v Portugalsku a ktorú úplne kontrolovala francúzska spoločnosť Bouygues Immobilier, materská spoločnosť, ktorá riadila všetky spoločnosti tejto skupiny.
Dňa 28. júla 2006 spoločnosti Impacto Azul a BPSA 9 uzavreli zmluvu o budúcej kúpno-predajnej zmluve (ďalej len „zmluva“), v ktorej sa dohodli, že spoločnosť Impacto Azul predá spoločnosti BPSA 9 novú nehnuteľnosť a spoločnosť BPSA 9 ju kúpi. Podľa Impacto Azul spoločnosť BPSA 9 nedodržala svoje zmluvné záväzky. Pre hospodársku krízu a nepriaznivé trhové podmienky sa spoločnosť Bouygues Immobilier rozhodla od projektu odstúpiť a straty súvisiace s týmto odstúpením ponechala na ťarchu spoločnosti Impacto Azul.
Po pokuse o priateľské urovnanie tohto sporu s BPSA 9 spoločnosť Impacto Azul podala na Tribunal Judicial de Braga žalobu o určenie zodpovednosti proti tejto spoločnosti z dôvodu nevykonania zmluvy, ktorú s ňou uzavrela.
V predmetnom konaní spoločnosť Impacto Azul okrem iného tvrdila, že nesplnenie zmluvy treba pripísať v prvom rade spoločnostiam SGPS a Bouygues Immobilier, pretože ide o materské spoločnosti, ktoré sú spoločne a nerozdielne zodpovedné za záväzky svojich dcérskych spoločností podľa článku 501 CSC v spojení s článkom 491 toho istého kódexu.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, o ktorý sa žalované vo veci samej opierajú, vyplýva jednak, že spoločnosť Bouygues Immobilier nekontrolovala spoločnosti BPSA 9 a SGPS úplne, pričom takáto kontrola je základným formálnym kritériom na uplatnenie zodpovednostného právneho režimu skupín spoločností podľa článku 491 CSC, a jednak, že režim upravený v článku 501 CSC sa v prejednávanej veci neuplatňuje vzhľadom na článok 481 ods. 2 toho istého kódexu, ktorý vylučuje uplatnenie uvedeného režimu na materské spoločnosti, ktoré majú sídlo v inom členskom štáte. Keďže spoločnosť Bouygues Immobilier má sídlo vo Francúzsku, nemôže byť zodpovedná voči veriteľom spoločnosti BPSA 9.
Vzhľadom na to, že toto vylúčenie vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu medzi materskými spoločnosťami so sídlom v Portugalsku a materskými spoločnosťami so sídlom v inom členskom štáte, spoločnosť Impacto Azul tvrdila, že sa porušuje článok 49 ZFEÚ.
Vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti portugalskej právnej úpravy s právom Únie a zastáva názor, že vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu tohto práva.
Za týchto okolností sa Tribunal Judicial de Braga rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Je vylúčenie spoločností so sídlom v inom členskom štáte z uplatnenia režimu stanoveného v článku 501 CSC na základe režimu stanoveného v článku 481 ods. 2 CSC v rozpore s právom [Únie], konkrétne s článkom 49 ZFEÚ, podľa výkladu tohto ustanovenia Súdnym dvora [Európskej únie]?“
O právomoci Súdneho dvora a prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Spoločnosť BPSA 9 na úvod nastoľuje otázku právomoci Súdneho dvora rozhodnúť o článku 49 ZFEÚ z dôvodu, že spor vo veci samej sa týka čisto vnútroštátnej situácie, a otázku prípustnosti rozhodnutia o prejudiciálnej otázke najmä z toho dôvodu, že relevancia otázky nie je podľa nej pre vyriešenie tohto sporu jednoznačná.
Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého sa spor vo veci samej týka čisto vnútroštátnej situácie, Súdny dvor musí overiť, či má právomoc na to, aby sa vyjadril k výkladu uvedeného ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 31. januára 2008, Centro Europa 7,
C-380/05, Zb. s. I-349
, bod 64; z 11. marca 2010, Attanasio Group,
C-384/08, Zb. s. I-2055
, bod 22, ako aj z 22. decembra 2010, Omalet,
C-245/09, Zb. s. I-13771
, bod 10).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor vylúčil svoju právomoc, ak je zjavné, že ustanovenie práva Únie podrobené výkladu Súdneho dvora sa nemôže uplatniť (rozsudky z 1. októbra 2009, Woningstichting Sint Servatius,
C-567/07, Zb. s. I-9021
, bod 43, a Omalet, už citovaný, bod 11).
Podľa ustálenej judikatúry ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa slobody usadiť sa sa neuplatňujú v situácii, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. októbra 1990, Nino a i.,
C-54/88, C-91/88 a C-14/89, Zb. s. I-3537
, bod 11; z 30. novembra 1995, Esso Española,
C-134/94, Zb. s. I-4223
, bod 17, ako aj zo 17. júla 2008, Komisia/Francúzsko,
C-389/05, Zb. s. I-5397
, bod 49).
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nepochybne vyplýva, že spoločnosti Impacto Azul, BPSA 9 a SGPS majú svoje sídla v Portugalsku a že uplatňovanie právnej úpravy dotknutej vo veci samej sa obmedzuje na tento členský štát. Skutočnosť, že spoločnosť Bouygues Immobilier je materská spoločnosť so sídlom vo Francúzsku, však v podstate predstavuje cezhraničný prvok a zároveň aj nevyhnutný predpoklad na odvolanie sa na slobodu pohybu zaručenú Zmluvou. Preto nemožno prijať názor, že otázka sa týka čisto vnútroštátnej situácie, ako to tvrdí spoločnosť BPSA 9.
Súdny dvor má teda právomoc preskúmať túto otázku.
Pokiaľ ide o prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, spoločnosť BPSA 9 tvrdí, že položená otázka nie je relevantná, ba dokonca je hypotetická, a že vnútroštátny súd neposkytol dostatočné skutkové a právne podklady, na základe ktorých by bolo možné overiť, či je výklad článku 49 ZFEÚ potrebný na vyriešenie sporu vo veci samej.
Spoločnosť BPSA 9 tvrdí, že je zbytočné zisťovať, či je článok 501 CSC zlučiteľný s článkom 49 ZFEÚ, pretože podľa portugalského práva, ktoré je uplatniteľné v prejednávanej veci, dotknuté tri spoločnosti netvoria skupinu so vzťahmi úplnej kontroly. Vnútroštátny súd však v tomto ohľade ešte nerozhodol.
Spoločnosť BPSA 9 okrem toho tvrdí, že zo spoločného uplatnenia článku 491 a článku 501 ods. 2 CSC vyplýva, že od materskej spoločnosti možno vyžadovať, aby prevzala zodpovednosť za záväzky svojej dcérskej spoločnosti až po uplynutí 30 dní od nesplnenia záväzku dcérskou spoločnosťou, pričom táto lehota sa nedodržala.
Z toho podľa nej vyplýva, že spoločnosť Bouygues Immobilier bez ohľadu na jej sídlo nemôže byť vo veci samej zodpovedná.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je konanie upravené v článku 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje vnútroštátnym súdom výklad právnych predpisov Únie, ktorý potrebujú na rozhodnutie vnútroštátnych sporov (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke,
C-83/91, Zb. s. I-4871
, bod 22; z 24. marca 2009, Danske Slagterier,
C-445/06, Zb. s. I-2119
, bod 65, a z 19. júna 2012, The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, bod 31).
V rámci tejto spolupráce platí pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie domnienka relevancie. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu Súdnym dvorom je tak možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky z 5. decembra 2006, Cipolla a i.,
C-94/04 a C-202/04, Zb. s. I-11421
, bod 25; z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez,
C-570/07 a C-571/07, Zb. s. I-4629
, bod 36, ako aj Chartered Institute of Patent Attorneys, už citovaný, bod 32 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci však nejde o takýto prípad. Je síce nesporné, že vo vnútroštátnom rozhodnutí sa Súdnemu dvoru predložilo len zhrnutie skutkových a právnych podkladov, faktom však zostáva, že tieto podklady zjavne súvisia s predmetom sporu vo veci samej a umožňujú, ako to vyplýva z bodov 8 až 13 tohto rozsudku, určiť rozsah prejudiciálnej otázky, ako aj obsah, v akom sa predkladá. Uvedené rozhodnutie navyše jednoznačne uvádza dôvody, ktoré viedli vnútroštátny súd k názoru, že pre jeho rozsudok je potrebný výklad článku 49 ZFEÚ.
Okrem toho sa nezdá, že by požadovaný výklad práva Únie nemal žiadnu súvislosť s otázkou položenou v spore vo veci samej, teda s otázkou, či francúzsku spoločnosť Bouygues Immobilier možno považovať za zodpovednú voči veriteľom spoločnosti BPSA 9.
Z uvedeného vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.
O prejudiciálnej otázke
Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či článok 49 ZFEÚ bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.
Na úvod treba pripomenúť, že sloboda usadiť sa, pokiaľ ide o spoločnosti založené v súlade s právnou úpravou členského štátu, ktoré majú sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Európskej únii, zahŕňa právo vykonávať svoju činnosť v iných členských štátoch prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (rozsudky z 23. februára 2006, Keller Holding,
C-471/04, Zb. s. I-2107
, bod 29; z 15. mája 2008, Lidl Belgium,
C-414/06, Zb. s. I-3601
, bod 18, a z 27. novembra 2008, Papillon,
C-418/07, Zb. s. I-8947
, bod 15).
Článok 49 ZFEÚ ukladá povinnosť odstrániť obmedzenia slobody usadiť sa. Cieľom ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa je podľa ich znenia zabezpečiť zaobchádzanie v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov. Navyše podľa ustálenej judikatúry článok 49 ZFEÚ vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré, aj keď sa uplatňuje bez rozdielu na základe štátnej príslušnosti, je spôsobilé sťažiť výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou pre príslušníkov členských štátov Únie alebo urobiť ho menej príťažlivým (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. novembra 2011, National Grid Indus,
C-371/10, Zb. s. I-12273
, body 35 a 36, ako aj z 21. júna 2012, Susisalo a i., C-84/11, bod 31).
Podľa portugalskej právnej úpravy dotknutej vo veci samej sa režim spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich portugalských dcérskych spoločností neuplatňuje na materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte. Treba preto preskúmať, či táto právna úprava predstavuje obmedzenie v zmysle článku 49 ZFEÚ.
Treba uviesť, že v prípade neexistencie jednotných pravidiel týkajúcich sa skupín spoločností v rámci Únie sú členské štáty v zásade príslušné určiť právo, ktoré sa uplatňuje na pohľadávku spriaznenej spoločnosti. Portugalské právo pritom stanovuje, že len materské spoločnosti so sídlom v Portugalsku sú spoločne a nerozdielne zodpovedné voči veriteľom svojich dcérskych spoločností. Ako teda Komisia správne uvádza, za okolností, aké existujú v prejednávanej veci, článok 49 ZFEÚ nebráni tomu, aby členský štát mohol legitímne zlepšiť zaobchádzanie s pohľadávkami skupín existujúcich na jeho území (pozri analogicky rozsudok zo 7. februára 1984, Jongeneel Kaas a i.,
237/82, Zb. s. 483
, bod 20).
Vylúčenie obchodných spoločností so sídlom v inom členskom štáte z uplatňovania režimu podľa článku 501 CSC na základe režimu upraveného v článku 481 ods. 2 CSC totiž nie je takej povahy, že by sa výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou stal pre materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte menej príťažlivým.
V každom prípade treba zdôrazniť, že materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte ako v Portugalskej republike sa môžu zmluvne dohodnúť na režime spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti za pohľadávky svojich dcérskych spoločností.
Treba preto konštatovať, že pokiaľ ide o postavenie materských spoločností so sídlom v inom členskom štáte ako v Portugalskej republike, vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej neobmedzuje slobodu usadiť sa v zmysle článku 49 ZFEÚ.
Vzhľadom na uvedené treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:

Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: portugalčina.