CELEX: 62013CJ0004
Socijalna sigurnost
Uredba (EEZ) br. 1408/71
Obiteljska davanja
Pravila u slučaju preklapanja prava na obiteljska davanja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 76. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. srpnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (
SL 1997., L 28, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998. (
SL L 209, str. 1
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 138.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse (Agencija za zapošljavanje u Krefeldu – Fond za obiteljske naknade, u daljnjem tekstu: Familienkasse) i S. Fassbender‑Firman, koja boravi u Belgiji, a zaposlena je u Njemačkoj, o pitanju povrata obiteljskih doplataka koje je potonjoj isplatio Familienkasse.
Pravni okvir
Pravo Unije
U članku 13. Uredbe 1408/71, naslovljenom „Opća pravila“, određeno je:
„1.   Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave.
2.   Ovisno o člancima od 14. do 17.:
(a)
na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države čak i ako boravi na državnom području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na državnom području druge države članice;
[...]“
U članku 73. Uredbe br. 1408/71 predviđa se:
„Zaposlena osoba ili samozaposlena osoba na koju se primjenjuje zakonodavstvo države članice ima pravo za članove svoje obitelji koji imaju boravište u drugoj državi članici na obiteljska davanja koja su predviđena zakonodavstvom prethodne države, kao da su imali boravište u toj državi, prema uvjetima u odredbi Priloga VI.“
Članak 76. navedene uredbe glasi kako slijedi:
„1.   Ako za vrijeme istog razdoblja za istog člana obitelji i zbog obavljanja zanimanja obiteljska davanja pruža zakonodavstvo države članice na čijem državnom području članovi obitelji imaju boravište, pravo na obiteljska davanja prema zakonodavstvu druge države, ako je potrebno prema članku 73. ili 74., obustavlja se do visine iznosa koji određuje zakonodavstvo prve države članice.
2.   Ako zahtjev za davanje nije podnesen u državama članicama na čijem državnom području članovi obitelji imaju boravište, nadležna ustanova druge države članice može primijeniti odredbe stavka 1. kao da su davanja priznata u prvoj državi članici.“
U članku 10. stavku 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe br. 1408/71 (
SL L 74, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.), kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom br. 118/97 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 574/72), predviđeno je:
„(a)
Pravo na davanja ili obiteljske doplatke u skladu sa zakonodavstvom države članice, prema kojem se na stjecanje prava na takva davanja i obiteljske doplatke ne primjenjuju uvjeti osiguranja, zaposlenja ili samozaposlenja, obustavlja se u slučaju u kojem je potrebno tijekom istog razdoblja te za istog člana obitelji isplatiti davanja samo u skladu s nacionalnim zakonodavstvom druge države članice ili primjen[om] članaka 73., 74., 77. ili 78. Uredbe [br. 1408/71], do iznosa ukupne svote tih davanja;
(b)
međutim, ako se profesionalna ili trgovinska djelatnost obavlja na državnom području prve države članice:
i.
u slučaju davanja priznatih prema nacionalnom zakonodavstvu druge države članice, ili prema člancima 73. ili 74. Uredbe, osobi koja ostvaruje pravo na obiteljsko davanje ili osobi kojoj se isto treba isplatiti, pravo na priznato obiteljsko davanje prema nacionalnom zakonodavstvu druge države članice ili prema tim člancima obustavlja se do ukupnog iznosa obiteljskih davanja propisanih zakonodavstvom države članice na čijem državnom području član obitelji ima boravište. Trošak davanja koje plaća država članica na čijem području član obitelji ima boravište snosi ta država članica;
[...]“
Valja istaknuti, s jedne strane, da je Uredba br. 1408/71 zamijenjena Uredbom (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.) i, s druge strane, da je Uredba br. 574/72 zamijenjena Uredbom (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (
SL L 284, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 151.) te da su nove uredbe, sukladno članku 91. Uredbe br. 883/2004 i članku 97. Uredbe br. 987/2009, stupile na snagu 1. svibnja 2010. Uzimajući, međutim, u obzir vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, na njih se i dalje primjenjuju uredbe br. 1408/71 i 574/72.
Njemačko pravo
Zakon o porezu na dohodak (Einkommensteuergesetz), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, određuje u članku 65., naslovljenom „Druga davanja za djecu“:
„1.   Obiteljski doplatci ne isplaćuju se za dijete koje je korisnik jednog od sljedećih davanja ili bi bio njihov korisnik da je podnesen takav zahtjev:
(1)
doplataka za uzdržavano dijete na temelju zakonskog osiguranja za slučaj nezgode ili dodataka za dijete na temelju zakonskih osiguranja za slučaj invalidnosti/starosti;
(2)
davanja za dijete priznatih u inozemstvu i usporedivih s obiteljskim doplatcima ili s jednim od davanja navedenih u točki (1);
[...]“
Zakon o doplatcima za uzdržavanu djecu (Bundeskindergeldgesetz) u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku predviđa u članku 4., naslovljenom „Druga davanja za djecu“:
„Obiteljski doplatci ne dodjeljuju se za dijete koje je korisnik jednog od sljedećih davanja ili bi bio njegov korisnik da je podnesen takav zahtjev:
(1)
doplataka za uzdržavano dijete na temelju zakonskog osiguranja za slučaj nezgode ili dodataka za dijete na temelju zakonskih osiguranja za slučaj invalidnosti/starosti;
(2)
davanja za dijete priznatih izvan Njemačke i usporedivih s obiteljskim doplatcima ili s jednim od davanja navedenih u točki (1);
[...]“
Glavni postupak i prethodna pitanja
S. Fassbender‑Firman, njemačka državljanka, i njezin suprug, belgijski državljanin, imaju sina rođenog 1995. Obitelj, koja je prije živjela u Njemačkoj, preselila se u Belgiju u lipnju 2006. i od tada prebiva u toj državi članici. S. Fassbender‑Firman u Njemačkoj ima zaposlenje u okviru kojeg se uplaćuju doprinosi za socijalnu sigurnost. Njezin suprug od studenoga 2006. radi u belgijskoj agenciji za privremeno zapošljavanje, a prije je bio nezaposlen.
S. Fassbender‑Firman obiteljske doplatke za svoje dijete oduvijek prima u Njemačkoj. Njezin suprug nije zahtijevao isplatu takvih doplataka u Belgiji pa ih nije niti primao.
Nakon saznanja o preseljenju obitelji u Belgiju Familienkasse je obustavila dodjelu obiteljskih doplataka S. Fassbender‑Firman počevši od srpnja 2006. i zatražila povrat obiteljskih doplataka koji su joj isplaćeni od srpnja 2006. do ožujka 2007. (u daljnjem tekstu: sporno razdoblje).
U odgovoru na upravnu tužbu koju je podnijela S. Fassbender‑Firman, Familienkasse je ocijenila da je imenovana na temelju njemačkih propisa imala pravo na obiteljske doplatke za sporno razdoblje, ali da je pravo na takve doplatke postojalo i u Belgiji. Prema tvrdnji Familienkasse, riječ je o mjesečnom iznosu od 77,05 eura za razdoblje od srpnja do rujna 2006. odnosno o 78,59 eura za razdoblje od listopada 2006. do ožujka 2007. Prema mišljenju Familienkasse, u skladu s člancima 76. do 79. Uredbe br. 1408/71, pravo na njemačke obiteljske doplatke treba obustaviti do visine iznosa belgijskih obiteljskih doplataka te je moguće isplaćivati samo razliku između iznosa priznatih u Njemačkoj i Belgiji. Familienkasse je pojasnila da činjenica da nije zatraženo korištenje prava na obiteljske doplatke predviđene u Belgiji nema važnosti s obzirom na članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71. Naime, tom se odredbom, prema njezinom mišljenju, namjerava izbjeći upravo to da se sustav nadležnosti dodijeljenih Uredbom br. 1408/71 ne zaobilazi propuštanjem osiguranika da podnese zahtjev za obiteljske doplatke.
Finanzgericht, kojemu se obratila S. Fassbender‑Firman, ocijenio je nezakonitom odluku Familienkasse o opozivu i povratu predmetnih obiteljskih doplataka.
Taj je sud, naime, presudio da unatoč tome što su se doista ispunile činjenične pretpostavke za djelomično priznavanje njemačkih obiteljskih doplataka koje su predviđene mjerodavnim odredbama, Familienkasse nije iskoristila diskrecijsku ovlast koju joj daje članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 kao pravilo o zabrani preklapanja koje je mjerodavno za predmetni slučaj s obzirom na postojanje prava koja se izvode iz obavljanja različitih zanimanja. Famienkasse je prema mišljenju tog suda postupila nezakonito ocijenivši da je dužna odbiti belgijske obiteljske doplatke.
Prema Finanzgerichtu, odluka da se od iznosa njemačkih obiteljskih doplataka odbije iznos doplataka koji bi bili dodijeljeni u Belgiji ulazi u područje diskrecijske ovlasti koju administracija ima na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71. Finanzgericht je stoga ocijenio da Familienkasse u takvim okolnostima ne postupa na obvezujući način.
U žalbi protiv presude Finanzgerichta podnesenoj sudu koji je uputio zahtjev Familienkasse ističe da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ne treba shvaćati na način da u smislu njemačkog poreznog i socijalnog prava administraciji daje diskrecijsku ovlast pri ocjeni pravnih posljedica koje izvodi iz činjenica. Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 1408/71, prema njezinom mišljenju, sadrži temeljna pravila pomoću kojih je moguće riješiti probleme preklapanja prava na obiteljska davanja. Familienkasse smatra da iz navedenih pravila proizlazi da se pravo na njemačke obiteljske doplatke obustavlja do visine iznosa obiteljskih doplataka koje S. Fassbender‑Firman može zahtijevati u državi svojeg boravišta u mjeri u kojoj potonja isplatu takvih davanja vezuje uz obavljanje zanimanja. To, prema njezinu mišljenju, znači da se pravo na obiteljska davanja, iako u načelu postoji, u praksi ne mora ostvarivati. Čak i ako je i riječ o pravu koje se može ne ostvarivati, do obustave mora doći automatski.
Zbog toga Familienkasse smatra da riječ „može“ koja je upotrijebljena u članku 76. stavku 2. Uredbe br. 1408/71, kojim se uređuje mogućnost primjene stavka 1. tog članka, nije moguće tumačiti na način da administraciji daje diskrecijsku ovlast, nego jednostavno znači to da je država članica čije je davanje obustavljeno dužna priznati samo onaj dio obiteljskih davanja na koji je obvezana, čak i ako u državi članici boravišta obitelji uopće nije podnesen zahtjev za obiteljsko davanje.
Familienkasse dodaje da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 omogućava da se izbjegne, zbog pravičnosti u raspodjeli tereta obiteljskih davanja, situacija u kojoj osoba koja je nositelj prava na ta davanja, podnošenjem zahtjeva ili propuštanjem da to učini, odlučuje koja će država članica snositi teret njihove isplate.
Suprotno tome, S. Fassbender‑Firman presudu Finanzgerichta smatra osnovanom. Prema njezinom mišljenju, iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 proizlazi da administracija države članice raspolaže diskrecijskom ovlašću da odluči hoće li od iznosa obiteljskih davanja koje dodjeljuje odbiti iznos koji je u tu svrhu isplatila druga država članica. Pri izvršavanju te diskrecijske ovlasti treba voditi računa o tome da se izbjegne mogućnost da potencijalni korisnik obiteljskih davanja odluči koja će država članica biti njihov obveznik.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ima za učinak to da nadležnom tijelu otvara mogućnost da odluči hoće li primijeniti članak 76. stavak 1. navedene uredbe ako u državi članici boravišta članova obitelji radnika migranta nije podnesen zahtjev i hoće li, u cijelosti ili djelomično, obustaviti ostvarivanje prava na obiteljska davanja koja priznaje.
Navedeni je sud mišljenja da pojam „pruženih davanja“ iz članka 76. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 ne obuhvaća davanja koja nisu zatražena. Članak 76. stavak 2. posebno je pravilo koje se primjenjuje na specifičan slučaj u kojem je potencijalni korisnik davanja propustio podnijeti zahtjev što, prema njegovu mišljenju, osobito proizlazi iz povijesti te odredbe. Bundesfinanzhof smatra da je zakonodavac Unije, uvrštavanjem stavka 2. u članak 76. Uredbe br. 1408/71 želio reagirati na prethodnu sudsku praksu Suda (vidjeti presude Salzano, 191/83, EU:C:1984:343; Ferraioli, 153/84,
EU:C:1986:168
i Kracht, C‑117/89,
EU:C:1990:279
) prema kojoj se u slučaju nepodnošenja zahtjeva za davanje u državi članici boravišta članova obitelji radnika migranta pravo na obiteljska davanja u državi članici zaposlenja tog radnika ne smije obustaviti.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se već bavio pitanjem diskrecijske ovlasti dane člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 1408/71 u okviru predmeta koji je doveo do presude Schwemmer (C‑16/09,
EU:C:2010:605
), iako se u navedenoj presudi Sud nije trebao osvrtati na to pitanje.
Taj sud također navodi da, prema njemačkom shvaćanju, upotreba riječi „može“u tekstu zakona ili drugog propisa ne upućuje nužno na to da je administraciji dana diskrecijska ovlast, s obzirom na to da zakonodavac i donositelj drugog propisa ponekad upotrebljavaju tu riječ kao sinonim za „ovlašten(o) je“ ili „ima pravo da“. On, međutim, ocjenjuje da nijedan element iz područja primjene članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71, kao pravila prednosti u slučaju preklapanja prava, ne zagovara takvo tumačenje. K tome, iako nisu definirana mjerila koja bi se mogla primjenjivati pri izvršavanju diskrecijske ovlasti, činjenica da se iz tumačenja članka 76. Uredbe br. 1408/71 dade nazrijeti više primjenjivih kriterija može biti pokazatelj da je riječ o odredbi kojom se administraciji daje diskrecijska ovlast.
Ako članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ovlašćuje nadležno tijelo da odluči hoće li primijeniti članak 76. stavak 1. te uredbe u slučaju da u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za davanje, sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno precizirati razloge na kojima to tijelo mora temeljiti svoju odluku. Dodaje da se u tom slučaju također postavlja pitanje dosega sudskog nadzora koji je moguće provesti nad takvom odlukom.
U tim je okolnostima Bundesfinanzhof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da nadležno tijelo države članice zaposlenja ima slobodu odlučiti hoće li primijeniti članak 76. stavak 1. navedene uredbe ako u državi članici prebivališta članova obitelji uopće nije podnesen zahtjev za davanje?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora, prema kojim mjerilima tijelo države članice zaposlenja nadležno za obiteljska davanja može primijeniti članak 76. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 kao da su davanja priznata u državi članici prebivališta članova obitelji?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora Suda na prvo pitanje, u kojoj mjeri diskrecijska odluka nadležnog tijela podliježe sudskom nadzoru?“
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da nadležno tijelo države članice zaposlenja radnika migranta raspolaže diskrecijskom ovlašću u pogledu primjene pravila o zabrani preklapanja iz članka 76. stavka 1. navedene uredbe ako u državi članici boravišta članova obitelji tog radnika nije podnesen zahtjev za obiteljsko davanje.
Uvodna razmatranja
Najprije valja podsjetiti da unatoč tome što je člankom 73. Uredbe br. 1408/71 propisano da osoba na koju se primjenjuje zakonodavstvo jedne države članice ima pravo na njime predviđena obiteljska davanja za članove obitelji koji borave u drugoj državi članici, kao da borave na državnom području prve države članice, navedena odredba nije apsolutne naravi, iako predstavlja opće pravilo u području obiteljskih davanja (vidjeti presude Schwemmer,
EU:C:2010:605
, t. 41 i 42. i Wiering, C‑347/12,
EU:C:2014:300
, t. 40.).
S obzirom na to da postoji opasnost od preklapanja prava predviđenih zakonodavstvima države članice boravišta i države članice zaposlenja, članak 73. treba razmotriti u svjetlu pravila o zabrani preklapanja iz te uredbe te iz Uredbe br. 574/72, osobito u svjetlu članka 76. Uredbe br. 1408/71 i članka 10. Uredbe br. 574/72 (vidjeti presude Schwemmer,
EU:C:2010:605
, t. 43. i Wiering,
EU:C:2014:300
, t. 42.).
Članak 76. Uredbe br. 1408/71 sadrži, što proizlazi iz samog njegova naslova, „pravila prednosti u slučaju preklapanja prava na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države i u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj članovi obitelji imaju boravište“. Iz teksta tog članka proizlazi da on ima za cilj riješiti pitanje preklapanja prava na obiteljska davanja koja se priznaju, s jedne strane, osobito na temelju članka 73. te uredbe i, s druge strane, na temelju nacionalnog zakonodavstva države članice u kojoj borave članovi obitelji, a koja pravo na obiteljska davanja priznaje s osnove obavljanja zanimanja (vidjeti presude Dodl i Oberhollenzer, C‑543/03,
EU:C:2005:364
, t. 53. i Schwemmer,
EU:C:2010:605
, t. 45.).
U glavnom predmetu, u skladu s člankom 73. Uredbe br. 1408/71, S. Fassbender‑Firman imala je pravo u spornom razdoblju u Njemačkoj primati dječje doplatke za svojega sina. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je tijekom navedenog razdoblja i za isto dijete suprug S. Fassbender‑Firman također imao pravo na takve doplatke u Belgiji, i to s osnove obavljanja zanimanja, najprije zbog svojeg statusa nezaposlene osobe koja je korisnik naknade za nezaposlene, a zatim s osnove obavljanja zanimanja u toj državi članici.
Iz tih elemenata proizlazi da se na činjenice predmeta poput onog u glavnom postupku primjenjuje članak 76. Uredbe br. 1408/71.
Prema pravilu o zabrani preklapanja iz članka 76. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, ako za vrijeme istog razdoblja za istog člana obitelji i zbog obavljanja zanimanja obiteljska davanja pruža zakonodavstvo države članice boravišta, pravo na obiteljska davanja koje, u skladu s člankom 73. navedene uredbe, postoji prema zakonodavstvu države članice zaposlenja radnika migranta obustavlja se do visine iznosa koji određuje zakonodavstvo države članice boravišta.
U glavnom predmetu, sukladno tom pravilu, pravo na obiteljske doplatke koje S. Fassbender‑Firman ima temeljem njemačkog zakonodavstva u načelu se obustavlja do visine iznosa obiteljskih doplataka predviđenih belgijskim zakonodavstvom.
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi, međutim, da suprug S. Fassbender‑Firman nije zahtijevao obiteljske doplatke u Belgiji niti su mu oni isplaćeni.
U članku 76. stavku 2. Uredbe br. 1408/71 određeno je da u slučaju da zahtjev za davanje nije podnesen u državi članici na čijem državnom području borave članovi obitelji nadležno tijelo države članice zaposlenja može primijeniti odredbu stavka 1. tog članka kao da su davanja priznata u državi članici boravišta.
Sud je ocijenio da potonja odredba ima za cilj omogućiti državi članici zaposlenja da obustavi pravo na obiteljska davanja, čak i ako u državi članici nije podnesen zahtjev za njihovu isplatu pa, slijedom toga, nijedna isplata nije ni izvršena (vidjeti presude Schwemmer,
EU:C:2010:605
, t. 56. i Pérez García i dr., C‑225/10,
EU:C:2011:678
, t. 49.).
Iako je prije uvrštavanja stavka 2. u članak 76. Uredbe br. 1408/71 Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3427/89 od 30. listopada 1989. (
SL L 331, str. 1
.) Sud ocijenio da ne dolazi do obustave prava na obiteljska davanja priznatih u državi članici zaposlenja jednog od roditelja ako drugi roditelj s djecom boravi u drugoj državi članici gdje obavlja zanimanje, ali ne prima obiteljska davanja za djecu jer nisu ispunjeni svi uvjeti za priznavanje tih davanja predviđeni zakonodavstvom te države članice, uključujući uvjet prethodnog podnošenja zahtjeva (presude Salzano,
EU:C:1984:343
, t. 11.; Ferraioli, EU:C:1986:168, t. 15. i Kracht,
EU:C:1990:279
, t. 11.), članak 76. Uredbe br. 1408/71 izmijenjen je s ciljem da se omogući obustava prava na obiteljska davanja iz članka 76. stavka 1. te uredbe, čak i ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev u tom smislu.
S obzirom na tekst članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 prema kojem „nadležno tijelo“države članice zaposlenja „može“ primijeniti odredbu članka 76. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, valja utvrditi raspolaže li tijelo poput onog u glavnom postupku, to jest Familienkasse, kako to pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi S. Fassbender‑Firman, diskrecijskom ovlašću da odluči hoće li u slučaju da u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za obiteljska davanja obustaviti pravo na davanja priznata zakonodavstvom države članice zaposlenja do visine iznosa predviđenog zakonodavstvom države članice boravišta.
Ocjena Suda
Iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 proizlazi da se njime ne nalaže obustava prava na obiteljska davanja koja priznaje zakonodavstvo države članice zaposlenja do visine iznosa predviđenog zakonodavstvom države članice boravišta, ali se daje ovlaštenje za takvu obustavu.
Kako je to utvrdio nezavisni odvjetnik u točkama 48. i 49. svojeg mišljenja, članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 dopušta, čak i ako ne postoji stvarno preklapanje obiteljskih davanja, da se radniku migrantu ili članovima njegove obitelji uskrati pravo na obiteljska davanja koja se dodjeljuju na temelju zakonodavstva države članice, što za posljedicu ima to da primaju iznos obiteljskih davanja koji je manji od onog predviđenog zakonodavstvima kako države članice zaposlenja tako i države članice boravišta članova obitelji. S obzirom na njezine učinke, tu odredbu treba usko tumačiti.
U tom je kontekstu važno podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi pojedino davanje može smatrati davanjem u sustavu socijalne sigurnosti ako se korisnicima priznaje mimo bilo kakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, na temelju okolnosti koje su zakonom određene, te ako se odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u članku 4. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 (vidjeti presudu Lachheb, C‑177/12,
EU:C:2013:689
, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
Međutim, potreba da se obiteljsko davanje prizna na temelju zakonom određenih okolnosti podrazumijeva da su zakonodavstvom države članice, u ovom slučaju države članice zaposlenja, uređeni ne samo uvjeti njegova priznavanja nego, prema potrebi, i njegove obustave.
Naime, zahtjevi za pravnom sigurnošću i transparentnošću nameću potrebu za jasnim i točno određenim pravnim položajem radnika migranata i članova njihovih obitelji koji im omogućava da budu upoznati ne samo s ukupnošću svojih prava nego, gdje je to primjenjivo, i s ograničenjima tih prava (vidjeti analogijom presudu Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00,
EU:C:2003:415
, t. 58. i 59.).
Prema tome, kako to Europska komisija ističe u svojim pisanim očitovanjima, pravo pojedinaca na obiteljska davanja ne može ovisiti o diskrecijskoj ocjeni nadležnog tijela.
Stoga valja smatrati da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 ovlašćuje državu članicu zaposlenja da u svojem zakonodavstvu predvidi mogućnost da nadležno tijelo obustavi pravo na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja. U takvim okolnostima navedeno tijelo ne raspolaže diskrecijskom ovlašću u pogledu primjene pravila o zabrani preklapanja iz članka 76. stavka 1. te uredbe, na temelju njezinog članka 76. stavka 2., nego ga je dužna primijeniti ako to zahtijeva zakonodavstvo države članice zaposlenja i ako su ispunjeni uvjeti za primjenu tog pravila koji su predviđeni navedenim zakonodavstvom.
U predmetnom slučaju, pod uvjetom provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, iz pisanog odgovora njemačke vlade na jedno od pitanja Suda proizlazi da njemačko zakonodavstvo predviđa obustavu prava na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja, i to u članku 65. Zakona o porezu na dohodak, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, te u članku 4. Zakona o doplatcima za uzdržavanu djecu, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, a te se odredbe nakon presuda Hudzinski i Wawrzyniak (C‑611/10 i C‑612/10,
EU:C:2012:339
) tumače i primjenjuju u skladu s pravom Unije, tako da se, gdje je to primjenjivo, uvijek isplaćuje eventualna razlika između njemačkih obiteljskih doplataka i obiteljskih doplataka koje dodjeljuje druga država članica.
U tom slučaju tijelo poput onog u glavnom postupku mora obustaviti pravo na obiteljska davanja koja priznaje zakonodavstvo države članice zaposlenja do visine iznosa predviđenog zakonodavstvom države članice boravišta.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da ovlašćuje državu članicu zaposlenja da u svojem zakonodavstvu predvidi mogućnost da nadležno tijelo obustavi pravo na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja. Ako država članica zaposlenja u svojem nacionalnom zakonodavstvu doista predvidi takvu obustavu prava na obiteljska davanja, nadležno tijelo je dužno provesti tu obustavu na temelju članka 76. stavka 2., pri čemu ne raspolaže diskrecijskom ovlašću, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti za obustavu koji su predviđeni tim zakonodavstvom.
Drugo i treće pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovarati na drugo i treće pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 76. stavak 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998., treba tumačiti na način da ovlašćuje državu članicu zaposlenja da u svojem zakonodavstvu predvidi mogućnost da nadležno tijelo obustavi pravo na obiteljska davanja ako u državi članici boravišta nije podnesen zahtjev za ta davanja. Ako država članica zaposlenja u svojem nacionalnom zakonodavstvu doista predvidi takvu obustavu prava na obiteljska davanja, nadležno tijelo je dužno provesti tu obustavu na temelju članka 76. stavka 2., pri čemu ne raspolaže diskrecijskom ovlašću, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti za obustavu koji su predviđeni tim zakonodavstvom.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački