CELEX: 62009CJ0050
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 85/337
Kompetentingos aplinkosaugos institucijos pareiga įvertinti projektų poveikį aplinkai
Kelios kompetentingos institucijos
Būtinybė užtikrinti veiksnių, kuriems gali būti daromas tiesioginis ar netiesioginis poveikis, sąveikos vertinimą
Direktyvos taikymas griovimo darbams

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad:
–      neperkėlusi 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai
vertinimo (OL L 175, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t. p. 248), iš dalies pakeistos 1997 m. kovo
3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB (OL L 73, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t. p. 151) ir 2003 m.
gegužės 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/35/EB (OL L 156, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
15 sk., 7 t., p. 466, toliau – Direktyva 85/337), 3 straipsnio,
–      neužtikrinusi, kad tais atvejais, kai ir už teritorijų planavimą atsakingos Airijos institucijos, ir Aplinkos apsaugos agentūra
(toliau – Agentūra) turi įgaliojimus priimti sprendimą dėl projekto, visiškai laikomasi šios direktyvos 2–4 straipsniuose
numatytų reikalavimų, ir
–      neįtraukusi griovimo darbų į savo teisės aktų, perkeliančių tą pačią direktyvą, taikymo sritį,
Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.      Šioje direktyvoje:
„projektas“ reiškia:
–        statybos darbus bei kitų objektų ar veiklos planų įgyvendinimą,
–        kitokius įsikišimus į natūralią aplinką ir gamtovaizdį, įskaitant mineralinių išteklių gavybą;
<...>
„sutikimas dėl planuojamos veiklos“ reiškia:
kompetentingos institucijos [ar institucijų] sprendimą, kuris suteikia užsakovui teisę įgyvendinti projektą.
3.      Kompetentinga institucija ar institucijos – tai institucija ar institucijos, kurias valstybės narės paskiria atsakingomis
už šios direktyvos numatytų pareigų vykdymą.“
Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1–2a dalis:
„1.      Valstybės narės imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, jog prieš duodant sutikimą projektams, kurie gali daryti reikšmingą
poveikį aplinkai, be kita ko, dėl pobūdžio, savo masto ar vietos, bus reikalaujama sutikimo planuojamai veiklai ir poveikio
aplinkai vertinimo. Tokie projektai apibrėžti 4 straipsnyje.
2.      Poveikio aplinkai vertinimas gali būti integruotas į valstybių narių galiojančias sutikimo dėl projektų davimo procedūras
arba, jei taip nėra, į kitas procedūras arba į procedūras, kurios bus nustatytos siekiant įgyvendinti šios direktyvos tikslus.
2a.      Valstybės narės gali nustatyti vieningą procedūrą, skirtą įvykdyti šios direktyvos ir 1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyvos
96/61/EB dėl integruotos taršos prevencijos ir kontrolės <…> reikalavimams.“
Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„Vertinant poveikį aplinkai pagal 4–11 straipsnių nuostatas ir kiekvienu konkrečiu atveju nustatomas, apibūdinamas ir įvertinamas
tiesioginis ir netiesioginis projekto poveikis šiems veiksniams:
–        žmonėms, gyvūnijai ir augmenijai,
–        dirvožemiui, vandeniui, orui, klimatui ir kraštovaizdžiui,
–        materialinėms vertybės ir kultūros paveldui,
–        pirmoje, antroje ir trečioje įtraukose išvardytų veiksnių sąveikai.“
Direktyvos 85/337 4 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
„1.      Remiantis 2 straipsnio 3 dalimi, I priede išvardyti projektai turi būti vertinami pagal 5–10 straipsnių nuostatas.
2.      Remdamosi 2 straipsnio 3 dalimi, valstybės narės:
a)      išnagrinėjusios kiekvieną atvejį;
arba
b)      pagal valstybės narės nustatytas ribas ar kriterijus,
nusprendžia, ar projektai, išvardyti II priede, turi būti vertinami pagal 5–10 straipsnių nuostatas.
Valstybės narės gali apsispręsti naudoti abi a ir b punktuose nurodytas procedūras.“
Šios direktyvos 5–7 straipsniai susiję su informacija, kuri turi būti surinkta, ir konsultacijomis, kurios turi būti vykdomos
atliekant vertinimo procedūrą. 5 straipsnis susijęs su informacija, kurią turi pateikti užsakovas, 6 straipsnis – su pareiga
konsultuotis su institucijomis, turinčiomis specialių įgaliojimų aplinkos srityje, ir su visuomene, o 7 straipsnis – su pareiga
vykdant tarpvalstybinį projektą informuoti atitinkamą kitą valstybę narę. Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje numatyta, kad
į šių konsultacijų rezultatus ir surinktą informaciją turi būti atsižvelgiama per leidimo vykdyti planuojamą veiklą suteikimo
procedūrą.
Tos pačios direktyvos 9–11 straipsniai dėl sprendimo, priimamo pasibaigus leidimo vykdyti planuojamą veiklą suteikimo procedūrai,
susiję atitinkamai su visuomenės ir tam tikrų valstybių narių informavimu, komercinių ar gamybinių paslapčių saugojimu, visuomenės
narių teise pareikšti ieškinius teismuose ir informacijos pasikeitimu tarp valstybių narių ir Komisijos.
Pirminės Direktyvos 85/337 redakcijos 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės turi įgyvendinti šią direktyvą
vėliausiai iki 1988 m. liepos 3 d. Direktyvomis 97/11 ir 2003/35 padarytus pakeitimus valstybės narės turėjo įgyvendinti vėliausiai
atitinkamai iki 1999 m. kovo 14 d. ir 2005 m. birželio 25 d.

Nacionalinės teisės aktai
2000 m. Įstatyme dėl teritorijos planavimo ir plėtros (
Planning and Development Act 2000
), iš dalies pakeistame 2006 m. Įstatymu dėl strateginės infrastruktūros (
Strategic Infrastructure Act 2006
, toliau – PDA), nustatytos taisyklės taikomos išduodant leidimus daugumai Direktyvos 85/337 I ir II prieduose išvardytų projektų.
PDA numatyta, kad tam tikriems projektams vykdyti tereikia gauti vadinamąjį „teritorijos planavimo leidimą“, kurį paprastai
išduoda vietos valdžios institucijos. Šiuo atveju PDA numatyta, kad vietos valdžios institucijų sprendimus galima skųsti Nacionalinei
teritorijų planavimo tarybai (
An Bord Pleanála
, toliau – Taryba).
PDA X dalyje, kurią sudaro 172–177 straipsniai, reglamentuojamas poveikio aplinkai vertinimas. 176 straipsnyje numatyta, kad
projektai, dėl kurių būtina atlikti tokį vertinimą, nustatomi reglamentu. 172 straipsnyje nustatyta, kad projektų, kuriems
taikomos pagal 176 straipsnį priimtos nuostatos, atveju prašymai dėl leidimo vykdyti projektus turi būti pateikti kartu su
deklaracija dėl poveikio aplinkai. Pagal 173 straipsnį, kai už teritorijų planavimą atsakingai institucijai pateikiamas prašymas
duoti leidimą vykdyti projektą, dėl kurio pateikta deklaracija dėl poveikio aplinkai, ši institucija, o skundo atveju ir Taryba,
turi atsižvelgti į šią deklaraciją. 177 straipsnyje teigiama, kad reglamentu nustatoma, kokia informacija turi būti pateikiama
tokioje deklaracijoje.
PDA taikymo tvarka reglamentuojama 2001 m. reglamentu dėl teritorijų planavimo ir plėtros (
Planning and Development Regulations 2001
), iš dalies pakeistu 2008 m. reglamentu dėl teritorijų planavimo ir plėtros (toliau – PDR), priimtu, be kita ko, taikant
PDA 176 ir 177 straipsnius.
Antrojoje PDR dalyje reglamentuojami projektai, dėl kurių nereikia vertinti poveikio aplinkai. Jo 6 straipsnyje daroma nuoroda
į šio reglamento 2 priedo pirmą dalį, kurios 50 kategorijoje minimas „pastato ar kito statinio griovimas“. PDR 9 ir 10 straipsniuose
nustatomos sąlygos, kuriomis leidimo vykdyti planuojamą veiklą suteikimo procedūra vis dėlto taikoma projektui, kuriam iš
principo tokia procedūra netaikoma.
PDR dešimtoji dalis skirta poveikio aplinkai vertinimui. Jos 93 straipsnyje, skaitomame kartu su šio reglamento 5 priedu,
numatytos projektų, dėl kurių tokį vertinimą būtina atlikti, kategorijos. PDR 94 straipsnyje, kuriame nurodoma, kokia informacija
turi būti pateikta poveikio aplinkai deklaracijoje, suformuluota taip:
„Deklaracijoje dėl poveikio aplinkai turi būti nurodyta:
a)      6 priedo 1 punkte nurodyta informacija;
b)      6 priedo 2 punkte nurodyta informacija, jei:
i)      ši informacija yra reikalinga, atsižvelgiant į esamą leidimo vykdyti planuojamą veiklą suteikimo procedūros stadiją ir konkrečias
to projekto charakteristikas arba projekto rūšį, taip pat aplinkos veiksnius, kuriems projektas gali daryti poveikį; ir jei
ii)      galima pagrįstai reikalauti, kad deklaraciją rengiantis asmuo ar asmenys surinktų šią informaciją, atsižvelgdami, be kita
ko, į naujausias žinias ir vertinimo metodus; ir
c)      a ir b punktuose pateiktos informacijos netechninio pobūdžio santrauka.“
PDR 6 priede patikslinama, kokia informacija turi būti nurodyta deklaracijoje dėl poveikio aplinkai. Šio priedo 2 straipsnio
b punkte nurodyta, kad joje turi būti ši informacija:
„Aplinkos veiksniai, kuriems pateiktas projektas gali daryti rimtą poveikį, įskaitant:
–        žmones, gyvūniją ir augmeniją,
–        dirvožemį, vandenį, orą, klimatą ir kraštovaizdį,
–        materialines vertybes, įskaitant architektūrinį ir archeologinį paveldą bei kultūros paveldą,
–        pirma minėtų veiksnių sąveiką.“
PDR 108 straipsnyje numatyta, kad už teritorijos planavimą atsakinga institucija turi nustatyti, ar deklaracijoje dėl poveikio
aplinkai pateikta informacija atitinka šio reglamento reikalavimus.
1992 m. Įstatymas dėl agentūros įsteigimo
1992 m. Įstatyme dėl Aplinkos apsaugos agentūros įsteigimo (
Environmental Protection Agency Act 1992
, toliau – EPAA), be kita ko, įdiegta nauja integruota taršos mažinimo sistema, numatant daugeliui pramonės veiklos rūšių
taikomą reikalavimą gauti agentūros leidimą. Vykdant naują veiklą ir (arba) veiklą, susijusią su naujomis statybomis, taip
pat reikia gauti PDA numatytą teritorijos planavimo leidimą.
EPAA 98 straipsnis, kuriame buvo draudžiama už teritorijų planavimą atsakingoms institucijoms nagrinėjant prašymą dėl teritorijos
planavimo leidimo atsižvelgti į su taršos rizika susijusius aspektus, buvo pakeistas PDA 256 straipsniu taip, kad nors šioms
institucijoms uždrausta išduodant leidimus veiklai, kuriai taip pat reikalingas Agentūros leidimas, numatyti reikalavimus
sumažinti taršą, vis dėlto jos gali atsisakyti išduoti teritorijos planavimo leidimą dėl aplinkosauginių priežasčių. Pakeistoje
98 straipsnio redakcijoje numatyta galimybė šioms institucijoms kreiptis į Agentūrą su prašymu pateikti išvadas, be kita ko,
ir dėl deklaracijos dėl poveikio aplinkai. Tačiau Agentūra neprivalo vykdyti šio prašymo.
1994 m. Reglamente dėl Aplinkos apsaugos agentūros (
Environmental Protection Agency (Licensing) Regulations 1994
; toliau – EPAR) numatyta, kad Agentūra gali pranešti apie prašymą dėl leidimo už teritorijų planavimą atsakingai institucijai.
Tačiau ši institucija neprivalo atsakyti į šį pranešimą.
1930 m. Įstatymas dėl nacionalinių paminklų
1930 m. Įstatymu dėl nacionalinių paminklų (
National Monuments Act 1930
; toliau – NMA) reglamentuojama kultūros aspektu svarbiausių Airijos archeologinių paminklų, kurie laikomi „nacionaliniais
paminklais“, apsauga. Šis įstatymas iš dalies buvo pakeistas 2004 m. įstatymu (
National Monuments (Amendment) Act 2004
), siekiant sušvelninti ankstesniu įstatymu numatytus apribojimus, taikomus teikiant pasiūlymus pakeisti ar nugriauti nacionalinius
paminklus.
NMA 14 straipsniu suteikiama Airijos aplinkos, paveldo ir vietos valdžios ministrui (toliau – ministras) diskrecija priimti
sprendimą leisti sunaikinti nacionalinį paminklą. Kai nacionalinis paminklas atrandamas vykdant kelių tiesimo projektą, kurio
poveikis aplinkai buvo įvertintas, NMA 14a straipsnyje numatoma, kad iš esmės draudžiama atlikti bet kokius su paminklu susijusius
darbus negavus ministro nurodymų. Tokie nurodymai gali būti duoti dėl įvairių „su paminklu susijusiu darbų“, įskaitant ir
jo nugriovimą. Nenumatyta, kad dėl nurodymų turi būti atliekamas poveikio aplinkai vertinimas. Tačiau NMA 14b straipsnyje
numatyta, kad ministro nurodymai turi būti pateikiami Tarybai. Jei nurodoma pakeisti jau patvirtintą kelių tiesimo projektą,
Taryba privalo išnagrinėti, ar toks pakeitimas neturės didelio poveikio aplinkai. Jeigu mano, kad toks poveikis aplinkai galimas,
ji privalo nurodyti pateikti deklaraciją dėl poveikio aplinkai.

Ikiteisminė procedūra
Išnagrinėjusi skundą dėl Direktyvos 85/337 perkėlimo į Airijos teisės sistemą Komisija nusprendė, kad ši valstybė narė neperkėlė
tos direktyvos visiškai ir teisingai, ir 1998 m. lapkričio 19 d. nusiuntė oficialų pranešimą bei paragino pateikti savo pastabas,
vykdydama įsipareigojimų neįvykdymo procedūrą. 2001 m. vasario 9 d. Airijai buvo nusiųstas antras oficialus pranešimas.
Išnagrinėjusi pastabas, gautas atsakant į šiuos oficialius pranešimus, 2001 m. rugpjūčio 6 d. Komisija nusiuntė Airijai pagrįstą
nuomonę, kurioje nurodė, kad ši valstybė narė netinkamai perkėlė minėtos direktyvos 2–6, 8 ir 9 straipsnius. Atsakydama Airija
informavo Komisiją, kad šiuo metu priimami teisės aktų pakeitimai, būtini siekiant įgyvendinti perkėlimą, ir paprašė sustabdyti
procedūrą.
Gavusi naujų skundų Komisija 2006 m. gegužės 2 d. nusiuntė Airijai papildomą oficialų pranešimą.
Kadangi gauti atsakymai Komisijos netenkino, 2007 m. birželio 29 d. ji išsiuntė papildomą pagrįstą nuomonę, kurioje nurodė,
kad Airija vis dar tinkamai neperkėlė Direktyvos 85/337, būtent jos 2–4 straipsnių, ir paragino šią valstybę narę per du mėnesius
nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Atsakydama Airija laikėsi savo pozicijos,
kad nuo šiol galiojančiais Airijos teisės aktais ši direktyva perkelta tinkamai.
Todėl Komisija pareiškė šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl pirmojo kaltinimo, grindžiamo direktyvos 3 straipsnio neperkėlimu
Šalių argumentai
Komisijos manymu, Direktyvos 85/337 3 straipsnis yra ypač svarbus, nes jame apibrėžiama, kas yra poveikio aplinkai vertinimas,
ir todėl jis turi būti perkeltas tiksliai. Tačiau Airijos nurodytos nuostatos, kaip tinkamai perkeliančios direktyvos 3 straipsnį,
yra nepakankamos.
Be to, PDA 173 straipsnis, kuriame nustatytas reikalavimas, kad už teritorijos planavimą atsakinga institucija turi atsižvelgti
į informaciją, esančią užsakovo pateiktoje deklaracijoje dėl poveikio aplinkai, susijęs su Direktyvos 85/337 8 straipsnyje
numatyta pareiga atsižvelgti į informaciją, surinktą pagal jos 5–7 straipsnius. Tačiau šis 173 straipsnis neatitinka platesnės
šios direktyvos 3 straipsnyje kompetentingai institucijai nustatytos pareigos užtikrinti poveikio aplinkai vertinimą, kuriame
nustatomi, apibūdinami ir įvertinami visi šiame 3 straipsnyje numatyti veiksniai.
Dėl PDR 94, 108 ir 111 straipsnių bei šio reglamento 6 priedo Komisija nurodo, kad juose tik, pirma, išvardytos sritys, kuriose
užsakovas turi pateikti informaciją savo deklaracijoje dėl poveikio aplinkai, ir, antra, nustatyta pareiga kompetentingoms
institucijoms patikrinti šios informacijos išsamumą. Šiose nuostatose numatytos pareigos skiriasi nuo direktyvos 3 straipsnyje
kompetentingai institucijai numatytosios pareigos visapusiškai įvertinti poveikį aplinkai.
Kalbėdama apie Airijos teismų praktikos, susijusios su aptariamų nacionalinės teisės nuostatų taikymu, reikšmingumą, Komisija
nurodė, kad nors teismai gali aiškinti dviprasmiškas nuostatas direktyvą atitinkančia prasme, jie negali panaikinti nacionalinės
teisės aktuose egzistuojančių teisinių spragų. Maža to, Airijos cituotų sprendimų ištraukos susijusios ne su šių teisės aktų,
o su pačios Direktyvos 85/337 aiškinimu.
Airija ginčija reikšmę, kurią Komisija suteikė šios direktyvos 3 straipsniui. Šiame straipsnyje, kurio formuluotės yra bendro
pobūdžio, tik nurodyta, kad poveikis aplinkai turi būti įvertintas laikantis šios direktyvos 4–11 straipsnių. Perkeldama šiuos
4–11 straipsnius į nacionalinę teisę, valstybė narė užtikrino ir 3 straipsnio perkėlimą.
Airija tvirtina, kad PDA 172 straipsnio 1 dalimi, 173 straipsniu, PDR 94 ir 108 straipsniais ir jo 6 priedu užtikrinamas visiškas
Direktyvos 85/337 3 straipsnio nuostatų perkėlimas. Ji pabrėžia, jog Airijos Aukščiausiasis Teismas dviejuose 2003 m. ir 2007 m.
sprendimuose, t. y. atitinkamai
O’Connell prieš Environmental Protection Agency
ir
Martin prieš An Bord Pleanála
, patvirtino, kad pagal nacionalinę teisę planavimo institucijos ir Agentūra turi įvertinti šiame 3 straipsnyje numatytus
veiksnius ir jų tarpusavio sąveiką. Šiais sprendimais, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant aptariamų nacionalinės teisės
nuostatų taikymo sritį, nepanaikinamos teisinės spragos, juose tik konstatuojama, kad taikytinuose nacionalinės teisės aktuose
kompetentingoms nacionalinėms institucijoms nustatyta pareiga įvertinti projekto poveikį aplinkai, atsižvelgiant į Direktyvos 85/337
3 straipsnyje nustatytus kriterijus.
Papildomai Airija daro nuorodą į PDA 34 straipsnyje numatytą sąvoką „tinkamas planavimas ir tvari plėtra“. Tai yra pagrindinis
kriterijus, į kurį turi atsižvelgti kiekviena už teritorijos planavimą atsakinga institucija, spręsdama dėl prašymo išduoti
leidimą. Ši sąvoka papildo visus šiame 34 straipsnyje ir kitose to paties įstatymo nuostatose, tarp kurių ir 173 straipsnyje,
numatytus kriterijus, kurių taikymą ji sustiprina.
Galiausiai Airija tvirtina, kad Komisija nepaiso valstybės narės pagal EB 249 straipsnį turimos diskrecijos, kiek tai susiję
su direktyvos perkėlimo forma ir būdais. Reikalaudama pažodžiui perkelti Direktyvos 85/337 3 straipsnį Komisija neatsižvelgė
į įstatyminę ir teisminę bazę, kuri buvo sukurta Airijoje per 45 m. ir kuri susijusi su sąvokomis „tinkamas planavimas“ ir
„tvari plėtra“.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia konstatuoti, kad Komisija ir Airija skirtingai supranta Direktyvos 85/337 3 straipsnį ir skirtingai nagrinėja
jo sąsają su šios direktyvos 4–11 straipsniais. Komisija tvirtina, kad šiame 3 straipsnyje nustatytos pareigos, kurių apimtis
kitokia nei reikalaujamų pagal minėtus 4–11 straipsnius, o Airija mano, kad šios nuostatos formuluotė yra tik bendro pobūdžio
ir kad išsami poveikio aplinkai vertinimo procedūra detalizuojama 4–11 straipsniuose.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad nors šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta, kad poveikis aplinkai vertinamas „pagal
4–11 straipsnius“, šiuose straipsniuose numatytos pareigos skiriasi nuo numatytųjų pačiame 3 straipsnyje.
Direktyvos 85/337 3 straipsniu kompetentinga aplinkosaugos institucija įpareigojama atlikti poveikio aplinkai vertinimą, kuriame
reikia aprašyti tiesioginį ir netiesioginį projekto poveikį šio straipsnio pirmose trijose įtraukose išvardytiems veiksniams
ir jų tarpusavio sąveikai (2006 m. kovo 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑332/04, 33 punktas). Kaip nurodyta tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje, šis vertinimas turi būti atliktas iki
tol, kol bus gautas leidimas įgyvendinti projektą, dėl kurio buvo pateiktas prašymas.
Kompetentinga aplinkosaugos institucija tam, kad įvykdytų šiame 3 straipsnyje nustatytą pareigą, negali tik nustatyti ir aprašyti
tiesioginį ir netiesioginį projekto poveikį tam tikriems veiksniams, bet taip pat turi juos tinkamai įvertinti, atsižvelgdama
į kiekvieną atskirą atvejį.
Ši vertinimo pareiga skiriasi nuo Direktyvos 85/337 4–7, 10 ir 11 straipsniuose numatytų pareigų, kurios iš esmės apima šias
pareigas: rinkti informaciją ir ja keistis, konsultuotis, skelbti ir užtikrinti galimybę apskųsti teisme. Tai yra procedūrinės
nuostatos, susijusios tik su šios direktyvos 3 straipsnyje numatytos pagrindinės pareigos įgyvendinimu.
Tačiau tos pačios direktyvos 8 straipsnyje numatyta, kad į konsultacijų rezultatus ir informaciją, surinktą pagal jos 5–7 straipsnius,
turi būti atsižvelgiama vykdant leidimo procedūrą.
Vis dėlto ši pareiga pasibaigus sprendimų priėmimo procedūrai atsižvelgti į kompetentingos aplinkosaugos institucijos surinktą
informaciją negali būti painiojama su Direktyvos 85/337 3 straipsnyje numatyta pareiga atlikti vertinimą. Iš tiesų šis vertinimas,
kuris turi būti atliktas prieš sprendimų priėmimo procedūrą (2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑508/03, Rink. p. I‑3969, 103 punktas), reiškia, kad surinkta informacija turi būti nagrinėjama iš esmės ir svarstoma galimybė
prireikus ją papildyti kitais duomenimis. Taigi ši kompetentinga aplinkosaugos institucija turi atlikti ir tyrimą, ir analizę
tam, kad galėtų kuo visapusiškiau įvertinti tiesioginį ir netiesioginį atitinkamo projekto poveikį šio 3 straipsnio pirmose
trijose įtraukose išvardytiems veiksniams ir jų tarpusavio sąveikai.
Taigi iš nagrinėjamų šios direktyvos nuostatų formuluočių ir bendros struktūros matyti, kad jos 3 straipsnis yra pagrindinė
nuostata. Paprasčiausiai perkėlus šios direktyvos 4–11 straipsnius negalima teigti, kad automatiškai perkeliamas 3 straipsnis.
Atsižvelgiant į šiuos teiginius reikia išsiaiškinti, ar Airijos nurodytomis nacionalinės teisės nuostatomis Direktyvos 85/337
3 straipsnis perkeltas teisingai.
Iš PDA 172 straipsnio, PDR 94 straipsnio ir jo 6 priedo aišku, kad šios nuostatos susijusios su užsakovo pareiga pateikti
projekto poveikio aplinkai deklaraciją, o tai atitinka, kaip teisingai tvirtina Komisija, Direktyvos 85/337 5 straipsnyje
užsakovui nustatytą pareigą. PDR 108 straipsnyje už teritorijos planavimą atsakingai institucijai nustatyta tik pareiga patikrinti
šios informacijos išsamumą.
Kalbant apie PDA 173 straipsnį, pagal kurį už teritorijos planavimą atsakinga institucija, kai jai pateikiamas prašymas dėl
leidimo ir kartu deklaracija dėl poveikio aplinkai, turi atsižvelgti į šią deklaraciją ir į visą papildomą jai pateiktą informaciją,
iš paties šio straipsnio formuluotės matyti, kad jame tik numatyta tokio paties pobūdžio pareiga, kaip numatytoji Direktyvos
85/337 8 straipsnyje, būtent per leidimo vykdyti planuojamą veiklą suteikimo procedūrą atsižvelgti į konsultacijų rezultatus
ir surinktą informaciją. Ši pareiga neatitinka direktyvos 3 straipsniu kompetentingai aplinkosaugos institucijai nustatytos
platesnės pareigos pačiai įvertinti poveikį aplinkai, atsižvelgiant į šioje nuostatoje numatytus veiksnius.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Airijos nurodytomis nacionalinės teisės nuostatomis negalima pasiekti šios direktyvos
3 straipsnyje numatyto rezultato.
Nors pagal nusistovėjusią Teismo praktiką perkeliant direktyvą į vidaus teisę jos nuostatų nebūtina formaliai ir pažodžiui
perkelti į aiškias ir specialias įstatymo ar kitų teisės aktų normas – gali pakakti bendro teisinio konteksto, jeigu juo iš
tikrųjų pakankamai aiškiai ir tiksliai užtikrinamas visiškas direktyvos taikymas (visų pirma žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
, C‑427/07, Rink. p. I‑6277, 54 punktą ir nurodytą teismo praktiką), taip pat iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti,
kad direktyvos nuostatos turi būti įgyvendintos neginčytinai privalomos galios aktais ir laikantis tokio konkretumo, tikslumo
ir aiškumo, kurio reikia siekiant įgyvendinti teisinio saugumo reikalavimą, pagal kurį, jeigu direktyva siekta suteikti teises
privatiems asmenims, tie asmenys privalo turėti galimybę sužinoti visas savo teises (visų pirma žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Airiją
55 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad minėtame Aukščiausiojo Teismo sprendime
O’Connell prieš Environmental Protection Agency
, Airijos nurodytoje dalyje, iš tiesų nacionalinės teisės nuostatos aiškinamos remiantis Direktyva 85/337. Vis dėlto pagal
nusistovėjusią Teismo praktiką toks direktyvos nuostatas atitinkantis nacionalinės teisės normų aiškinimas savaime negali
pasižymėti aiškumu ir apibrėžtumu, kurie būtini siekiant įvykdyti teisinio saugumo reikalavimą (visų pirma žr. 2007 m. gegužės
10 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑508/04, Rink. p. I‑3787, 79 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Minėto to paties teismo sprendimo
Martin prieš An Bord Pleanála
, kurį nurodo ir Airija, ištraukoje keliamas klausimas, ar visi aptariamos direktyvos 3 straipsnyje numatyti veiksniai yra
paminėti leidimo vykdyti planuojamą veiklą suteikimo procedūrose, numatytose Airijos teisės aktuose. Tačiau jame nepateikiamas
joks patikslinimas dėl klausimo, kuris yra lemiamas nagrinėjant pirmąjį pagrindą, t. y. kas turi būti vertinama atliekant
tyrimą, kur šiuos veiksnius turi nagrinėti kompetentingos nacionalinės institucijos.
Dėl sąvokų „tinkamas planavimas“ ir „tvari plėtra“, kuriomis taip pat remiasi Airija, reikia konstatuoti, jog netgi darant
prielaidą, kad šios sąvokos apima Direktyvos 85/337 3 straipsnyje numatytus veiksnius, nėra nustatyta, kad jomis reikalaujama
atsižvelgti į šiuos veiksnius visais atvejais, kai reikia įvertinti poveikį aplinkai.
Iš to išplaukia, kad nei nacionaline teismų praktika, nei sąvokomis „tinkamas planavimas“ ir „tvari plėtra“ negalima remtis
siekiant kompensuoti tai, kad Direktyvos 85/337 3 straipsnis neperkeltas į Airijos teisę.
Taigi pirmąjį Komisijos iškeltą pagrindą, kuriuo ji grindžia savo ieškinį, reikia laikyti pagrįstu.

Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo tuo, kad neužtikrinama visiška atitiktis Direktyvos 85/337 2–4 straipsniams, kai kelios institucijos
dalyvauja sprendimų priėmimo procedūroje
Šalių argumentai
Komisijos manymu, poveikis aplinkai būtinai turi būti įvertintas taikant bendrą procedūrą. Tačiau Airijoje įsteigus Agentūrą
kai kuriems projektams, kurių atveju reikia atlikti tokį vertinimą, taikomos dvi skirtingos procedūros, viena, susijusi su
sprendimu, kurį priima už teritorijų planavimą žemės naudojimo klausimais atsakingos institucijos, kita – su Agentūros sprendimu
dėl taršos aspektų. Komisija pripažįsta, kad leidimas dėl planuojamos veiklos ir Agentūros leidimas gali būti laikomi, kaip
nurodyta Airijos teismo praktikoje (žr. minėtą Aukščiausiojo Teismo sprendimą
Martin prieš An Bord Pleanála
), kaip kartu atitinkantys „leidimą“ Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalies prasme, ir neįžvelgia prieštaravimų dėl to, kad
šis leidimas išduodamas taikant dviejų vienas po kito einančių etapų procedūrą. Vis dėlto ji kritikuoja tai, kad Airijos teisės
aktuose už teritorijos planavimą atsakingoms institucijoms ir Agentūrai nenustatyta pareiga derinti savo veiksmų. Komisijos
manymu, tokia situacija prieštarauja šios direktyvos 2–4 straipsniams.
Dėl šios direktyvos 2 straipsnio Komisija nurodo, kad „prieš išduodant leidimą“ reikia įvertinti šios direktyvos 4 straipsnyje
numatytų projektų poveikį aplinkai. Tačiau, Komisijos manymu, pagal Airijos teisės aktus dalis sprendimo priėmimo procedūros
gali vykti neatsižvelgiant į šią sąlygą. Iš tiesų, pirma, šiais teisės aktais nereikalaujama, kad prašymas išduoti leidimą
būtų pateiktas už teritorijos planavimą atsakingoms institucijoms prieš tokį prašymą pateikiant Agentūrai, kuri neturi įgaliojimų
vertinti poveikį aplinkai. Antra, už teritorijos planavimą atsakingos institucijos atlikdamos savo vertinimą nėra įpareigotos
atsižvelgti į poveikį taršai, kuris gali likti išvis neįvertintas.
Remdamasi Teisingumo Teismo praktika (visų pirma žr. 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
, C‑66/06, 59 punktą), Komisija pabrėžia, kad neprivalo laukti, kol įgyvendinimo teisės aktas sukels neigiamų padarinių, nei
įrodyti jų egzistavimą, jeigu pats šio teisės akto tekstas yra nepakankamas arba jame yra trūkumų.
Dėl Direktyvos 85/337 3 straipsnio Komisija mano, kad kai kelios institucijos yra kompetentingos, kiekvienos iš jų vykdomos
procedūros kartu turi užtikrinti, kad šiame 3 straipsnyje reikalaujamas vertinimas bus visiškai atliktas. Tačiau griežtai
atskiriant skirtingas už teritorijos planavimą atsakingų institucijų ir Agentūros funkcijas, kaip numatyta Airijos teisės
aktuose, priimant sprendimą formaliai neatsižvelgiama į sąvoką „aplinka“. Iš tiesų nė viena iš šių institucijų, dalyvaujančių
leidimo dėl planuojamos veiklos procedūroje, nėra įpareigota atlikti vertinimą ir atsižvelgti į šio 3 straipsnio pirmoje ir
trečioje įtraukose numatytų veiksnių tarpusavio sąveiką, kurie atitinkamai priklauso atskiroms šių institucijų kompetencijos
sferoms.
Šiuo atžvilgiu Komisija, darydama nuorodą į iš dalies pakeisto EPAA 98 straipsnį bei EPAR, pastebi, kad nėra jokio formalaus
ryšio, kuris būtų kompetentingų institucijų įpareigojimo konsultuotis tarpusavyje tarp procedūrų, vieną kurių vykdo už teritorijos
planavimą atsakinga institucija, o kitą – Agentūra, formos.
Grįsdama savo analizę Komisija mini projektus, susijusius su atliekų deginimo įrenginio Duleek, Mido grafystėje, statyba ir
medienos apdirbimo įmone Leap, Offly grafystėje.
Darydama nuorodą į 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimą
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(C‑98/04, Rink. p. I‑4003), Airija ginčija antrojo pagrindo, kurį Komisija pateikė grįsdama savo ieškinį, priimtinumą tiek,
kiek, jos manymu, Komisija konkrečiai nenurodė priežasties, kodėl tai, kad Airija paskyrė dvi kompetentingas institucijas,
pažeidžia Direktyvos 85/337 reikalavimus. Tai pakenkė jai pasirengti gynybai.
Dėl esmės Airijos tvirtinimu kelių kompetentingų institucijų dalyvavimo sprendimų priėmimo procedūroje, kuri leidžiama pagal
Direktyvos 85/337 1 straipsnio 3 dalį ir 2 straipsnio 2 dalį, išdava yra tai, kad jų dalyvavimas ir pareigos yra skirtingos
ir jos įsitraukia skirtingose stadijose prieš išduodant „leidimą dėl projekto“. Remdamasi minėtu Aukščiausiojo Teismo sprendimu
Court Martin prieš An Bord Plaenála
Airija tvirtina, jog šioje direktyvoje nėra jokios nuorodos, kad „bendrą“ poveikio aplinkai vertinimą turi atlikti viena
kompetentinga institucija.
Airija ginčija, kad yra griežtas įgaliojimų pasidalijimas tarp dviejų sprendimų priėmimo institucijų, ir tvirtina, kad, priešingai,
jie sutampa. Sąvoka „tinkamas planavimas ir tvari plėtra“, į kurią daroma nuoroda PDA, yra labai plati, kuri, be kita ko,
apima aplinkos taršą. Už teritorijos planavimą atsakingos institucijos privalo įvertinti aplinkos taršą priimdamos sprendimą
dėl leidimo vykdyti planuojamą veiklą. Be to, pagal įvairias nuostatas šioms institucijoms aiškiai suteikiami įgaliojimai
neišduoti leidimo vykdyti planuojamą veiklą dėl su aplinka susijusių priežasčių.
Atsakydama į Komisijos argumentą, jog egzistuoja tikimybė, kad prašymas išduoti leidimą bus pateiktas Agentūrai prieš jį pateikiant
už teritorijos planavimą atsakingai institucijai, taigi ir prieš atliekant poveikio aplinkai vertinimą, Airija tvirtina, kad
pagal Airijos teisę „leidimas vykdyti projektą“ reiškia, kad reikalingas tuo pačiu metu už teritorijos planavimą atsakingos
institucijos leidimas ir Agentūros leidimas. Šiomis aplinkybėmis užsakovas neturi jokios praktinės naudos pateikti prašymą
išduoti leidimą Agentūrai, tuo pat metu nepateikdamas tokio prašymo už teritorijos planavimą atsakingai institucijai, ir praktiškai
taip nedaroma.
Be to, priešingai nei tvirtina Komisija, kad Agentūra negali vertinti poveikio aplinkai, kai kuriais atvejais, kaip antai
susijusiais su prašymais dėl leidimo panaudoti ir pašalinti atliekas, taip pat dėl integruotos kontrolės ir taršos prevencijos,
privaloma pateikti Agentūrai deklaraciją dėl poveikio aplinkai, neatsižvelgiant į tai, ar prieš tai buvo pateiktas prašymas
išduoti leidimą už teritorijos planavimą atsakingai institucijai. Be to, tokiais atvejais Agentūra aiškiai įgaliota paprašyti
pareiškėjo pateikti papildomos informacijos ir todėl ji gali prašyti pateikti iš esmės panašią į pateiktą deklaracijoje dėl
poveikio aplinkai informaciją.
Airija mano, kad pareiga už teritorijos planavimą atsakingai institucijai ir Agentūrai konsultuotis tarpusavyje kiekvienu
atveju būtų netinkama. Tikslingiau būtų numatyti tokių konsultacijų galimybę, paliekant institucijoms diskreciją nuspręsti
kiekvienu atskiru atveju, ar tai reikalinga.
Galiausiai minėtas 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimas
Komisija prieš Airiją
, į kurį daro nuorodą Komisija, kad galėtų išvengti savo teiginių pagrindimo, nėra reikšmingas šiame procese. Iš tiesų, Airijos
manymu, byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, tariamas pažeidimas buvo susijęs su tuo, kaip Direktyva 85/337 buvo
perkelta į Airijos vidaus teisę, o nagrinėjama byla susijusi su teisės aktų, kuriais užtikrinamas šios direktyvos perkėlimas,
taikymu. Nors Airijos teisės aktais buvo įgyvendinta visa poveikio aplinkai vertinimo sistema, Komisija tvirtina, kad šie
teisės aktai ne visada gali būti tinkamai taikomi praktikoje. Šiuo atžvilgiu įrodinėjimo pareiga tenka Komisijai, kurios ji
neįvykdė. Daromos nuorodos į Duleek ir Leap esančius projektus jokiu būdu nepatvirtina Komisijos teiginių.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl antrojo pagrindo priimtinumo
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką nagrinėjant pagal EB 226 straipsnį pareikštą ieškinį pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje
kaltinimai turi būti pateikti nuosekliai ir tiksliai, kad atitinkama valstybė narė ir Teisingumo Teismas galėtų tiksliai įvertinti
inkriminuojamo Sąjungos teisės pažeidimo apimtį; tai būtina, kad ši valstybė galėtų veiksmingai pasinaudoti teise į gynybą,
o Teisingumo Teismas – patikrinti, ar egzistuoja nurodomas įsipareigojimų neįvykdymas (žr., be kita ko, minėtų 2006 m. gegužės
4 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑98/04, 18 punktą ir 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
31 punktą).
Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad vykstant ikiteisminei procedūrai ir 2001 m. rugpjūčio 6 d. pagrįstos nuomonės 3.2.2–3.2.5 punktuose,
ir papildomos 2007 m. birželio 29 d. pagrįstos nuomonės 2.17 ir 2.18 punktuose nurodyta priežastis, kodėl griežtas už teritorijų
planavimą atsakingoms institucijoms ir Agentūrai priskirtų funkcijų atskyrimas neatitinka, Komisijos manymu, Direktyvos 85/337
reikalavimų. Paaiškinta, jog toks įgaliojimų padalinimas nesuderinamas su tuo, kad sąvoka „aplinka“, į kurią reikia atsižvelgti
vykstant šioje direktyvoje numatytai sprendimų priėmimo procedūrai, reiškia, kad atsižvelgiama į veiksnių, kurie patenka į
skirtingą kiekvienos iš šių dviejų institucijų kompetencijos sferą, sąveiką.
Šis pagrindas vienodai ar panašiai išdėstytas ieškinio, kuriuo pradėta ši byla, 55 ir paskesniuose punktuose, ir kurio 9–20 punktuose
pateikta atitinkamų Airijos teisės aktų nuostatų santrauka.
Iš šių argumentų matyti, jog Komisijos teiginiai, pateikti vykstant ikiteisminei procedūrai ir procesui teisme, buvo pakankamai
aiškūs, kad Airija galėtų tinkamai apsiginti.
Todėl reikia atmesti šios valstybės narės iškeltą prieštaravimą dėl priimtinumo, susijusį su Komisijos antruoju pagrindu.
–        Dėl esmės
Visų pirma reikia konstatuoti, kad savo antruoju pagrindu Komisija kritikuoja Direktyvos 85/337 2–4 straipsnių perkėlimą aptariamais
Airijos teisės aktais dėl to, kad šiais teisės aktais nustatytos procedūros neužtikrina visiškos atitikties šiems straipsniams,
sprendimų priėmimo procedūroje dalyvaujant kelioms nacionalinėms institucijoms.
Todėl Airijos argumentus, kad Komisija nepakankamai pagrindė faktais savo ieškinį, reikia iškart atmesti. Iš tiesų, kaip tvirtina
Komisija, atsižvelgiant į tai, kad ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo pateiktas dėl to, kaip Direktyva 85/337 buvo perkelta,
o ne dėl konkrečių su šiuo perkėlimu susijusių nacionalinės teisės aktų taikymo pasekmių, reikia išsiaiškinti, ar patys šie
teisės aktai perkeliant šią direktyvą yra nepakankami, ar turi trūkumų, kaip tvirtina Komisija, nesant reikalo nustatyti faktinių
nacionalinės teisės aktų, perkeliančių direktyvą, pasekmių konkrečių projektų atžvilgiu (žr. minėto 2008 m. lapkričio 20 d.
Sprendimo
Komisija prieš Airiją
59 punktą).
Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalyje „leidimas dėl planuojamos veiklos“ apibrėžiamas kaip kompetentingos institucijos ar
institucijų sprendimas, kuris suteikia užsakovui teisę įgyvendinti projektą. Šios sprendimo 3 straipsnyje nurodyta, kad kompetentinga
institucija ar institucijos – tai institucija ar institucijos, kurias valstybės narės paskiria atsakingomis už šioje direktyvoje
numatytų pareigų vykdymą.
Valstybės narės, naudodamosi joms palikta diskrecija nustatyti už leidimų, kaip jie suprantami pagal direktyvą, išdavimą kompetentingas
instancijas, gali nuspręsti patikėti šią užduotį kelioms institucijoms, kaip tai Komisija, be kita ko, aiškiai pripažino.
Direktyvos 85/337 2 straipsnio 2 dalyje priduriama, kad poveikio aplinkai vertinimas gali būti integruotas į valstybių narių
galiojančias leidimo vykdyti projektą suteikimo procedūras, arba, jei taip nėra, į kitas procedūras ar į procedūras, kurios
bus nustatytos siekiant įgyvendinti šios direktyvos tikslus.
Ši nuostata reiškia, kad valstybėms narėms palikta diskrecija apima procedūros taisyklių ir aptariamo leidimo išdavimo sąlygų
nustatymą.
Tačiau šia diskrecija galima naudotis tik paisant šioje direktyvoje nustatytų ribų ir jei valstybės narės savo pasirinkimu
užtikrina, kad bus visiškai laikomasi ja nustatytų tikslų.
Direktyvos 85/337 2 straipsnio 1 dalyje taip pat numatyta, kad poveikis aplinkai turi būti įvertintas „prieš išduodant leidimą“.
Tai reiškia, kad tiesioginio ir netiesioginio projekto poveikio tos pačios direktyvos 3 straipsnyje numatytiems veiksniams
ir jų tarpusavio sąveikai vertinimas turi būti visiškai baigtas prieš išduodant šį leidimą.
Šiomis aplinkybėmis, nors niekas nedraudžia Airijos pasirinkimo patikėti įgyvendinti šios direktyvos tikslus dviem skirtingoms
institucijoms, būtent už teritorijos planavimą atsakingoms institucijoms ir Agentūrai, egzistuoja sąlyga, kad atitinkami šių
institucijų įgaliojimai ir taisyklės, kuriomis reglamentuojamas jų įgyvendinimas, užtikrintų išsamų ir laiku, t. y. prieš
išduodant leidimą pagal šią direktyvą, atliekamą poveikio aplinkai vertinimą.
Šiuo atžvilgiu Komisija tvirtina, kad Airijos teisės aktuose ji rado spragų, atsiradusių dėl šių abiejų veiksnių. Pirmasis
susijęs su tuo, kad Agentūra, gavusi prašymą dėl leidimo vykdyti projektą su tarša susijusių aspektų atžvilgiu, neturi jokios
teisės vertinti poveikio aplinkai. Antrasis susijęs su galimybe kreiptis į Agentūrą ir galimybe priimti sprendimą taršos klausimais
prieš kreipiantis į pačią už teritorijos planavimą atsakingą instituciją, kuri vienintelė gali nurodyti užsakovui pateikti
poveikio aplinkai deklaraciją.
Gindamasi Airija, kuri apskritai neginčija, jog Agentūra neturi įgaliojimų nurodyti užsakovui pateikti tokią deklaraciją,
tvirtina, kad šis neturi jokios praktinės naudos pateikti prašymą dėl leidimo Agentūrai, tuo pačiu metu nepateikdamas prašymo
išduoti leidimą už teritorijos planavimą atsakingai institucijai, nes jam reikalingas abiejų institucijų leidimas. Tačiau
Airija neįrodė, net ir neteigė, jog teisiškai neįmanoma, kad užsakovas gautų Agentūros sprendimą tol, kol nepateikė prašymo
už teritorijos planavimą atsakingai institucijai.
Neginčijama, kad EPAR numatyta Agentūros galimybė pranešti apie prašymą išduoti leidimą už teritorijos planavimą atsakingai
institucijai. Tačiau šalys neginčija, kad tai nėra pareiga ir kad, be kita ko, gavusi pranešimą institucija neprivalo į jį
atsakyti.
Taigi negalima atmesti galimybės, kad Agentūra, kaip institucija įgaliota nuspręsti dėl leidimo vykdyti projektą su tarša
susijusių aspektų atžvilgiu, priima sprendimą neatlikusi poveikio aplinkai vertinimo pagal Direktyvos 85/337 2–4 straipsnius.
Airija tvirtina, kad kai kuriais atvejais, ypač susijusiais su prašymais dėl leidimo panaudoti ir pašalinti atliekas, taip
pat dėl taršos integruotos kontrolės ir prevencijos, Agentūra įgaliota nurodyti pateikti deklaraciją, susijusią su poveikiu
aplinkai, į kurią ji turi atsižvelgti. Tačiau tokiomis konkrečiomis taisyklėmis negalima panaikinti ankstesniame punkte nurodytos
Airijos teisės aktuose esančios spragos.
Airija taip pat teigia, kad už teritorijos planavimą atsakingos institucijos įpareigotos, PDA 256 straipsniu iš dalies pakeitus
EPAA, prireikus atsisakyti išduoti leidimą dėl su aplinka susijusių priežasčių ir kad sąvokos „tinkamas planavimas“ ir „tvari
plėtra“ bendrai suteikia šioms institucijoms tokius įgaliojimus.
Taip išplečiant už teritorijų planavimą atsakingų institucijų įgaliojimus, kaip tvirtina Airija, kai kuriais atvejais atitinkami
aplinkos srityje atsakingų institucijų įgaliojimai galėtų sutapti. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad tokiu sutapimu negalima
panaikinti šio sprendimo 81 punkte nurodytos spragos, paliekant galimybę Agentūrai vienai priimti sprendimą neatlikus poveikio
aplinkai vertinimo pagal Direktyvos 85/337 2–4 straipsnius dėl projekto su tarša susijusių aspektų atžvilgiu.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad antrasis pagrindas, kurį pateikė Komisija grįsdama savo ieškinį dėl įsipareigojimų
neįvykdymo, yra pagrįstas.

Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo Direktyvos 85/337 netaikymu griovimo darbams
Šalių argumentai
Komisija mano, kad griovimo darbai gali būti laikomi „projektu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 85/337 1 straipsnio
2 dalį, nes juos apima sąvoka „kitokie įsikišimai į natūralią aplinką ir gamtovaizdį“. Tačiau PDR Airija dėl beveik visų griovimo
darbo numatė atleidimą nuo pareigos įvertinti poveikį aplinkai. Pasibaigus dviejų mėnesių terminui, nustatytam papildomoje
2007 m. birželio 29 d. pagrįstoje nuomonėje, Airija iš tiesų pranešė Komisijai apie naują teisės aktą, kuriuo iš dalies keičiamas
PDR, gerokai susiaurinant atleidimo, taikomo griovimo darbams, taikymo sritį. Tačiau negalima atsižvelgti į šį teisės aktą
nagrinėjant šį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
Komisijos tvirtinimu, Airijos aiškinimą, kad griovimo darbai nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį, galima rasti NMA,
ir šiuo atžvilgiu ji daro nuorodą į šio įstatymo 14, 14a ir 14b straipsnius, susijusius su nacionalinių paminklų griovimu.
Norėdama pateikti pavyzdį, kaip pažeidžiant Direktyvą 85/337 dėl to, kad nenumatyti griovimo darbai, taikant NMA 14a straipsnį
galima nugriauti nacionalinį paminklą neatlikus poveikio aplinkai vertinimo, Komisija daro nuorodą į 2007 m. birželio 13 d.
Ministro sprendimą, kuriuo nurodoma nugriauti nacionalinį paminklą, siekiant įgyvendinti M3 greitkelio projektą.
Visų pirma Airija tvirtina, kad Komisijos trečiasis pagrindas, kiek jis susijęs su NMA 14 straipsniu, yra nepriimtinas, nes
ši nuostata nebuvo minima papildomoje 2007 m. birželio 29 d. pagrįstoje nuomonėje.
Airija mano, kad griovimo darbai nepatenka į Direktyvos 85/337 taikymo sritį, nes jie nėra minimi jos I ir II prieduose. Be
to, iš kartu skaitomų PDA 10 straipsnio ir PDR 9 straipsnio matyti, kad griovimo darbų atžvilgiu taikomas atleidimas nuo pareigos
gauti leidimą dėl planuojamos veiklos tik tuomet, kai projektas neturi rimtų pasekmių aplinkai.
Dėl pareigos atlikti papildomą vertinimą Airija tvirtina, jog Direktyvos 85/337 esmė susijusi su tuo, kad būtų įvertintas
poveikis aplinkai kuo ankstesnėje stadijoje prieš pradedant vykdyti projektą. Vieninteliu atveju būtina atlikti naują vertinimą
pagal šios direktyvos II priedo 13 punkto pirmą įtrauką, kai projektas buvo pakeistas ar išplėstas.
Dėl ministro nurodymų, parengtų pagal NMA 14a straipsnį, Airija pabrėžia, kad ši nuostata taikoma tik kelių projekto, kurį
prieš tai patvirtino Taryba, remdamasi poveikio aplinkai vertinimu, atžvilgiu. Tik Taryba gali nuspręsti dėl kelių projekto
pakeitimo ir tokiu atveju ji turi įvertinti, ar šis pakeitimas gali turėti neigiamą poveikį aplinkai. Šiomis aplinkybėmis
ministro kompetencija parengti instrukcijas negali būti prilyginama leidimo vykdyti kelių projektą išdavimui. Šie nutrodymai
parengiami, jei reikia, tik pradėjus projekto darbus, atradus naują nacionalinį paminklą ir skirti tik jo priežiūrai reglamentuoti.
Be to, Airija nesutinka, kad ministro sprendimas, kuriuo nurodyta nugriauti nacionalinį paminklą, buvo priimtas siekiant įgyvendinti
M3 greitkelio projektą.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl trečiojo pagrindo priimtinumo
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dalykas apibrėžiamas vykstant šioje nuostatoje
numatytai ikiteisminei procedūrai. Todėl ieškinys turi būti grindžiamas tais pačiais motyvais ir pagrindais kaip ir pagrįsta
nuomonė (visų pirma žr. 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑340/02, Rink. p. I‑9845, 26 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje, kaip matyti iš papildomos 2007 m. birželio 29 d. pagrįstos nuomonės teksto, Komisija jos 2.34–2.38 punktuose
kaltina Airiją tuo, kad ji neįtraukė griovimo darbų į nacionalinės teisės aktų, perkeliančių Direktyvą 85/337, taikymo sritį.
Tos pačios nuomonės 2.39 ir 2.40 punktuose Komisija nurodė, kad tai, kaip Airija aiškina šią direktyvą, matyti ne tik PDA,
bet ir kituose labiau specializuotuose teisės aktuose, kaip antai NMA, ir kaip pavyzdį ji pateikė M3 greitkelio projektą.
Iš to išplaukia, kad nors šioje nuomonėje Komisija konkrečiai nepateikė nuorodos į NMA 14 straipsnį, vis dėlto ji aiškiai
minėjo šiame straipsnyje numatytą sprendimų priėmimo mechanizmą, atlikdama trūkumų, kurie, jos manymu, yra šiame įstatyme,
analizę.
Šiomis aplinkybėmis Airijos iškeltas prieštaravimas dėl trečiojo Komisijos pagrindo priimtinumo turi būti atmestas.
–       Dėl esmės
Dėl klausimo, ar, kaip tvirtina Komisija savo rašytiniuose dokumentuose, griovimo darbai patenka į Direktyvos 85/337 taikymo
sritį, ar, kaip teigia Airija, nepatenka, visų pirma reikia nurodyti, kad remiantis šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje
pateiktu sąvokos „projektas“ apibrėžimu negalima teigti, jog griovimo darbai negalėtų atitikti šio apibrėžimo kriterijų. Tokie
darbai iš tiesų gali būti kvalifikuojami kaip „kitokie įsikišimai į natūralią aplinką ir gamtovaizdį“.
Tokį aiškinimą patvirtina tai, kad jei griovimo darbai nepatektų į šios direktyvos taikymo sritį, nuorodos į „kultūros paveldą“
3 straipsnyje, „kraštovaizdį, turintį istorinės, kultūrinės ar archeologinės svarbos“ tos pačios direktyvos III priedo 2 punkto
h papunktyje ir „architektūrinį ir archeologinį paveldą“ jos IV priedo 3 punkte netektų prasmės.
Iš tiesų pagal Direktyvos 85/337 4 straipsnį reikalinga įvertinti projekto poveikį aplinkai, jeigu jis priklauso vienai iš
šios direktyvos I ir II prieduose numatytų kategorijų. Be to, kaip tvirtina Airija, jose nėra aiškiai minimi griovimo darbai,
išskyrus I priede 2 punkte numatytą atominės elektrinės ir kitų įrenginių su atominiais reaktoriais demontavimą, kuris nesusijęs
su šia byla.
Vis dėlto reikia atsižvelgti į tai, kad šiuose prieduose labiau numatytos projektų sektorinės kategorijos, neaprašant konkrečiai
numatytų darbų. Kaip pavyzdį galima nurodyti, kaip tai padarė Komisija, kad šio II priedo 10 punkto b papunktyje numatyti
„urbanizavimo projektai“ labai dažnai apima esančių struktūrų griovimą.
Iš to išplaukia, kad griovimo darbai patenka į šios direktyvos taikymo sritį ir šiuo atžvilgiu jie gali būti laikomi „projektu“
jos 1 straipsnio 2 dalies prasme.
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje,
pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui (visų pirma žr. minėto 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
64 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Airija neginčija, kad taikant nacionalinės teisės aktus, galiojusius papildomos pagrįstos nuomonės parengimo dieną, griovimo
darbų atžvilgiu nebuvo vertinamas poveikis aplinkai, bet, priešingai, iš esmės jie buvo nuo to atleidžiami.
Kaip nurodo Komisija, iš NMA 14–14b straipsniuose numatytų taisyklių matyti, kiek tai susiję su nacionalinio paminklo griovimo
darbais, kad jose išvis neatsižvelgiama į galimybę, jog patys tokie griovimo darbai gali būti laikomi projektu, kaip tai suprantama
pagal Direktyvos 85/337 1 ir 4 straipsnius, ir todėl reikia įvertinti jų poveikį aplinkai. Kadangi nustatyta, jog yra šios
direktyvos perkėlimo į Airijos teisės sistemą trūkumų, nereikia nustatyti, kokios faktinės šių teisės aktų pasekmės, atsižvelgiant
į tokių konkrečių projektų, kaip antai M3 greitkelio projektas, įgyvendinimą.
Į vėlesnius teisės aktų pakeitimus, pateiktus pateikus ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Teisingumo Teismas atsižvelgti
negali (visų pirma žr. minėto 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
65 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad trečiasis pagrindas, kurį pateikė Komisija motyvuodama savo ieškinį, yra pagrįstas.
Todėl reikia pripažinti, kad:
–      neperkėlusi Direktyvos 85/337 3 straipsnio,
–      neužtikrinusi, kad kai ir už teritorijos planavimą atsakingos institucijos, ir Agentūra yra įgaliotos priimti sprendimus dėl
projekto, visiškai laikomasi šios direktyvos 2–4 straipsniuose numatytų reikalavimų, ir
–      neįtraukusi griovimo darbų į savo teisės aktų, perkeliančių tą pačią direktyvą, taikymo sritį,
Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Airija pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas
padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Airija:
–
neperkėlusi 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai
vertinimo, iš dalies pakeistos 1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB ir 2003 m. gegužės 26 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyva 2003/35/EB, 3 straipsnio,
–

neužtikrinusi, kad tais atvejais, kai ir už teritorijų planavimą atsakingos Airijos institucijos, ir Aplinkos apsaugos agentūra
turi įgaliojimus priimti sprendimą dėl projekto, visiškai laikomasi Direktyvos 85/337, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35,
2–4 straipsniuose numatytų reikalavimų, ir
–

neįtraukusi griovimo darbų į savo teisės aktų, perkeliančių Direktyvą 85/337, iš dalies pakeistą Direktyva 2003/35, taikymo
sritį,
neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
2.
Priteisti iš Airijos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.