CELEX: 62011CJ0026
Direktiv 98/70/EG
Kvaliteten på bensin och dieselbränslen
Artiklarna 3
5
Miljöspecifikationer för bränslen
Direktiv 98/34/EG
Informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster
Artiklarna 1 och 8
Begreppet teknisk föreskrift
Skyldighet att anmäla förslag till tekniska föreskrifter
Nationell lagstiftning innebärande en skyldighet för oljeföretag som saluför bensin och/eller dieselbränslen att under samma kalenderår även saluföra en viss mängd biodrivmedel

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 3–5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/70/EG av den 13 oktober 1998 om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av rådets direktiv 93/12/EEG (
EGT L 350, s. 58
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/30/EG av den 23 april 2009 (
EUT L 140, s. 88
) (nedan kallat direktiv 98/70), av artikel 4.3 FEU, av artiklarna 26.2 FEUF, 28 FEUF och 34 FEUF–36 FEUF, samt av artikel 8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter (
EGT L 204, s. 37
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998 (
EGT L 217, s. 18
) (nedan kallat direktiv 98/34).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Belgische Petroleum Unie VZW, Continental Tanking Company NV, Belgische Olie Maatschappij NV, Octa NV, Van Der Sluijs Group Belgium NV, Belgomazout Liège NV, Martens Energie NV, Transcor Oil Services NV, Mabanaft BV, Belgomine NV, Van Raak Distributie NV, Bouts NV, Gabriels & Co NV, Joassin René NV, Orion Trading Group NV, Petrus NV samt Argosoil Belgium BVBA (nedan kallade BPU m.fl.) och, å andra sidan, Belgische Staat (belgiska staten) angående lagen av den 22 juli 2009 om obligatorisk inblandning av biodrivmedel i fossila motorbränslen som saluförs på marknaden (wet houdende verplichting tot bijmenging van biobrandstof in de tot verbruik uitgeslagen fossiele motorbrandstoffen) (
Belgisch Staatsblad
av den 3 augusti 2009, s. 51920) (nedan kallad lagen om obligatorisk inblandning).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätten
Direktiv 98/34
I artikel 1 i direktiv 98/34 föreskrivs följande:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
1.
produkt:
alla industriellt framställda produkter och alla jordbruksprodukter, inklusive fiskprodukter.
...
3.
teknisk specifikation:
en i ett dokument intagen specifikation som fastställer de egenskaper som krävs av en produkt, exempelvis kvalitetsnivåer, prestanda, säkerhet eller dimensioner, inbegripet sådana krav på produkten som avser varubeteckning, terminologi, symboler, provning och provningsmetoder, förpackning, märkning eller etikettering och förfaranden för bedömning av överensstämmelse.
...
4.
annat krav:
ett krav som inte är en teknisk specifikation och som ställs på en produkt framför allt av skyddshänsyn och i synnerhet för att skydda konsumenterna eller miljön och som påverkar dess livscykel efter det att den har släppts ut på marknaden, t.ex. villkor för användning, återvinning, återanvändning eller omhändertagande, om dessa föreskrifter på ett väsentligt sätt kan påverka produktens sammansättning, natur eller saluföringen av den.
...
11.
teknisk föreskrift:
tekniska specifikationer och andra krav eller föreskrifter för tjänster, inbegripet tillämpliga administrativa bestämmelser, som är rättsligt eller faktiskt tvingande vid saluföring, tillhandahållande av tjänster, etablering av en aktör som tillhandahåller tjänster eller användning i en medlemsstat eller en större del därav, samt – med undantag av dem som anges i artikel 10 – medlemsstaternas lagar och andra författningar som förbjuder tillverkning, import, saluföring eller användning av en produkt eller som förbjuder tillhandahållande eller utnyttjande av en tjänst eller etablering som tillhandahållare av tjänster.
...
...”
I artikel 8.1 första stycket i detta direktiv föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av artikel 10 skall medlemsstaterna omedelbart till kommissionen överlämna alla utkast[*] till tekniska föreskrifter, såvida inte föreskriften utgör endast en överföring av den fullständiga texten till en internationell eller europeisk standard, då det är tillräckligt med information om den aktuella standarden. De skall också till kommissionen redovisa skälen till varför det är nödvändigt att utfärda en sådan teknisk föreskrift, om dessa inte redan framgår av förslaget.” [*I enlighet med definitionen i artikel 1 i direktiv 98/34 används i denna dom ordet
förslag
i stället för
utkast
. Övers. anm.]
I artikel 10.1 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”Artiklarna 8 och 9 skall inte tillämpas på de lagar och andra författningar i medlemsstaterna eller de frivilliga överenskommelser genom vilka medlemsstaterna
—
uppfyller de bindande gemenskapsrättsakter som leder till att tekniska specifikationer eller föreskrifter för tjänster antas,
...
—
endast ändrar en teknisk föreskrift i enlighet med artikel 1.11 för att på begäran av kommissionen undanröja ett handelshinder eller, när det gäller föreskrifter för tjänster, ett hinder för den fria rörligheten för tjänster eller tjänsteaktörernas etableringsfrihet.”
Direktiv 98/70
Artikel 3 i direktiv 98/70 har rubriken ”Bensin” och innehåller i punkterna 1–3 följande bestämmelser:
”1.   Senast den 1 januari 2000 skall medlemsstaterna förbjuda försäljning av blyhaltig bensin inom sitt territorium.
2.   Medlemsstaterna ska säkerställa att bensin kan saluföras inom deras territorium endast om den uppfyller miljöspecifikationerna i bilaga I.
Medlemsstaterna får emellertid för de yttersta randområdena utfärda särskilda bestämmelser om införande av bensin med en högsta svavelhalt av 10 mg/kg. Medlemsstater som använder sig av denna bestämmelse ska underrätta kommissionen om detta.
3.   Medlemsstaterna ska kräva att det på marknaden släpps ut bensin med en högsta syrehalt av 2,7 % och en högsta etanolhalt av 5 % fram till 2013, och får kräva att sådan bensin släpps ut på marknaden under längre tid om de anser detta nödvändigt. De ska se till att konsumenterna får lämplig information om andelen biodrivmedel i bensin och framför allt om lämplig användning av olika bensinblandningar.”
I bilaga I till direktiv 98/70, vilken har rubriken ”Miljöspecifikationer för marknadsbränslen avsedda för fordon med styrd tändning”, fastställs ett högsta gränsvärde på 10 % v/v etanol i bensin.
I artikel 4 i detta direktiv, vilken har rubriken ”Dieselbränsle”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Medlemsstaterna ska säkerställa att dieselbränslen kan släppas ut på marknaden inom deras territorium endast om de uppfyller specifikationerna i bilaga II.
Trots kraven i bilaga II får medlemsstaterna tillåta att diesel med en halt av fettsyrametylester (Fame) på över 7 % släpps ut på marknaden.
Medlemsstaterna ska se till att konsumenterna får lämplig information om andelen biodrivmedel i dieselbränslen, särskilt om halten av Fame.”
I bilaga II till nämnda direktiv, vilken har rubriken ”Miljöspecifikationer för marknadsbränslen avsedda för fordon med kompressionständning”, föreskrivs ett högsta gränsvärde på 7 % v/v Fame i diesel.
Artikel 5 i samma direktiv, vilken har rubriken ”Fri omsättning”, har följande lydelse:
”Ingen medlemsstat får förbjuda, begränsa eller förhindra utsläppandet på marknaden av bränslen som uppfyller kraven i det här direktivet.”
Direktiv 2003/30/EG
I skälen 19 och 21 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/30/EG av den 8 maj 2003 om främjande av användningen av biodrivmedel eller andra förnybara drivmedel (
EUT L 123, s. 42
) anges följande:
”(19)
I sin resolution av den 18 juni 1998 [
EGT C 210, s. 215
] krävde Europaparlamentet att marknadsandelen för biodrivmedel skulle öka till 2 % under de kommande fem åren genom ett åtgärdspaket som bland annat omfattar skattebefrielse, finansiellt stöd till förädlingsindustrin och fastställande av en obligatorisk andel biodrivmedel för oljeföretag.
...
(21)
Nationell politik för att främja användningen av biodrivmedel får inte hindra den fria rörligheten för drivmedel som uppfyller de harmoniserade miljöspecifikationerna i gemenskapslagstiftningen.”
Syftet med detta direktiv är enligt artikel 1 däri att främja användningen av biodrivmedel eller andra förnybara drivmedel som ska ersätta diesel eller bensin för transportändamål i varje medlemsstat, för att på så sätt bidra till mål som till exempel att uppfylla åtaganden som rör klimatförändringar, bidra till försörjningstryggheten på ett miljövänligt sätt och främja förnybara energikällor.
I artikel 3.1 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”a)
Medlemsstaterna bör se till att en minsta andel biodrivmedel och andra förnybara bränslen släpps ut på deras marknader och skall fastställa nationella vägledande mål för detta.
b)
i)
Ett referensvärde för dessa mål skall vara 2 %, beräknat på energiinnehållet, av all bensin och diesel för transportändamål som släpps ut på deras marknader, senast den 31 december 2005.
ii)
Ett referensvärde för dessa mål skall vara 5,75 %, beräknat på energiinnehållet, av all bensin och diesel för transportändamål som släpps ut på deras marknader, senast den 31 december 2010.
Direktiv 2009/28/EG
Skäl 9 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/28/EG av den 23 april 2009 om främjande av användningen av energi från förnybara energikällor och om ändring och ett senare upphävande av direktiven 2001/77/EG och 2003/30/EG (
EUT L 140, s. 16
), har följande lydelse:
”Vid Europeiska rådets möte i mars 2007 betonades på nytt gemenskapens åtagande att över hela gemenskapen utveckla energi från förnybara energikällor även efter 2010. Europeiska rådet anslöt sig till det bindande målet att 20 % av gemenskapens bruttoenergianvändning ska tillgodoses genom energi från förnybara energikällor senast 2020 samt det bindande målet att minst 10 % av varje medlemsstats användning av bensin och diesel inom transportsektorn ska utgöras av biodrivmedel senast 2020, vilka ska införas på ett kostnadseffektivt sätt. Europeiska rådet konstaterade att de uppställda biodrivmedelsmålen bör vara bindande, förutsatt att produktionen är hållbar, att den andra generationens biodrivmedel blir kommersiellt tillgängliga, och att [direktiv 98/70] ändras så att ändamålsenliga inblandningsnivåer tillåts. …”
I artikel 1 i direktiv 2009/28 föreskrivs följande:
”Genom detta direktiv upprättas en gemensam ram för främjande av energi från förnybara energikällor. Det anger bindande nationella mål för totala andelen energi från förnybara energikällor av den slutliga energianvändningen (brutto) och för andelen energi från förnybara energikällor inom transportsektorn. …”
I artikel 3.4 första stycket i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat ska se till att andelen energi från förnybara energikällor när det gäller alla former av transporter år 2020 är minst 10 % av den slutliga energianvändningen i transporter i medlemsstaten.”
I artikel 26.2 och 26.3 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”2.   I direktiv 2003/30/EG ska artiklarna 2, 3.2, 3.3, 3.5, 5 och 6 utgå med verkan från och med den 1 april 2010.
3.   Direktiv 2001/77/EG och 2003/30/EG ska upphöra att gälla med verkan från och med den 1 januari 2012.”
Belgisk rätt
Enligt artikel 4.1 lagen om obligatorisk inblandning gäller följande:
”Registrerade oljeföretag som saluför produkter i form av bensin och/eller dieselbränslen ska under samma kalenderår saluföra en viss mängd hållbart biodrivmedel. Denna mängd fastställs enligt följande:
—
Fame med minst [4 % v/v] i de dieselprodukter som saluförs.
—
Bioetanol, ren eller i form av bio-ETBE, med minst [4 % v/v] i de bensinprodukter som saluförs.”
Artikel 5 lagen om obligatorisk inblandning har följande lydelse:
”När hållbart biodrivmedel saluförs, i den mening som avses i artikel 4, ska detta ske genom att produkter i form av bensin och dieselbränslen tillsätts biodrivmedel i enlighet med produktnormerna NBN EN 590 för dieselprodukter och NBN EN 228 för produkter i form av bensin.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
I ansökan av den 15 oktober 2009 till den hänskjutande domstolen yrkade BPU m.fl. att lagen om obligatorisk inblandning skulle ogiltigförklaras.
Grondwettelijk Hof beslutade i anledning av detta att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska artiklarna 3, 4 och 5 i [direktiv 98/70] samt, i förekommande fall, artiklarna 4.3 [FEU] och artiklarna 26.2 [FEUF], 28 [FEUF] och 34 [FEUF]–36 [FEUF] tolkas så, att de utgör hinder för en bestämmelse i lag enligt vilken alla registrerade oljeföretag, som saluför produkter i form av bensin och/eller dieselbränslen, är skyldiga att under samma kalenderår även saluföra i miljöhänseende hållbara biodrivmedel, nämligen bioetanol i ren form eller i form av bio-ETBE, i en mängd som motsvarar minst 4 % v/v av de produkter i form av bensin som saluförs, och Fame, i en mängd som motsvarar minst 4 % v/v av de dieselprodukter som saluförs?
2)
Om den första tolkningsfrågan besvaras nekande, ska då artikel 8 i [direktiv 98/34] tolkas så, att det, trots vad som föreskrivs i artikel 10.1 första strecksatsen i detta direktiv, föreligger en skyldighet att anmäla ett lagförslag till kommissionen, enligt vilket alla registrerade oljeföretag, som saluför produkter i form av bensin och/eller dieselbränslen, även är skyldiga att under samma kalenderår saluföra i miljöhänseende hållbara biodrivmedel, nämligen bioetanol i ren form eller i form av bio-ETBE, i en mängd som motsvarar minst 4 % v/v av de produkter i form av bensin som saluförs, och Fame, i en mängd som motsvarar minst 4 % v/v av de dieselprodukter som saluförs?”
Upptagande till prövning av begäran om förhandsavgörande
Belgian Bioethanol Association VZW och Belgian Biodiesel Board VZW har hävdat att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning av det skälet att BPU m.fl. aldrig under förfarandet vid den hänskjutande domstolen åberopat ett åsidosättande av direktiven 98/34 och 98/70, varför det är uppenbart att den tolkning av unionsrätten som nämnda domstol begärt inte har något samband med det nationella målet.
EU-domstolen påpekar att den omständigheten att parterna i det nationella målet inte har väckt någon unionsrättslig fråga vid den nationella domstolen inte hindrar att den nationella domstolen begär förhandsavgörande av EU-domstolen. Avsikten med formuleringen ”när en sådan fråga uppkommer vid en domstol i en medlemsstat” i artikel 267 andra och tredje styckena FEUF är inte att begränsa detta förfarande till att endast omfatta en fråga om tolkningen eller giltigheten av unionsrätten som har uppkommit på initiativ av den ena eller den andra av parterna i det nationella målet, utan denna bestämmelse omfattar även de fall där den nationella domstolen själv har väckt en sådan fråga och anser att ett beslut i frågan från EU-domstolen ”är nödvändigt för att döma i saken” (dom av den 16 juni 1981 i mål
126/80, Salonia, REG 1981, s. 1563
, punkt 7, svensk specialutgåva, volym 6, s. 129, och av den 8 mars 2012 i mål C-251/11, Huet, punkt 23).
Enligt fast rättspraxis gäller vidare att det i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF uteslutande ankommer på den nationella domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet att, mot bakgrund av omständigheterna i målet, bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 18 december 2007 i mål
C-341/05, Laval un Partneri, REG 2007, s. I-11767
, punkt 45, och av den 18 mars 2010 i de förenade målen C-317/08–C-320/08, Alassini m.fl., REU 2010, s. I-2213, punkt 25).
I den mån direktiv 98/70 innehåller bestämmelser om miljöspecifikationer för sammansättningen av bensin och dieselbränslen, vilka enligt direktivet ska omfattas av fri rörlighet inom Europeiska unionen, och i den mån den hänskjutande domstolen anser att ett åsidosättande av dessa bestämmelser på grund av den belgiska lagstiftningen strider mot handels- och näringsfriheten samt mot likhetsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen, kan det inte hävdas att den tolkning av unionsrätten som begärts av denna domstol uppenbart saknar samband med saken i det nationella målet.
Under dessa förhållanden ska begäran om förhandsavgörande tas upp till prövning.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Domstolen erinrar inledningsvis om att när en fråga omfattas av harmoniserad lagstiftning på unionsnivå ska all nationell lagstiftning i denna fråga bedömas mot bakgrund av harmoniseringsåtgärdens bestämmelser (se dom av den 12 oktober 1993 i mål
C-37/92, Vanacker och Lesage, REG 1993, s. I-4947
, punkt 9, av den 13 december 2001 i mål
C-324/99, DaimlerChrysler, REG 2001, s. I-9897
, punkt 32, samt av den 30 april 2009 i mål
C-132/08, Lidl Magyarország, REG 2009, s. I-3841
, punkterna 42 och 46).
Domstolen finner under dessa förhållanden att den hänskjutande domstolen ska anses ha ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 3–5 i direktiv 98/70 ska tolkas så, att de utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den i det nationella målet, enligt vilken oljeföretag som saluför bensin och/eller dieselbränslen på marknaden åläggs att under samma kalenderår på marknaden även saluföra en viss mängd biodrivmedel som beräknas i procentandelar av den totala mängd bensin och/eller dieselbränslen som de saluför varje år.
I artikel 3.2 i direktiv 98/70, jämförd med bilaga I till detta direktiv, fastställs ett högsta gränsvärde på 10 % v/v etanol i bensin.
Enligt artikel 4.1 i detta direktiv, jämförd med bilaga II till detta direktiv, fastställs, med förbehåll för det tillstånd som föreskrivs i nämnda punkt 1 andra stycket, ett högsta gränsvärde på 7 % v/v Fame i dieselbränslen.
Genom skyldigheten för oljeföretagen att saluföra en minsta mängd bioetanol och Fame, nämligen 4 % v/v av mängden bensin respektive dieselbränslen som de saluför, innehåller alltså lagen om obligatorisk inblandning bestämmelser om obligatoriska minimiandelar biodrivmedel som är lägre än de högsta gränsvärden som föreskrivs i artiklarna 3 och 4 i direktiv 98/70.
Härav följer att dessa andelar är förenliga med nämnda artiklar 3 och 4 och att dessa bestämmelser inte utgör hinder för en lagstiftning som den i det nationella målet aktuella.
Efter detta klargörande ska det påpekas att det i direktiv 98/70 inte fastställs några lägsta gränsvärden för halten av biodrivmedel i bensin och dieselbränslen, och enligt artikel 5 i detta direktiv får saluföringen av bränslen inte förbjudas, begränsas eller förhindras om bränslet uppfyller kraven däri.
I lagen om obligatorisk inblandning föreskrivs obligatoriska minimiandelar biodrivmedel som enligt artikel 5 däri ska saluföras genom blandningar med bensin och dieselbränslen.
De obligatoriska minimiandelar biodrivmedel som föreskrivs i lagen om obligatorisk inblandning är inte tillämpliga på varje liter drivmedel som saluförs, utan på den totala mängd bränsle som saluförs årligen.
En sådan skyldighet kan, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 48–52 i sitt förslag till avgörande, begränsa saluföringen av bränslen som uppfyller villkoren i direktiv 98/70.
Bestämmelserna i direktiv 98/70, i synnerhet artikel 5 däri, kan dock inte tolkas fristående från bestämmelserna i direktiven 2003/30 och 2009/28, vilka var i kraft vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet och för hänskjutandet av begäran om förhandsavgörande.
Den omständigheten att direktiven 2009/28 och 2009/30, varav det senare ändrar direktiv 98/70, antogs och trädde i kraft samma datum, och den omständigheten att de, tillsammans med direktiv 2003/30, ingår i ett omfattande åtgärdspaket för att främja produktion och användning av förnybar energi, tyder nämligen på att unionslagstiftaren har önskat säkerställa en erforderlig överensstämmelse mellan dessa direktiv.
Det ska i detta hänseende erinras om att direktiv 2003/30, vilket enligt artikel 1 däri var avsett att främja användningen av biodrivmedel som ska ersätta diesel eller bensin för transportändamål i varje medlemsstat, inte innehöll några föreskrifter om vilka medel medlemsstaterna ska använda för att uppnå de vägledande nationella mål som avses i artikel 3.1 i detta direktiv, utan dessa kunde i detta avseende fritt välja vilka åtgärder de skulle vidta (se dom av den 10 september 2009 i mål
C-201/08, Plantanol, REG 2009, s. I-8343
, punkt 35).
Som framgår av skäl 19 i nämnda direktiv förfogade medlemsstaterna således över olika medel för att uppnå de mål som föreskrevs däri, såsom bland annat skattebefrielse, finansiellt stöd till förädlingsindustrin och fastställande av en obligatorisk andel biodrivmedel för oljeföretag (se domen i det ovannämnda målet Plantanol, punkt 36).
Av detta följer att artikel 5 i direktiv 98/70, jämförd med bestämmelserna i direktiv 2003/30, inte hindrade en medlemsstat från att ålägga oljeföretag att på dess marknad saluföra en obligatorisk procent biodrivmedel för transporter, i syfte att uppnå de vägledande nationella mål som den fastställt i enlighet med artikel 3.1 i sistnämnda direktiv.
En sådan slutsats gör sig i ännu högre grad gällande om nämnda artikel 5 jämförs med bestämmelserna i direktiv 2009/28 i vilket det, såsom framgår av skäl 9 och artikel 1 däri, fastställs bindande nationella mål för andelen energi från förnybara energikällor inom transportsektorn.
I nämnda skäl anges i detta hänseende det mål som Europeiska rådet fastställde i mars år 2007 enligt vilket minst 10 procent av varje medlemsstats användning av bensin och diesel inom transportsektorn ska utgöras av biodrivmedel senast år 2020, vilka ska införas på ett kostnadseffektivt sätt.
Detta mål bekräftas i artikel 3.4 första stycket i direktiv 2009/28, där det föreskrivs att andelen energi från förnybara energikällor när det gäller alla former av transporter år 2020 ska vara minst 10 procent av den slutliga energianvändningen i transporter i varje medlemsstat.
Det var mot denna bakgrund som direktiv 98/70 ändrades genom direktiv 2009/30 i syfte att, i enlighet med det mål som medlemsstaterna ska uppnå enligt sistnämnda direktiv samt direktiven 2003/30 och 2009/28, bland annat föreskriva lämpliga nivåer för blandningar av biodrivmedel och fossila bränslen, såsom de som framgår av bestämmelserna i artiklarna 3.2 och 4.1 i direktiv 98/70, jämförda med bilaga I respektive bilaga II till detta direktiv.
En nationell lagstiftning med bestämmelser för oljeföretagen om obligatoriska minimiandelar biodrivmedel, som har till syfte att uppnå de nationella mål som föreskrivs i direktiven 2003/30 och 2009/28, kan alltså inte anses strida mot artiklarna 3–5 i direktiv 98/70, om dessa andelar är förenliga med de högsta gränsvärden som fastställs i sistnämnda direktiv och de inte är tillämpliga på varje liter bränsle som släpps ut på marknaden, utan på den totala mängd bränsle som årligen saluförs av dessa företag.
Under dessa förhållanden ska den första frågan besvaras enligt följande. Artiklarna 3–5 i direktiv 98/70 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den i det nationella målet, vilken, i enlighet med det mål att främja användningen av biodrivmedel inom transportsektorn som medlemsstaterna ska uppnå enligt direktiven 2003/30, 2009/28 och 2009/30, innebär en skyldighet för oljeföretag som saluför bensin och/eller dieselbränslen att under samma kalenderår på marknaden även saluföra en viss mängd biodrivmedel, genom att blanda detta med dessa produkter, när den aktuella mängden beräknas i procentandelar av den totala mängden bensin och/eller dieselbränslen som de saluför varje år, och dessa andelar är förenliga med de högsta gränsvärden som fastställs i direktiv 98/70.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida artikel 8 i direktiv 98/34 ska tolkas så, att den innebär ett krav på anmälan av ett nationellt lagförslag som medför en skyldighet för oljeföretag som saluför bensin och/eller dieselbränslen att på marknaden under samma år även släppa ut vissa procentandelar biodrivmedel.
Det framgår av fast rättspraxis att syftet med direktiv 98/34 är att, genom en förebyggande kontroll, skydda den fria rörligheten för varor, vilken är en av unionens grundvalar. Denna kontroll erfordras, eftersom de tekniska föreskrifter som omfattas av detta direktiv kan utgöra hinder för handeln med varor mellan medlemsstaterna. Sådana hinder kan nämligen inte tillåtas annat än om de är nödvändiga på grund av tvingande krav av allmänintresse (se dom av den 8 september 2005 i mål
C-303/04, Lidl Italia, REG 2005, s. I-7865
, punkt 22, av den 15 april 2010 i mål C-433/05, Sandström, REU 2010, s. I-2885, punkt 42, samt av den 9 juni 2011 i mål C-361/10, Intercommunale Intermosane och Fédération de l’industrie et du gaz, REU 2011, s. I-5079, punkt 10).
Den anmälningsskyldighet som avses i artikel 8.1 första stycket i direktiv 98/34 utgör ett väsentligt medel för att fullgöra denna gemenskapskontroll. Kontrollen blir än mer effektiv genom att direktivet tolkas på så sätt att ett åsidosättande av anmälningsskyldigheten utgör ett väsentligt förfarandefel som innebär att de tekniska föreskrifterna i fråga inte kan tillämpas och göras gällande gentemot enskilda (se domarna i de ovannämnda målen Lidl Italia, punkt 23, och Sandström, punkt 43).
Det ska i detta sammanhang erinras om att det av artikel 1.11 i direktiv 98/34 följer att begreppet ”teknisk föreskrift” kan delas upp i tre kategorier, nämligen ”teknisk specifikation” i den mening som avses i artikel 1.3 i direktivet, ”annat krav” såsom detta definieras i artikel 1.4 i direktivet, och ett sådant förbud mot tillverkning, import, saluföring eller användning av produkten som avses i artikel 1.11 i samma direktiv (se dom av den 21 april 2005 i mål
C-267/03, Lindberg, REG 2005, s. I-3247
, punkt 54, av den 8 november 2007 i mål
C-20/05, Schwibbert, REG 2007, s. I-9447
, punkt 34, samt domen i det ovannämnda målet Intercommunale Intermosane och Fédération de l’industrie et du gaz, punkt 11).
Även förutsatt att bestämmelserna i lagen om obligatorisk inblandning skulle omfattas av någon av dessa tre kategorier, ska det först prövas om den skyldighet som föreskrivs i artikel 8.1 första stycket i direktiv 98/34 är tillämplig i en situation som den i det nationella målet aktuella.
Det ska i detta hänseende erinras om att enligt artikel 10.1 sista strecksatsen i direktiv 98/34 ska artikel 8 däri inte tillämpas på de lagar och andra författningar i medlemsstaterna genom vilka dessa endast ändrar en teknisk föreskrift i enlighet med artikel 1.11 i detta direktiv för att på begäran av kommissionen undanröja ett handelshinder.
Vad gäller det nationella målet framgår det av de handlingar som domstolen förfogar över att Konungariket Belgien med tillämpning av artikel 8.1 första stycket i direktiv 98/34 till kommissionen överlämnade ett lagförslag om införande av en skyldighet att släppa ut biodrivmedel på marknaden, vilket föranledde kommissionen att med stöd av artikel 9.2 respektive 8.2 i nämnda direktiv avge ett detaljerat utlåtande och lämna synpunkter på de minimiandelar biodrivmedel som skulle gälla enligt lagförslaget samt på metoderna för tillämpning av dessa.
Av nämnda handlingar framgår även att Konungariket Belgien, till följd av detta detaljerade utlåtande och dessa synpunkter, år 2009 anmälde ett preliminärt förslag till lag om obligatorisk inblandning vars bestämmelser om obligatoriska minimiandelar biodrivmedel och metoder för tillämpning av dessa andelar hade ändrats för att beakta utlåtandet och synpunkterna.
Konungariket Belgien ändrade under dessa omständigheter alltså endast bestämmelserna i ett lagförslag, i enlighet med en begäran från kommissionen i syfte att undanröja ett handelshinder. Enligt artikel 10.1 sista strecksatsen i direktiv 98/34 är därmed den anmälningsskyldighet som föreskrivs i artikel 8.1 första stycket i detta direktiv inte tillämplig på lagförslaget om en obligatorisk inblandning.
Under dessa omständigheter ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 8 i direktiv 98/34, jämförd med artikel 10.1 sista strecksatsen i detta direktiv, ska tolkas så, att den inte innebär något krav på anmälan av ett nationellt lagförslag med en skyldighet för oljeföretag som saluför bensin och/eller dieselbränslen att på marknaden under samma år även släppa ut vissa procentandelar biodrivmedel, när förslaget – efter att ha anmälts i enlighet med nämnda artikel 8.1 första stycket – ändrats för att beakta kommissionens synpunkter på förslaget och det sålunda ändrade förslaget därefter anmälts till kommissionen.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Artiklarna 3–5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/70/EG av den 13 oktober 1998 om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av rådets direktiv 93/12/EEG, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/30/EG av den 23 april 2009, ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den i det nationella målet, vilken, i enlighet med det mål att främja användningen av biodrivmedel inom transportsektorn som medlemsstaterna ska uppnå enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/30/EG av den 8 maj 2003 om främjande av användningen av biodrivmedel eller andra förnybara drivmedel, Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/28/EG av den 23 april 2009 om främjande av användningen av energi från förnybara energikällor och om ändring och ett senare upphävande av direktiven 2001/77/EG och 2003/30/EG, och direktiv 2009/30, innebär en skyldighet för oljeföretag som saluför bensin och/eller dieselbränslen att under samma kalenderår på marknaden även saluföra en viss mängd biodrivmedel, genom att blanda detta med dessa produkter, när den aktuella mängden beräknas i procentandelar av den totala mängden bensin och/eller dieselbränslen som de saluför varje år, och dessa andelar är förenliga med de högsta gränsvärden som fastställs i direktiv 98/70, i dess lydelse enligt direktiv 2009/30.

2)
Artikel 8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998, jämförd med artikel 10.1 sista strecksatsen i nämnda direktiv, ska tolkas så, att den inte innebär något krav på anmälan av ett nationellt lagförslag med en skyldighet för oljeföretag som saluför bensin och/eller dieselbränslen att på marknaden under samma år även saluföra vissa procentandelar biodrivmedel, när förslaget – efter att ha anmälts i enlighet med nämnda artikel 8.1 första stycket – ändrats för att beakta kommissionens synpunkter på förslaget och det sålunda ändrade förslaget därefter anmälts till kommissionen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.