CELEX: 62011CJ0364
Direktīva 2004/83/EK
Bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas nosacījumu obligātie standarti
Palestīniešu izcelsmes bezvalstnieki, kuri faktiski ir saņēmuši Apvienoto Nāciju Organizācijas Palīdzības un darba aģentūras Palestīnas bēgļiem Tuvajos Austrumos (UNRWA) palīdzību
Šo bezvalstnieku tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikumu
Piemērošanas nosacījumi
Minētās UNRWA palīdzības izbeigšana “jebkādu iemeslu dēļ”
Pierādījumi
Sekas attiecībā uz ieinteresētajām personām, kuras lūdz piešķirt bēgļa statusu
Tiesības “paša šā fakta dēļ uz [šīs] direktīvas sniegto labumu”
“Bēgļa” statusa automātiska atzīšana šīs pašas direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē un bēgļa statusa piešķiršana atbilstoši tās 13. pantam

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (
OV L 304, 12. lpp.
, un labojums –
OV 2005, L 204, 24. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Abed El Karem El Kott
,
A Radi
un
Kamel Ismail
, trim palestīniešu izcelsmes bezvalstniekiem, un
Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal
(Imigrācijas un pilsonības birojs, turpmāk tekstā – “
BAH
”) par to, ka
BAH
ir noraidījis viņu pieteikumus par bēgļa statusa piešķiršanu.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Konvencija par bēgļa statusu
Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā (
Recueil des traités des Nations unies
, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī. Šī konvencija tika papildināta un grozīta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”).
Atbilstoši Ženēvas konvencijas 1. panta A iedaļas 2. punkta pirmajai daļai termins “bēglis” attiecas uz jebkuru personu, kas “sakarā ar labi pamatotām bailēm no vajāšanas pēc rases, reliģijas, tautības, piederības īpašai sociālai grupai pazīmēm vai politiskās pārliecības dēļ, atrodas ārpus savas pilsonības valsts un nespēj vai sakarā ar šādām bailēm nevēlas izmantot šīs valsts aizsardzību; vai personu, kam nav pilsonības un kas, atrodoties ārpus savas iepriekšējās mītnes zemes, [..] nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties”.
Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļa, ar kuru noteikts konkrētai personu grupai paredzētā izņēmuma juridiskais statuss, ir formulēta šādi:
“Šī Konvencija neattiecas uz personām, kas pašreiz saņem aizsardzību vai palīdzību no citām Apvienoto Nāciju struktūrām, izņemot Apvienoto Nāciju Augstā komisāra pārvaldi bēgļu jautājumos.
Ja personām šāda aizsardzība vai palīdzība ir pārtraukta jebkādu iemeslu dēļ un ja pēc Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas rezolūcijām to stāvoklis nav īpaši noteikts, tām
ipso facto
[paša šā fakta dēļ] jābauda šīs Konvencijas labvēlība.”
Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas samierināšanas komisija
Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas samierināšanas komisija (
UNCCP
) tika izveidota ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 1948. gada 11. decembra Rezolūciju Nr. 194 (III). Saskaņā ar šīs rezolūcijas 11. punkta otro daļu Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja:
“
Dod norādījumus
[
UNCCP
] atvieglot bēgļu repatriāciju, pārcelšanos un ekonomisko un sociālo rehabilitāciju, kā arī kompensāciju izmaksu un rīkoties ciešā saziņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Palīdzības Palestīnas bēgļiem fonda direktoru un – ar viņa starpniecību – ar attiecīgajām Apvienoto Nāciju Organizācijas iestādēm un aģentūrām.” [Neoficiāls tulkojums]
Apvienoto Nāciju Organizācijas Palīdzības un darba aģentūra Palestīnas bēgļiem Tuvajos Austrumos
Ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 1949. gada 8. decembra Rezolūciju Nr. 302 (IV) par palīdzību Palestīnas bēgļiem tika izveidota Apvienoto Nāciju Organizācijas Palīdzības un darba aģentūra Palestīnas bēgļiem Tuvajos Austrumos (
UNRWA
). Tās mandāts tika regulāri atjaunots, un pašreizējā mandāta darbība beidzas 2014. gada 30. jūnijā.
UNRWA
darbības teritorija ietver Libānu, Sīriju, Jordāniju, Jordānas Rietumu krastu (tostarp Jeruzalemes austrumu daļu) un Gazas joslu.
Saskaņā ar minētās Rezolūcijas Nr. 302 (IV) 20. punktu Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja:
“
Dod norādījumus
[
UNRWA
] apspriesties ar [
UNCCP
], lai viena un otra varētu pēc iespējas labāk pildīt attiecīgos uzdevumus, it īpaši attiecībā uz Rezolūcijas Nr. 194 (III), kuru Ģenerālā asambleja pieņēma 1948. gada 11. decembrī, 11. punktu.” [Neoficiāls tulkojums]
Atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 1967. gada 4. jūlija Rezolūcijas Nr. 2252 (ES-V) par humanitāro palīdzību 6. punktam Ģenerālā asambleja atbalsta
UNRWA
centienus sniegt humanitāro palīdzību – atbilstoši savām iespējām, steidzamības kārtā un kā pagaidu pasākumu – citām reģionā dzīvojošajām personām, kuras attiecīgajā brīdī ir pārvietotas un kurām nesenās karadarbības dēļ ir ļoti nepieciešama palīdzība.
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 2011. gada 9. decembra Rezolūcijas Nr. 66/72 par palīdzību palestīniešu bēgļiem 1.–3. punktu Ģenerālā asambleja:
“1.
Ar nožēlu paziņo
, ka vēl nav īstenota tās Rezolūcijas Nr. 194 (III) 11. punktā paredzētā bēgļu repatriācija, kā arī viņiem vēl nav izmaksāta kompensācija un ka tāpēc bēgļu situācija Palestīnā joprojām ir ļoti problemātiska [..].
2.
Tāpat ar nožēlu paziņo
, ka [
UNCCP
] nav spējusi atrast veidu, kā panākt progresu Ģenerālās asamblejas Rezolūcijas Nr. 194 (III) 11. punkta piemērošanā, un no jauna lūdz [
UNCCP
] turpināt centienus šajā ziņā [..].
3.
Apstiprina
, ka [
UNRWA
] darbība ir jāturpina un ka tās netraucēts darbs un sniegtie pakalpojumi ir nozīmīgi Palestīnas bēgļu labklājības un humānās attīstības, kā arī reģionālās stabilitātes nodrošināšanā, kamēr nav panākts taisnīgs risinājums Palestīnas bēgļu jautājumā.” [Neoficiāls tulkojums]
Savienības tiesības
Direktīva 2004/83
Saskaņā ar Direktīvas 2004/83 preambulas 3. apsvērumu Ženēvas konvencija veido pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam.
Kā izriet no minētās direktīvas preambulas 10. apsvēruma, aplūkojot to kopsakarā ar LESD 6. panta 1. punktu, ar to tiek respektētas pamattiesības, brīvības un principi, kas it īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”). Šīs direktīvas mērķis, it īpaši atbilstoši Hartas 1. un 18. pantam, ir nodrošināt, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma pieteikuma iesniedzēju tiesības uz patvērumu.
Šīs pašas direktīvas preambulas 16. un 17. apsvērums ir formulēti šādi:
“(16)
Jānosaka obligātie [minimālie] standarti bēgļu statusa definēšanai un saturam, lai dotu norādījumu dalībvalstu kompetentajām struktūrām Ženēvas konvencijas piemērošanā.
(17)
Nepieciešams ieviest vienotus kritērijus patvēruma pieteikuma iesniedzēju atzīšanai par bēgļiem Ženēvas konvencijas 1. panta nozīmē.”
Saskaņā ar Direktīvas 2004/83 1. pantu šīs direktīvas mērķis ir noteikt obligātos [minimālos] standartus, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, un piešķirtās aizsardzības saturu.
Atbilstoši minētās direktīvas 2. pantam šīs direktīvas izpratnē:
“a)
“starptautiska aizsardzība” ir bēgļa un alternatīvais aizsardzības statuss, kā noteikts d) un f) apakšpunktā;
[..]
c)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras piederīgais šī persona ir, un nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzībai [aizsardzību], vai bezvalstnieks, kas, būdams ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, tādu pašu iemeslu dēļ, kā minēts iepriekš, nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties un uz kuru neattiecas 12. pants;
d)
“bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
e)
“persona, kas tiesīga uz alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts [par izslēgšanu no to personu loka, kam ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību], un kas nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzīb[u];
[..].”
Šīs pašas direktīvas 4. pantā, kas ir iekļauts tās II nodaļā ar virsrakstu “Starptautiskās aizsardzības pieteikumu novērtēšana”, ir definēti nosacījumi faktu un apstākļu novērtēšanai. Tā 3. punktā ir noteikts:
“Starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējums jāveic individuāli par katru pieteikuma iesniedzēju un, to darot, jāņem vērā:
a)
visi būtiskie fakti, kas attiecas uz izcelsmes valsti laikā, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu; ieskaitot izcelsmes valsts normatīvos aktus un veidu, kādā tie tiek piemēroti;
b)
attiecīgie paziņojumi un dokumentācija, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, ieskaitot informāciju par to, vai pieteikuma iesniedzējs bijis vai var tikt pakļauts vajāšanai vai smagam kaitējumam;
c)
pieteikuma iesniedzēja individuālais stāvoklis un personīgie apstākļi, ieskaitot tādus faktorus kā iepriekšējā darbība, dzimums un vecums, lai, pamatojoties uz pieteikuma iesniedzēja personīgajiem apstākļiem, novērtētu, vai darbības, ar kādām pieteikuma iesniedzējam bijis jāsaskaras vai ar kādām tam var nākties saskarties, būtu uzskatāmas par vajāšanu vai smagu kaitējumu;
d)
vai pieteikuma iesniedzēja darbības kopš izcelsmes valsts pamešanas bijušas saistītas tikai vai galvenokārt ar starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai nepieciešamo nosacījumu radīšanu, lai novērtētu, vai šo darbību dēļ pieteikuma iesniedzējam būs jāsaskaras ar vajāšanu vai smagu kaitējumu, ja tas atgrieztos minētajā valstī;
e)
vai būtu pamatoti sagaidāms, ka pieteikuma iesniedzējs pieņemtu citas valsts aizsardzību, kurā viņš varētu pieprasīt pilsonību.”
Direktīvas 2004/83 III nodaļas ar virsrakstu “Kvalificēšana par bēgli” 11. pantā ar virsrakstu “Izbeigšana” ir paredzēts:
“1.   Trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks izbeidz būt bēglis, ja viņš vai viņa:
[..]
f)
bezvalstnieks, kam nav valstspiederības, var atgriezties savā agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, jo vairs nepastāv apstākļi, saistībā ar kuriem viņš vai viņa atzīts(-a) ar bēgli.
[..]”
Minētās direktīvas tās pašas III nodaļas 12. panta ar virsrakstu “Izslēgšana” 1. punkta a) apakšpunktā ietvertie divi teikumi atspoguļo Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas abas daļas:
“Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka, kas atzīt[as] par bēgļiem, ja:
a)
uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1.D panta [1. panta D iedaļas] darbības joma, kas attiecas uz aizsardzību vai palīdzību, ko sniedz ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot ANO augsto komisāru bēgļu lietās [Augsto komisāru bēgļu jautājumos] [(AKBJ)]. Ja šāda aizsardzība vai palīdzība jebkādu iemeslu dēļ izbeigta, līdz galam nenokārtojot šādu personu stāvokli saskaņā ar attiecīgajām ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcijām, šīs personas paša šā fakta dēļ [
ipso facto
] ir tiesīgas uz šīs direktīvas sniegto labumu.”
Saskaņā ar minētā 12. panta 1. punkta b) apakšpunktu trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, “ja tās valsts kompetentās iestādes, kurā viņš vai viņa uzturas, atzinušas, ka viņam vai viņai ir tiesības un pienākumi, kādi attiecināti uz šīs valsts valstspiederības turētājiem; vai arī tiesības vai pienākumi, kas tiem līdzvērtīgi”.
Šī paša 12. panta 2. punktā ir paredzēts, ka trešās valsts valstspiederīgos vai bezvalstniekus izslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka uz viņu attiecas viens vai vairāki šajā normā paredzētie izslēgšanas iemesli, kas, pirmkārt, paredz, ka “viņš vai viņa ir izdarījis(-usi) noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci” (2. punkta a) apakšpunkts) vai “smagu nepolitisku noziegumu” (2. punkta b) apakšpunkts), vai, otrkārt, viņš vai viņa ir vainīgs(-a) “darbībās, kas ir pretējas ANO mērķiem un principiem” (2. punkta c) apakšpunkts).
Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 2. un 3. punktā paredzētie iemesli izslēgšanai no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, atbilst iemesliem, kas ietverti attiecīgi Ženēvas konvencijas 1. panta E un F iedaļā.
Direktīvas 2004/83 IV nodaļā ar virsrakstu “Bēgļa statuss” ietilpstošais 13. pants, kura virsraksts ir “Bēgļa statusa piešķiršana”, ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis piešķir bēgļa statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas tiek kvalificēts kā bēglis saskaņā ar II un III nodaļu.”
Minētās direktīvas IV nodaļā ietvertā 14. panta ar virsrakstu “Bēgļa statusa atcelšana, izbeigšana vai atteikums to pagarināt” 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis atceļ bēgļa statusu, ko piešķīrusi kāda valsts struktūra, ja viņš vai viņa izbeidzis būt bēglis saskaņā ar 11. pantu.
Šīs pašas direktīvas 21. panta, kas iekļauts VII nodaļā ar virsrakstu “Starptautiskās aizsardzības statuss”, 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis ievēro nerepatriēšanas [neizraidīšanas] principu saskaņā ar to starptautiskajām saistībām.”
Direktīva 2005/85/EK
Atbilstoši Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvas 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (
OV L 326, 13. lpp.
), 2. panta c) punktam:
““meklētājs” jeb “patvēruma meklētājs” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezpavalstnieks, kas ir iesniedzis patvēruma pieteikumu, par kuru vēl nav pieņemts galīgais lēmums.”
Ungārijas tiesības
2007. gada Likuma Nr. LXXX par patvēruma tiesībām (
Magyar Közlöny
2007/83) 8. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Par bēgli nevar atzīt ārvalstnieku, attiecībā uz kuru ir piemērojams viens no Ženēvas konvencijas 1. panta D, E vai F iedaļā ietvertajiem izslēgšanas iemesliem.”
Pamatlieta
Abed El Karem El Kott
lieta
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka
Abdel El Karem El Kott
dzīvoja fiziski grūtos apstākļos
UNRWA
bēgļu nometnē
Ein El Hilweh
, kas atrodas Libānā. Ņemot vērā šos apstākļus un to, ka tika aizdedzināta viņa māja un viņam tika izteikti draudi, viņš pameta šo nometni un devās projām no Libānas, jo bija pārliecināts, ka šajā valstī viņš tiks atrasts.
Ungārijā
BAH
neatzina viņa bēgļa statusu, bet, pamatojoties uz Direktīvas 2004/83 21. panta 1. punktu, izdeva rīkojumu par viņa izraidīšanas aizliegumu.
Abdel El Karem El Kott
iesniedza pieteikumu iesniedzējtiesā, pārsūdzot atteikumu piešķirt viņam bēgļa statusu.
A Radi
lieta
Attiecībā uz
A Radi
no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka viņa māja, kas atradās
UNRWA
bēgļu nometnē
Nahr el Bared
, kas arī ir Libānā, tika iznīcināta 2007. gada maijā sadursmēs starp Libānas armiju un islāmistu grupējumu
Fatah
. Tā kā bēgļu nometnei
Nahr el Bared
tuvumā esošajā bēgļu nometnē
Baddawi
nebija vietas viņa izmitināšanai,
A Radi
kopā ar saviem vecākiem, kā arī brāļiem un māsām apmetās paziņas mājā Tripolē (Libānā). Tomēr libāņu karavīri viņus apvainoja, aizskāra, nelikumīgi aizturēja, spīdzināja un pazemoja. Ņemot vērā, ka palestīniešu izcelsmes dēļ Libānā viņiem nebija nekādu tiesību,
A Radi
kopā ar savu tēvu pameta šo valsti.
BAH
arī viņam neatzina bēgļa statusu, taču izdeva rīkojumu par viņa izraidīšanas aizliegumu.
A Radi
iesniedza pieteikumu iesniedzējtiesā, apstrīdot šo atteikumu piešķirt viņam bēgļa statusu.
Kamel Ismail
lieta
Kamel Ismail
ar savu ģimeni dzīvoja bēgļu nometnē
Ein El-Hilweh
. Viņš apstiprināja, ka bruņoto sadursmju starp islāmistu grupējumu
Fatah
un
Jund el-Sham
laikā ekstrēmisti vēlējās izmantot viņa mājas jumtu. Kad viņš to neatļāva, viņu draudēja nogalināt un turēja aizdomās kā “ienaidnieku aģentu”. Nespējot nodrošināt savu aizsardzību, viņš kopā ar savu ģimeni devās uz Beirūtu (Libāna). Nejūtoties tur drošībā, viņš aizbēga uz Ungāriju. Viņš uzrādīja Palestīnas Tautas komitejas izdotu sertifikātu, kurā bija apliecināts, ka viņam un viņa ģimenei ir nācies pamest
Ein el-Hilweh
bēgļu nometni drošības apsvērumu, kā arī radikāli noskaņotu islāmistu izteikto draudu dēļ, kopā ar fotogrāfijām, kurās bija redzama viņu nopostītā māja.
BAH
viņam nepiešķīra bēgļu statusu, tomēr piešķīra viņam un viņa ģimenes locekļiem alternatīvās aizsardzības statusu.
Kamel Ismail
arī iesniedza pieteikumu iesniedzējtiesā, apstrīdot lēmumu par atteikumu piešķirt viņam bēgļa statusu.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Iesniedzējtiesa pamatlietas ietvaros ir apvienojusi šīs trīs lietas.
Prasītāji pamatlietā iesniedzējtiesā notiekošajā procesā, šīs tiesas ieskatā ticami norādot individuālos apstākļus, kādos viņi bija spiesti pamest
UNRWA
darbības teritoriju, ir lūguši atzīt bēgļa statusu, pamatojoties uz Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas otro daļu, kas ir tiesību norma, uz kuru ir veikta atsauce Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā.
Viņi norāda, ka, tā kā attiecībā uz viņiem ir izbeigta
UNRWA
palīdzība minētās Ženēvas konvencijas normas izpratnē, šī pati norma viņiem automātiski piešķir tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu.
BAH
, izskatot viņu pieteikumus, ir uzskatījusi prasītājus pamatlietā par patvēruma meklētājiem Direktīvas 2005/85 2. panta c) punkta izpratnē un ir veikusi šo [pieteikumu] izvērtēšanu saskaņā ar minētajā direktīvā paredzēto piešķiršanas procedūru.
BAH
ir secinājusi, ka viņi neatbilst nosacījumiem, lai tiktu uzskatīti par “bēgļiem” Direktīvas 2004/83 2. panta c) punkta izpratnē.
BAH
, lai gan atzīstot, ka
UNRWA
palīdzība izbeidzas, kad šī aģentūra objektīvu ar savu darbības jomu saistītu iemeslu dēļ nespēj nodrošināt palīdzību personai, kurai ir tiesības to saņemt, tomēr neuzskata, ka tiesības paša šā fakta dēļ (
ipso facto
) uz Direktīvas 2004/83 sniegto labumu nozīmē automātisku bēgļa statusa atzīšanu. Proti, juridiskās sekas, ko var izsecināt no vārdu “paša šā fakta dēļ” izmantošanas, esot vienīgi tādas, ka ieinteresētā persona ietilpst šīs direktīvas
ratione personae
piemērošanas jomā, un attiecīgi šie vārdi var vienīgi dot iespēju atzīt bēgļa statusu.
Iesniedzējtiesa it īpaši norāda, ka, tā kā visi prasītāji pamatlietā ir saņēmuši minētās direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā paredzētās aģentūras palīdzību, ir jānoskaidro, pirmkārt, kādos apstākļos var tikt uzskatīts, ka šāda palīdzība ir izbeigta šīs pašas normas otrā teikuma izpratnē, un, otrkārt, to garantiju raksturs un apjoms, kādas paša šā fakta dēļ ir tiesības saņemt attiecīgajai personai saskaņā ar minēto direktīvu, kad šāda palīdzība ir izbeigta.
Šajos apstākļos
Fővárosi Bíróság
(Budapeštas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai, piemērojot [Direktīvas 2004/83] 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu:
1)
direktīvas sniegtais labums nozīmē bēgļa statusa atzīšanu vai vienas no abām direktīvas piemērošanas jomā iekļautajām aizsardzības formām (bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss) atzīšanu pēc dalībvalsts izvēles, vai attiecīgā gadījumā – nevis kādas no šīm formām automātisku atzīšanu, bet gan vienīgi iekļaušanu direktīvas
ratione personae
piemērošanas jomā?
2)
organizācijas sniegtās aizsardzības vai palīdzības izbeigšana nozīmē uzturēšanos ārpus organizācijas darbības teritorijas, organizācijas darbības izbeigšanu, to, ka organizācija vairs nevar piešķirt aizsardzību vai palīdzību, vai arī no personas gribas neatkarīgu objektīvi vai leģitīmi radušos šķērsli, kura dēļ persona, kurai ir tiesības uz aizsardzību vai palīdzību, to nevar saņemt?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
No Direktīvas 2004/83 preambulas 3., 16. un 17. apsvēruma izriet, ka Ženēvas konvencija veido bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskā režīma pamatu un ka šīs direktīvas normas attiecībā uz bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem, kā arī uz tā saturu ir pieņemtas, lai palīdzētu dalībvalstu kompetentajām iestādēm piemērot šo konvenciju, pamatojoties uz kopīgiem jēdzieniem un kritērijiem (2010. gada 17. jūnija spriedums lietā
C-31/09
Bolbol
, Krājums, I-5539. lpp.
, 37. punkts).
Līdz ar to Direktīvas 2004/83 normu interpretācija ir jāveic, ņemot vērā tās vispārējo sistēmu un mērķi, ievērojot Ženēvas konvenciju un citus atbilstošos līgumus, kas ir paredzēti LESD 78. panta 1. punktā. Šī interpretācija, kā tas izriet no minētās direktīvas preambulas 10. apsvēruma, ir jāveic, ievērojot Hartā atzītās tiesības (2012. gada 5. septembra spriedums apvienotajās lietās C-71/11 un C-99/11
Y
un
Z
, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lieta
Bolbol
, kurā tika pasludināts iepriekšminētais spriedums,
Fővárosi Bíróság
uzdeva Tiesai prejudiciālus jautājumus, kas bija formulēti gandrīz identiski tiem, kurus tā ir uzdevusi šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr, tā kā minētajā lietā ieinteresētā persona nebija saņēmusi
UNRWA
sniegto palīdzību, pirms tā pameta tās darbības teritoriju, lai iesniegtu patvēruma pieteikumu Ungārijā, Tiesa konstatēja, ka līdz ar to nav jāizvērtē, pirmkārt, apstākļi, kādos var tikt uzskatīts, ka šāda palīdzība “jebkādu iemeslu dēļ izbeigta”, ne arī, otrkārt, kāds raksturs ir tiesībām, kas piešķirtas ar minēto direktīvu, uz kuras sniegto labumu ieinteresētā persona “paša šā fakta dēļ ir tiesīga”, ja šāda palīdzība ir izbeigta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bolbol
, 55. un 56. punkts).
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu, kurš ir jāizvērtē vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka aizsardzības vai palīdzības, ko sniedz kāda ANO organizācija vai aģentūra, izņemot AKBJ, izbeigšana “jebkādu iemeslu dēļ” ietver situāciju, kurā persona pamet šīs organizācijas vai aģentūras darbības teritoriju tādos apstākļos, kādos to ir pametis katrs no prasītājiem pamatlietā.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši minētās direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajam teikumam trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem, “ja uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1.D panta [1. panta D iedaļas] darbības joma, kas attiecas uz aizsardzību vai palīdzību, ko sniedz ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot [AKBJ]”.
Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas pirmajā daļā ir paredzēts, ka tā “neattiecas uz personām, kas pašreiz saņem” aizsardzību vai palīdzību “no citām Apvienoto Nāciju Organizācijas struktūrām, izņemot [AKBJ]”. Šis iemesls izslēgšanai no minētās konvencijas piemērošanas jomas ir jāinterpretē šauri (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bolbol
, 51. punkts).
Nav strīda, ka pašreiz
UNRWA
, kā to ir norādījusi arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 5. punktā, ir vienīgā no Apvienoto Nāciju Organizācijas organizācijām vai aģentūrām, izņemot AKBJ, kas ir paredzēta Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā un Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas pirmajā daļā (šajā ziņā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Bolbol
, 44. punkts).
Fakts, ka ar minēto Ženēvas konvencijas normu, uz kuru ir veikta atsauce Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā, no tās piemērošanas jomas ir vienīgi izslēgtas personas, kas “pašreiz saņem” aizsardzību vai palīdzību no šādas ANO organizācijas vai aģentūras, nevar tikt interpretēts tādējādi, ka vienkārša neatrašanās
UNRWA
darbības teritorijā vai šīs teritorijas brīvprātīga pamešana ir pietiekamas, lai netiktu piemērota izslēgšana no šajā normā paredzētajām tiesībām uz bēgļa statusu.
Ja tas tā būtu, uz patvēruma meklētāju Direktīvas 2005/85 2. panta c) punkta izpratnē, kurš iesniedz savu [patvēruma] pieteikumu kādas dalībvalsts teritorijā un kurš tātad fiziski neatrodas
UNRWA
darbības teritorijā, vispār neattiektos Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais iemesls izslēgšanai no bēgļa statusa, kā rezultātā, kā to ir norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 52. un 53. punktā, tiktu liegta jebkāda šī izslēgšanas iemesla lietderīgā iedarbība.
Turklāt, ja tiktu atzīts, ka brīvprātīga
UNRWA
darbības teritorijas pamešana un attiecīgi brīvprātīga atteikšanās no tās sniegtās palīdzības izraisa Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma piemērošanu, tas būtu pretrunā Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas pirmās daļas mērķim izslēgt no šīs konvencijas piemērošanas jomas visas personas, kas saņem šādu palīdzību.
Tādēļ minētās direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā normā paredzētais iemesls izslēgšanai no bēgļa statusa attiecas ne vien uz personām, kuras pašreiz saņem
UNRWA
sniegto palīdzību, bet arī uz tām, kuras – līdzīgi kā prasītāji pamatlietā – šo palīdzību ir faktiski saņēmušas neilgi pirms patvēruma pieteikuma iesniegšanas dalībvalstī, ja vien šī palīdzība tomēr nav izbeigta tā paša 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma izpratnē.
Minētajā otrajā teikumā ir paredzēta situācija, kurā aizsardzība vai palīdzība, ko sniedz kāda ANO organizācija vai aģentūra, izņemot AKBJ, “jebkādu iemeslu dēļ [ir] izbeigta”, līdz galam nenokārtojot šādu personu stāvokli saskaņā ar attiecīgajām ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcijām.
Ir skaidrs, ka
UNRWA
sniegtās palīdzības saņēmēju stāvoklis, kā tas tostarp izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 2011. gada 9. decembra Rezolūcijas Nr. 66/72 1. un 3. punkta, nav līdz galam nokārtots līdz pat šim brīdim.
Tā kā tas vien, ka pieteikuma par bēgļa statusa piešķiršanu iesniedzējs pamet
UNRWA
darbības teritoriju, neatkarīgi no tā, kāds ir šīs pamešanas iemesls, nevar būt pamats, lai netiktu piemērota Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā paredzētā izslēgšana no bēgļa statusa, līdz ar to ir jāprecizē, kādos apstākļos
UNRWA
sniegtā palīdzība var tikt uzskatīta par izbeigtu šī paša apakšpunkta otrā teikuma izpratnē.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka ne tikai pašas organizācijas vai aģentūras, kas sniedz aizsardzību vai palīdzību, likvidēšana izraisa šīs organizācijas vai aģentūras sniegtās aizsardzības vai palīdzības izbeigšanu minētā 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma izpratnē, bet arī šīs organizācijas vai aģentūras nespēja pildīt savu misiju.
Proti, no Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma ievadvārdiem “ja šāda aizsardzība vai palīdzība [..] izbeigta” izriet, ka tā vispirms ir faktiskā
UNRWA
sniegtā palīdzība, nevis šīs aģentūras pastāvēšana, kurai ir jāizbeidzas, lai vairs nebūtu piemērojams iemesls izslēgšanai no bēgļa statusa.
Lai gan ir taisnība, ka, atsevišķi aplūkojot šos vārdus, tos var saprast tādējādi, ka ar tiem ir paredzēti tikai tādi notikumi, kas tieši attiecas uz
UNRWA
, piemēram, šīs aģentūras likvidēšana vai notikumi, kas tai vispārēji liedz pildīt savu misiju, tomēr citi minētajā otrajā teikumā esošie vārdi “jebkādu iemeslu dēļ” prasa to interpretēt tādējādi, ka iemesls, kura dēļ izbeidzas palīdzība, var izrietēt arī no apstākļiem, kuri, būdami neatkarīgi no attiecīgās personas gribas, piespiež šo personu atstāt
UNRWA
darbības teritoriju.
Ir taisnība, ka vienkārša neatrašanās šajā teritorijā vai brīvprātīgs lēmums to atstāt nevar tikt kvalificēti kā palīdzības izbeigšana. Savukārt gadījumā, kad šī lēmuma iemesls ir piespiešana neatkarīgi no attiecīgās personas gribas, šāda situācija var būt pamats konstatējumam, saskaņā ar kuru palīdzība, kuru šī persona saņēma, ir izbeigusies Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma izpratnē.
Šī interpretācija, kā tas izriet arī no ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijas Nr. 302 (IV) 20. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar Rezolūcijas Nr. 2252 (ES-V) 6. punktu, atbilst minētā 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta mērķim tostarp nodrošināt Palestīnas bēgļu aizsardzības turpinātību, sniedzot efektīvu aizsardzību vai palīdzību, nevis vienkārši garantējot tādas organizācijas vai aģentūras esamību, kuras pienākums ir sniegt šo palīdzību vai aizsardzību,.
Lai noteiktu, vai palīdzība vai aizsardzība patiešām ir izbeigta minētās Direktīvas 2004/83 normas izpratnē, valsts kompetentajām iestādēm un tiesām ir jāpārbauda, vai tas, ka attiecīgā persona ir pametusi [palīdzības vai aizsardzības sniegšanas teritoriju], ir attaisnots ar iemesliem, kuri, būdami ārpus viņas ietekmes un neatkarīgi no viņas gribas, ir piespieduši viņu pamest šo teritoriju, tādējādi liedzot iespēju saņemt
UNRWA
sniegto palīdzību.
Attiecībā uz konkrētajā lietā veicamo pārbaudi par apstākļiem, kas bijuši pamatā
UNRWA
darbības teritorijas pamešanai, valsts iestādēm ir jāņem vērā Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas, uz kuru veikta atsauce minētās direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā, mērķis, proti, nodrošināt palestīniešu bēgļu kā tādu aizsardzības turpinātību līdz brīdim, kad viņu stāvoklis tiks galīgi nokārtots saskaņā ar attiecīgajām ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcijām.
Ņemot vērā šo mērķi, ir jāuzskata, ka palestīniešu bēglis ir spiests pamest
UNRWA
darbības teritoriju gadījumā, kad ir būtiski apdraudēta viņa personiskā drošība un šī aģentūra nespēj viņam šajā teritorijā nodrošināt dzīves apstākļus atbilstoši misijai, kura tai ir jāpilda.
Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka tad, kad dalībvalsts, kurā ir iesniegts patvēruma pieteikums, kompetentās iestādes cenšas noteikt, vai personai tādu iemeslu dēļ, kurus viņa nespēj ietekmēt un kas nav atkarīgi no viņas gribas, faktiski vairs nav iespējams saņemt palīdzību, kas tai bija piešķirta, pirms tā pameta
UNRWA
darbības teritoriju, šīm iestādēm ir jāveic individuāls visu lietā nozīmīgo elementu vērtējums, kura ietvaros Direktīvas 2004/83 4. panta 3. punkts var izrādīties piemērojams pēc analoģijas.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka kādas ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot AKBJ, sniegtās aizsardzības vai palīdzības izbeigšana “jebkādu iemeslu dēļ” ietver arī situāciju, kurā persona pēc tam, kad viņa faktiski bija saņēmusi šo aizsardzību vai palīdzību, vairs to nesaņem tāda iemesla dēļ, kuru viņa pati nespēj ietekmēt un kas nav atkarīgs no viņas gribas. Par šādas personas iesniegta patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, pamatojoties uz šī pieteikuma individuālu izvērtējumu, ir jāpārbauda, vai šī persona bija spiesta pamest šīs organizācijas vai aģentūras darbības teritoriju, kas tā ir gadījumā, ja viņas personiskā drošība ir bijusi nopietni apdraudēta un ja attiecīgā organizācija vai aģentūra nav spējusi viņai šajā teritorijā nodrošināt dzīves apstākļus atbilstoši minētajai organizācijai vai aģentūrai uzticētajai misijai.
Par pirmo jautājumu
Vispirms, runājot par pirmo jautājumu, ir jāuzsver, ka Direktīvā 2004/83 atšķirībā no Ženēvas konvencijas, kurā ir regulēts vienīgi bēgļa statuss, ir iedibināti divi atšķirīgi aizsardzības režīmi, proti, pirmkārt, bēgļa statuss un, otrkārt, alternatīvās aizsardzības statuss, jo šīs direktīvas 2. panta e) punktā ir noteikts, ka persona, kurai ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību, ir tā, “ko nevar kvalificēt kā bēgli”.
Tādēļ – jo pretējā gadījumā netiktu ņemta vērā šī atšķirība attiecībā uz aizsardzību, kas piešķirta attiecīgi ar Ženēvas konvenciju un Direktīvu 2004/83 – šīs direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā ietvertie vārdi “ir tiesīgas uz [..] direktīvas sniegto labumu” ir jāsaprot kā atsauce vienīgi uz bēgļa statusu, jo šo normu ir iedvesmojusi Ženēvas konvencijas, kuras kontekstā ir jāinterpretē šī direktīva, 1. panta D iedaļa.
Turklāt Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kurā ir atsauce vienīgi uz bēgļa statusu, neviens nav izslēgts no to personu loka, kurām ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību šīs direktīvas 2. panta e) punkta izpratnē, un tās 17. pantā, kurā ir uzskaitīti iemesli izslēgšanai no personu, kurām ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību, loka, nav nekādas norādes uz tādas aģentūras kā
UNRWA
sniegtās aizsardzības vai palīdzības saņemšanu.
Ņemot vērā šos ievada apsvērumus, ir jāuzskata, ka iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgajai personai, kas “ir tiesīga uz [šīs] direktīvas sniegto labumu”, ir tiesības automātiski tikt atzītai par bēgli vai vienīgi uz to, ka tā ietilpst šīs direktīvas
ratione personae
piemērošanas jomā.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka, pirmkārt, minētā 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā ir paredzēts, ka, tiklīdz ir izpildīti tajā paredzētie piemērošanas nosacījumi, attiecīgās personas “paša šā fakta dēļ ir tiesīgas uz [šīs] direktīvas sniegto labumu”, un, otrkārt, Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas otrajā daļā ir paredzēts, ka tādā pašā gadījumā minētajām personām attiecīgi “
ipso facto
[paša šā fakta dēļ] jābauda šīs Konvencijas labvēlība” ([franču valodas versijā] “bénéficieront de plein droit du régime de cette convention” un otrajā autentiskajā [angļu] valodas versijā “shall
ipso facto
be entitled to the benefits of this Convention”).
Vārdi “paša šā fakta dēļ ir tiesīgas uz [šīs] direktīvas sniegto labumu” ir jāinterpretē atbilstoši Ženēvas konvencijas 1. panta D iedaļas otrajai daļai, proti, kā tādi, kas ļauj attiecīgajām personām
ipso facto
izmantot šīs konvencijas režīmu un ar to piešķirtās “priekšrocības”.
Tādējādi tiesības, kas izriet no fakta, ka
UNRWA
palīdzība ir izbeigta un ir beidzis pastāvēt izslēgšanas iemesls, nevar tikt ierobežotas, piešķirot attiecīgajai personai vienīgi iespēju lūgt piešķirt bēgļa statusu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/83 2. panta c) punktu, jo šī iespēja jau ir pieejama visiem trešās valsts valstspiederīgajiem vai bezvalstniekiem, kas atrodas kādas dalībvalsts teritorijā.
Faktiski minētās direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma beigās esošais precizējums, saskaņā ar kuru attiecīgās personas “paša šā fakta dēļ ir tiesīgas uz [šīs] direktīvas sniegto labumu”, būtu lieks un tam nebūtu lietderīgās iedarbības, ja tam nebūtu citas nozīmes kā vien atgādināt, ka personas, kuras vairs nav izslēgtas no bēgļa statusa saskaņā ar minētā 1. panta a) apakšpunkta pirmo teikumu, var pamatoties uz šīs direktīvas normām, lai panāktu, ka viņu pieteikums par bēgļa statusa piešķiršanu tiek izvērtēts, pamatojoties uz minētā 2. panta c) punktu.
Turklāt no Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma pilna teksta izriet, ka, tiklīdz tajā norādīto personu stāvoklis ir galīgi nokārtots, tām ir tiesības tikt atzītām par bēgļiem, ja tās jebkāda iemesla dēļ ir tikušas vajātas šīs direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē. Savukārt tādā gadījumā kā pamatlietā, kad attiecīgo personu stāvoklis nav ticis nokārtots, kamēr palīdzība šīm personām ir izbeigta no to gribas neatkarīgu iemeslu dēļ, šajā īpašajā situācijā tiesības “paša šā fakta dēļ uz [šīs] direktīvas sniegto labumu” noteikti ir plašākas nekā tās, kas izriet no vienkārša fakta, ka personām nav izslēgta iespēja tikt atzītām par bēgļiem, ja tās atbilst šī paša 2. panta c) punktā paredzētajiem nosacījumiem.
Šajā ziņā tomēr ir jāprecizē, ka tiesības paša šā fakta dēļ uz minētās direktīvas sniegto labumu tās 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, kā to pamatoti ir norādījušas Ungārijas un Vācijas valdības, nerada beznosacījuma tiesības tikt atzītam par bēgli.
Tādējādi, lai gan ir taisnība, ka personai, kurai paša šā fakta dēļ ir tiesības uz Direktīvas 2004/83 sniegto labumu, nav noteikti jāpierāda, ka tā baidās tikt vajāta šīs direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē, tai tomēr ir jāiesniedz pieteikums par bēgļa statusa piešķiršanu, kā to arī ir darījuši prasītāji pamatlietā, un šis pieteikums ir jāizvērtē atbildīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm. Šīs izvērtēšanas ietvaros minētajām iestādēm ir jāpārbauda ne vien tas, vai pieteikuma iesniedzējs patiešām ir lūdzis
UNRWA
palīdzību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bolbol
, 52. punkts) un vai šī palīdzība ir izbeigta, bet arī tas, vai uz šo pieteikuma iesniedzēju neattiecas kāds no šīs pašas direktīvas 12. panta 1. punkta b) apakšpunktā vai 2. un 3. punktā paredzētajiem izslēgšanas iemesliem.
Turklāt ir jāpiebilst, ka Direktīvas 2004/83 11. panta 1. punkta f) apakšpunkts, aplūkots kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgā persona izbeidz būt bēglis, ja šī persona var atgriezties
UNRWA
darbības teritorijā, kurā bija tās pastāvīgā dzīvesvieta, jo vairs nepastāv apstākļi, saistībā ar kuriem tā tika atzīta ar bēgli (šajā ziņā pēc analoģijas skat. 2010. gada 2. marta spriedumu apvienotajās lietās
C-175/08, C-176/08, C-178/08 un C-179/08
Salahadin Abdulla
u.c., Krājums, I-1493. lpp.
, 76. punkts).
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka no šī sprieduma 70.–76. punkta izrietošā vārdu “paša šā fakta dēļ ir tiesīgas uz [..] direktīvas sniegto labumu” interpretācija nerada – pretēji tam, ko apgalvo vairākas valdības, kas šajā lietā iesniegušas apsvērumus Tiesā, – diskrimināciju, ko aizliedz Hartas 20. pantā ietvertais vienlīdzīgas attieksmes princips.
Ņemot vērā, ka patvēruma pieteikuma iesniedzēji, kuriem ir pamatoti jābaidās no vajāšanas, lai viņi varētu tikt atzīti par “bēgļiem” Direktīvas 2004/83 2. panta c) punkta izpratnē, ir atšķirīgā situācijā salīdzinājumā ar personām, kuras līdzīgi kā prasītāji pamatlietā saņēma
UNRWA
palīdzību, pirms pameta tās darbības teritoriju un iesniedza patvēruma pieteikumu kādā dalībvalstī, vienlīdzīgas attieksmes princips neparedz, ka pret viņiem ir jāizturas tāpat kā pret tiem, kuri līdzīgi kā prasītāji pamatlietā bija saņēmuši minēto palīdzību.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka, ņemot vērā Palestīnas bēgļiem raksturīgo īpašo situāciju, Ženēvas konvenciju parakstījušās valstis 1951. gadā apzināti ir nolēmušas īpaši izturēties pret šiem bēgļiem; tas paredzēts šīs konvencijas 1. panta D iedaļā, uz kuru ir veikta atsauce Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, kad par patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts kompetentās iestādes ir konstatējušas, ka attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju ir īstenojies nosacījums saistībā ar
UNRWA
sniegtās aizsardzības vai palīdzības izbeigšanu, tiesības paša šā fakta dēļ “uz [šīs] direktīvas sniegto labumu” nozīmē, ka šī dalībvalsts atzīst bēgļa statusu minētās direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē un
ipso facto
piešķir šim pieteikuma iesniedzējam bēgļa statusu, tomēr ar nosacījumu, ka uz minēto pieteikuma iesniedzēju neattiecas šī 12. panta 1. punkta b) apakšpunkts vai 2. un 3. punkts.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu, 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka kādas ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot ANO Augsto komisāru bēgļu jautājumos (AKBJ), sniegtās aizsardzības vai palīdzības izbeigšana “jebkādu iemeslu dēļ” ietver arī situāciju, kurā personai pēc tam, kad viņa faktiski bija saņēmusi šo aizsardzību vai palīdzību, vairs to nesaņem tāda iemesla dēļ, kuru viņa pati nespēj ietekmēt un kas nav atkarīgs no viņas gribas. Par šādas personas iesniegta patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, pamatojoties uz šī pieteikuma individuālu izvērtējumu, ir jāpārbauda, vai šī persona ir bijusi spiesta pamest šīs organizācijas vai aģentūras darbības teritoriju, kas tā ir gadījumā, ja viņas personiskā drošība ir bijusi nopietni apdraudēta un ja attiecīgā organizācija vai aģentūra nav spējusi viņai šajā teritorijā nodrošināt dzīves apstākļus atbilstoši minētajai organizācijai vai aģentūrai uzticētajai misijai;

2)
Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, kad par patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts kompetentās iestādes ir konstatējušas, ka attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju ir īstenojies nosacījums saistībā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Palīdzības un darba aģentūras Palestīnas bēgļiem Tuvajos Austrumos (
UNRWA
) sniegtās aizsardzības vai palīdzības izbeigšanu, tiesības paša šā fakta dēļ “uz [šīs] direktīvas sniegto labumu” nozīmē, ka šī dalībvalsts atzīst bēgļa statusu minētās direktīvas 2. panta c) punkta izpratnē un
ipso facto
piešķir šim pieteikuma iesniedzējam bēgļa statusu, tomēr ar nosacījumu, ka uz minēto pieteikuma iesniedzēju neattiecas šī 12. panta 1. punkta b) apakšpunkts vai 2. un 3. punkts.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – ungāru.