CELEX: 62009CJ0148
Muutoksenhaku
Kumoamiskanne
Valtiontuet
EY 88 artiklan 3 kohta
Asetus (EY) N:o 659/1999
Vastustamatta jättämistä koskeva komission päätös
Epäilyjen käsite
Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvät palvelut

Belgian kuningaskunta, jota Euroopan komissio tukee, vaatii valituksessaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
asiassa T‑388/03, Deutsche Post AG ja DHL International vastaan komissio, 10.2.2009 antaman sen tuomion (Kok., s. II-199;
jäljempänä valituksenalainen tuomio) kumoamista, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi komission 23.7.2003 tekemän
päätöksen (K(2003) 2508 lopullinen, jäljempänä riidanalainen päätös) olla vastustamatta EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn
alustavan tutkinnan jälkeen Belgian viranomaisten La Poste SA:n, Belgian julkisen postiyrityksen, hyväksi toteuttamia useita
toimenpiteitä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen [88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) toisen perustelukappaleen mukaan asetuksen tarkoituksena on koontaa
ja vahvistaa yhtenäinen käytäntö, jonka komissio on kehittänyt ja ottanut käyttöön EY 88 artiklan soveltamisessa unionin tuomioistuimen
oikeuskäytännön mukaisesti.
Asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
h)      ’asianomaisella osapuolella’ jäsenvaltiota, henkilöä, yritystä tai yritysten yhteenliittymää, jonka etuihin tuen myöntäminen
voi vaikuttaa, erityisesti tuensaajaa, kilpailevia yrityksiä ja alan järjestöjä.”
Asetuksen 4 artiklan otsikkona on ”Ilmoituksen alustava tutkinta ja komission päätökset”, ja sen 2–4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitettu toimenpide ei ole tukea, se tekee asiasta tämän seikan toteavan
päätöksen.
3.      Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ei ole epäilyjä
ja jos toimenpide kuuluu [EY 87] artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, se päättää, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille (jäljempänä
vastustamatta jättämistä koskeva päätös). Päätöksessä on mainittava, mitä perustamissopimuksen mukaista poikkeusta on sovellettu.
4.      Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on epäilyjä,
se päättää aloittaa [EY 88] artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn (jäljempänä muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista
koskeva päätös).”
Asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetään asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat
lyhyesti, komission alustava arvio ehdotetun toimenpiteen tukiluonteesta ja epäilyt toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
Päätöksessä pyydetään asianomaista jäsenvaltiota ja muita asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa asetetussa määräajassa,
joka yleensä on enintään yksi kuukausi. Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa komissio voi jatkaa asetettua määräaikaa.”

Asian tausta
La Poste SA (jäljempänä La Poste) muutettiin julkisoikeudelliseksi osakeyhtiöksi vuonna 1992, mutta se on edelleen postin
yleispalvelun tarjoaja Belgiassa ja sillä on erityisiä velvoitteita, jotka koskevat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin
liittyviä palveluja. Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen nettolisäkustannusten korvaamisen yksityiskohdista
on määrätty Belgian valtion kanssa tehdyssä hallinnointisopimuksessa.
Pikapakettilähetysten osuus on 4 prosenttia La Posten liikevaihdosta, mikä vastaa 18 prosentin markkinaosuutta tällä alalla.
Deutsche Post AG:llä (jäljempänä Deutsche Post) ja sen belgialaisella tytäryhtiöllä DHL Internationalilla puolestaan on 35–45
prosentin osuus näistä markkinoista.
Belgian viranomaiset ilmoittivat komissiolle 3.12.2002 päivätyssä kirjeessään suunnitelmasta korottaa La Posten pääomaa 297,5
miljoonalla eurolla.
Deutsche Post ja DHL International pyysivät 22.7.2003 komissiolta tietoja ilmoitetun toimenpiteen tutkintamenettelyn etenemisestä
osallistuakseen mahdollisesti siihen.
Komissio teki 23.7.2003 EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi riidanalaisen päätöksen,
koska se katsoi, ettei ilmoitettu pääomankorotus ollut valtiontukea.

Menettely komissiossa ja riidanalainen päätös
Belgian viranomaisten kanssa pidetyn kolmen kokouksen sekä käydyn laajan kirjeenvaihdon jälkeen komissio katsoi, että näiden
viranomaisten ilmoittama pääomanlisäys soveltui yhteismarkkinoille.
Tätä varten komissio oli ensin tutkinut kuusi ilmoittamatta jätettyä toimenpidettä, jotka oli toteutettu La Posten hyväksi
sen jälkeen kun siitä oli tullut itsenäinen julkisoikeudellinen yritys, koska komissio katsoi, että ilmoitetun pääomankorotuksen
laillisuus riippui niistä.
Ensimmäinen toimenpide muodostui yhtiöveron vapautuksesta. Koska La Postelle oli aiheutunut vuosina 1992–2002 yhteensä 238,4
miljoonan euron suuruinen nettotappio, komissio katsoi, ettei vapautus ollut johtanut valtion varojen siirtoon.
Toinen toimenpide muodostui siitä, että Belgian valtio oli luovuttanut julkisen palvelun hoitamisen edellyttämiä kiinteistöjä
La Postelle vastasuorituksena sen 100 miljoonan euron suuruisen, eläkkeitä varten tekemän varauksen purkamisesta. Komissio
katsoi, ettei tämä toimenpide ollut tuottanut minkäänlaista etua La Postelle.
Kolmas toimenpide muodostui valtiontakauksesta otetuille lainoille. Koska komissio totesi, ettei La Poste ollut koskaan vedonnut
tähän takaukseen, se katsoi, ettei kyseessä ollut valtiontuki.
Neljäs toimenpide oli niiden kiinteistöjen vapauttaminen kiinteistöverosta, jotka oli asetettu julkisen palvelun käyttöön.
Komissio katsoi, että tällainen toimenpide saattoi olla valtiontukea.
Viides toimenpide muodostui siitä, että yleishyödyllisistä finanssipalveluista oli maksettu ylisuuri korvaus vuosina 1992–1997.
Komissio katsoi, että tällainen toimenpide saattoi olla valtiontukea.
Kuudes toimenpide muodostui kahdesta yhteensä 62 miljoonan euron suuruisesta pääomankorotuksesta, jotka oli tehty maalis-
ja joulukuussa 1997 ja jotka oli tarkoitettu tasaamaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palveluiden riittämätöntä
korvaamista. Komissio katsoi, että tällainen toimenpide saattoi olla valtiontukea.
Ilmoittamatta jätettyjen neljännen, viidennen ja kuudennen toimenpiteen ja ilmoitetun toimenpiteen osalta komissio katsoi,
että vaikka toimenpiteissä olisikin tueksi katsottavia osia, toimenpiteet soveltuivat EY 86 artiklan 2 kohdan nojalla yhteismarkkinoille,
koska niihin ei sisältynyt yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen nettolisäkustannusten ylisuuria korvauksia.
Lopuksi komissio totesi, että ilmoitettu toimenpide, joka muodostui 297,5 miljoonan euron suuruisesta pääomankorotuksesta,
oli määrältään alhaisempi kuin yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen nettolisäkustannuksista menneisyydessä
suoritettu liian pieni korvaus, minkä vuoksi toimenpide ei ollut EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.

Menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Asiassa kantajina olleet nostivat kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä ja vetosivat seitsemään kanneperusteeseen. Komissio
teki oikeudenkäyntiväitteen, jossa se esitti, ettei kantajilla ollut asiavaltuutta eikä oikeussuojan tarvetta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 15.12.2004 antamalla määräyksellä tutkimatta jättämistä koskeva vaatimus päätettiin
käsitellä pääasian yhteydessä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki tutkittavaksi ottamista tarkastelemalla ensin kantajien asiavaltuutta ja tämän
jälkeen niiden oikeussuojan tarvetta.
Se totesi ensin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan niillä, joiden hyväksi EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyt takeet
on annettu, on mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa unionin tuomioistuinten
tutkittavaksi päätöksen, jonka komissio on tehnyt tämän artiklan 3 kohdan perusteella todetakseen tuen yhteismarkkinoille
soveltuvaksi muodollista tutkintamenettelyä aloittamatta.
Valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin painotti sitä, että ne, joiden hyväksi nämä takeet
on annettu, ovat EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja osapuolia, joita asia koskee, eli muun muassa riidanalaisten tukien
saajien kilpailijayritykset.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti siitä, että asiavaltuus voidaan tunnustaa tällaisissa tapauksissa ainoastaan
silloin, kun osapuolet, joita asia koskee, ovat kanteellaan pyrkineet menettelyllisten takeidensa turvaamiseen, eikä silloin,
kun ne riitauttavat EY 88 artiklan 3 kohdan perusteella tehdyn päätöksen aineellisen oikeellisuuden, tarkasteli sitten kanneperusteita,
joihin kantajat olivat vedonneet, ja totesi, että kanneperusteita oli kahta eri tyyppiä.
Niiden kanneperusteiden osalta, joilla kyseenalaistettiin riidanalaisen päätöksen aineellinen oikeellisuus, ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin lausui valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, että kantajat eivät olleet kyenneet osoittamaan sitä, että riidanalaisen
päätöksen kohteena oleva tuki olisi vaikuttanut merkittävästi niiden kilpailuasemaan markkinoilla. Se totesi tällä perusteella,
ettei kantajilla ollut asiavaltuutta riidanalaisen päätöksen aineellisen oikeellisuuden riitauttamiseksi.
Kantajien menettelyllisten takeiden turvaamiseen tähtäävien kanneperusteiden osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
totesi valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa, että kantajat ovat La Posten välittöminä kilpailijoina EY 88 artiklan 2 kohdassa
tarkoitettuja niitä, joita asia koskee. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määritteli valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa
ensin toisen kanneperusteen siten, että sillä asetettiin nimenomaisesti kyseenalaiseksi kantajien menettelyllisten oikeuksien
loukkaaminen. Tämän jälkeen se katsoi tuomion 56 kohdassa, että kolmannessa, neljännessä, viidennessä ja seitsemännessä kanneperusteessa
esitettiin toista kanneperustetta tukevia seikkoja. Tällä perusteella se katsoi, että kantajina olleilla oli asiavaltuus ja
että toinen kanneperuste ja sen tueksi esitetyt väitteet voitiin ottaa tutkittavaksi.
Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, että EY 88 artiklan 2 kohdassa
tarkoitettuina osapuolina, joita asia koskee, kantajilla oli intressi saada kumottua riidanalainen päätös siltä osin kuin
kumoaminen velvoittaisi komission aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen.
Pääasian osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti ensin vakavien vaikeuksien, joiden vallitessa komission on
tukitoimenpidettä tutkittaessa aloitettava muodollinen menettely, olevan objektiivinen käsite ja toi sen jälkeen valituksenalaisen
tuomion 96–107 kohdassa esiin indisioita, joita voidaan pitää osoituksena tällaisten vakavien vaikeuksien olemassaolosta tukitoimenpidettä
tutkittaessa ja joita ovat tutkinnan kesto ja olosuhteet, joissa tutkinta toimitetaan, tutkinnan riittämättömyys ja epätäydellisyys
sekä riidanalaisen päätöksen sisältö.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi aluksi, että ilmoitetun tuen ilmoittamisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen
välillä oli kulunut seitsemän kuukautta, eli huomattavasti kauemmin kuin ne kaksi kuukautta, joista säädetään asetuksen N:o
659/1999 4 artiklan 5 kohdassa alustavan tutkinnan suorittamiselle.
Tämän jälkeen menettelyä veivät vaiheittain eteenpäin Belgian viranomaisten ja komission väliset kolme tapaamista ja joukko
tietopyyntöjä, joiden yhteydessä komissio vahvasti painotti asian monimutkaisuutta ja sitä, että sen käsiteltävänä oli erittäin
laaja tutkimuskenttä, kun muistetaan, että se oli asettanut ilmoitetun tuen soveltuvuuden edellytykseksi niiden kuuden toimenpiteen
soveltuvuuden, joita ei ollut ilmoitettu.
Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa, että komissio oli epäröinyt riidanalaisen
päätöksen tekemisessä sovellettavan oikeudellisen perustan valinnan suhteen eli sen suhteen, oliko sen perustettava ratkaisunsa
EY 87 artiklaan vai EY 86 artiklan 2 kohtaan.
Valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tämän johdosta, että komission suorittama
menettely ylitti huomattavasti sen, mitä EY 88 artiklan 3 kohdan määräysten mukaiseen alustavaan tutkintaan tavallisesti kuuluu.
Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin selvitti sen, voitiinko myös riidanalaisen päätöksen sisällöllisiä seikkoja
pitää indisioina siitä, että komissiolla oli ollut vakavia vaikeuksia kyseisten toimenpiteiden tutkinnassa.
Tässä yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhtäältä, että komission La Posten hyväksi toteutetusta toisesta
toimenpiteestä eli eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisesta suorittama tutkinta oli riittämätön, koska komissiolla
ei ollut käytössään tarvittavia tietoja voidakseen arvioida etua, joka syntyi siitä, että Belgian valtio oli luovuttanut kiinteistöjä
käyttöön ilmaiseksi.
Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi – muistutettuaan ensin, että riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen
asiassa C-280/00, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, 24.7.2003 annetun tuomion (Kok., s. I-7747) 93 kohdan mukaan
komission on selvitettävä, ovatko valtion korvaamat, yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen kulut yhtä
suuret tai pienemmät kuin hyvin johdetulla keskivertoyrityksellä (benchmarking-kriteeri) – ettei tätä ollut nyt käsiteltävässä
asiassa tutkittu. Tämän perusteella se totesi, että ilmoitetun toimenpiteen tutkinta oli epätäydellinen.
Tämän johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen.

Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Valituksessaan Belgian kuningaskunta, jota komissio tukee, vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion ja
–        velvoittaa Deutsche Postin ja DHL Internationalin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Deutsche Post ja DHL International vaativat, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen
–        velvoittaa Belgian kuningaskunnan ja komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valitus
Belgian kuningaskunta on valituksensa tueksi vedonnut kolmeen perusteeseen, joista ensimmäinen koskee tapauksen olosuhteiden
virheellistä luonnehdintaa, toinen sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, ja kolmas
oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista. Komissio, joka tukee Belgian kuningaskunnan vaatimuksia, on lisäksi esittänyt itsenäisen
valitusperusteen, jossa se väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen rikkoneen EY 230 artiklan neljättä kohtaa.
Ensin on tutkittava perusteet, joihin vetoamalla Belgian kuningaskunta ja komissio kyseenalaistavat arvioinnin, jonka ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt kanteen ja tiettyjen hyväksymiensä kanneperusteiden tutkittavaksi ottamisesta.

Toinen valitusperuste ja komission esittämä itsenäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Belgian hallitus väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on ottanut tutkittavaksi
kanteen neljännen ja seitsemännen kanneperusteen siitä huolimatta, että kantajat riitauttivat näillä kanneperusteilla riidanalaisen
päätöksen aineellisen oikeellisuuden.
Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut EY 230 artiklan neljättä kohtaa toteamalla, että kantajien
kanne otetaan tutkittavaksi sillä perusteella, että ne vetoavat EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisten menettelyllisten takeidensa
turvaamiseen. Vetoamista näiden takeiden turvaamiseen ei komission mukaan nimittäin sisälly yhteenkään kantajien esittämään
kanneperusteeseen, minkä vuoksi unionin tuomioistuimen pitäisi viran puolesta kumota valituksenalainen tuomio tällä perusteella.
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on komission mukaan näin ennakkoon ottanut kantaa riidanalaisen tuen lainmukaisuutta
koskevaan kysymykseen.
Deutsche Post ja DHL International esittävät aluksi väitteen siitä, ettei komission itsenäinen valitusperuste täytä tutkittavaksi
ottamisen edellytyksiä.
Asiakysymyksestä ne esittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vain ottanut huomioon kaikki sellaiset seikat,
joilla on merkitystä vakavien vaikeuksien mahdollisen olemassaolon arvioinnin kannalta. Niiden mukaan komissio on lisäksi
väärässä katsoessaan, ettei menettelyllisten oikeuksien turvaamista koskevaan perusteeseen ole vedottu ensimmäisessä oikeusasteessa.
Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajina olleet luettelevat tässä yhteydessä ne kannekirjelmänsä eri kohdat, joissa tähän ongelmaan
viitataan.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
–       Komission esittämän itsenäisen valitusperusteen tutkittavaksi ottaminen
Aluksi on tutkittava, onko unionin tuomioistuimen otettava tutkittavaksi komission esittämä itsenäinen valitusperuste, jossa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen väitetään rikkoneen EY 230 artiklan neljättä kohtaa.
Tässä yhteydessä on muistettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan toisen kohdan mukaan muutosta
voivat hakea unionin tuomioistuimelta kaikki asianosaiset, joiden vaatimukset on kokonaan tai osittain hylätty unionin yleisessä
tuomioistuimessa. Koska komissio on ollut vastaajana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, se voi unionin tuomioistuimen
työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdan nojalla antaa valitukseen tämän artiklan 2 kohdan ja työjärjestyksen 116 artiklan vaatimusten
mukaisesti vastineen kahden kuukauden kuluessa valituksen tiedoksi antamisesta.
Tästä seuraa, että komission esittämä itsenäinen valitusperuste voidaan ottaa tutkittavaksi.
–       Asiakysymys
Asiakysymyksestä komissio väittää, että EY 230 artiklan neljättä kohtaa on rikottu siksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on koonnut keinotekoisesti kannekirjelmässä esitetyistä lausumista menettelyllisten oikeuksien loukkaamista koskevan kanneperusteen
ja määritellyt näin uudestaan kanteen, jonka kohteena oli päätöksen aineellinen oikeellisuus. Belgian kuningaskunta tuo esiin
myös sen, että kantajat ovat neljännellä ja seitsemännellä kanneperusteellaan riitauttaneet ainoastaan riidanalaisen päätöksen
aineellisen oikeellisuuden, minkä vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ollut väärässä todetessaan, että nämä kanneperusteet
voitiin ottaa tutkittavaksi.
Ensinnäkin EY 230 artiklan neljännen kohdan rikkomista koskevasta väitteestä on todettava, että asetuksen N:o 659/1999 4 artiklalla
otetaan käyttöön ilmoitettuja tukitoimenpiteitä koskeva alustavan tutkinnan vaihe, jonka tarkoituksena on mahdollistaa se,
että komissio muodostaa ensimmäisen mielipiteen kyseisen tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Tämän vaiheen päätteeksi
komissio toteaa joko, että toimenpide ei ole tuki tai että se kuuluu EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Viimeksi mainitussa
tapauksessa toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille joko ei ole tai on epäilyjä (asia C-83/09 P, komissio v. Kronoply
ja Kronotex, tuomio 24.5.2011, s. I-0000, 43 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisena on vastustamatta jättämistä koskeva päätös, joka perustuu asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan
3 kohtaan ja jonka laillisuus riippuu siitä, onko tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille epäilyjä. Koska tällaisten epäilyjen
johdosta on aloitettava muodollinen tutkintamenettely, johon voivat osallistua asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa
tarkoitetut asianomaiset osapuolet, on katsottava, että tällainen päätös koskee suoraan ja erikseen jokaista tässä viimeksi
mainitussa säännöksessä tarkoitettua asianomaista osapuolta. Niillä, joiden hyväksi EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyt ja
asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt menettelylliset takeet on annettu, on nimittäin mahdollisuus saada aikaan
se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen unionin tuomioistuinten
tutkittavaksi (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun jokin kantaja vaatii vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen kumoamista, se riitauttaa etenkin sen, että komissio
on tehnyt päätöksen asianomaisesta tuesta aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä, millä komissio on loukannut kantajan
menettelyllisiä oikeuksia. Jotta kantajan kumoamisvaatimus hyväksyttäisiin, se voi vedota kaikenlaisiin perusteisiin, joiden
tarkoituksena on osoittaa, että komissiolla ilmoitetun toimenpiteen alustavassa tutkintavaiheessa olleiden tietojen ja todisteiden
arvioinnin olisi pitänyt herättää epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Tällaisten perusteluiden esittäminen
ei kuitenkaan voi johtaa kanteen kohteen eikä sen tutkittavaksi ottamisen edellytysten muuttumiseen. Sitä vastoin on näytettävä
toteen nimenomaan, että tästä soveltuvuudesta on ollut epäilyjä, sen osoittamiseksi, että komission olisi pitänyt aloittaa
EY 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely (ks. em.
asia komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 59 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia kumoamiskanteen kanneperusteiden tutkittavaksi ottamista on tarkasteltava
näiden periaatteiden valossa.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, että
kannekirjelmän toinen peruste koski EY 88 artiklan 3 kohdan määräysten huomioimatta jättämistä, koska komissio oli päättänyt
olla aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdan mukaista menettelyä, vaikka sillä oli ollut vakavia vaikeuksia arvioida riidanalaisten
toimenpiteiden soveltuvuutta yhteismarkkinoille.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa, ettei unionin
tuomioistuinten asiana ole tulkita kantajan kannetta, jolla riitautetaan yksinomaan itse päätöksen, jolla arvioidaan tukea,
aineellinen oikeellisuus, siten, että sillä pyritään todellisuudessa suojaamaan ne menettelylliset oikeudet, jotka kantajalla
on EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan perusteella, jos kantaja ei ole nimenomaisesti esittänyt
tällaista kanneperustetta. Tällaisessa tapauksessa kanneperusteen tulkinta johtaisi todellisuudessa kanteen kohteen määrittämiseen
uudelleen (ks. vastaavasti asia C-176/06 P, Stadtwerke Schwäbish Hall ym. v. komissio, tuomio 29.11.2007, 25 kohta ja em.
asia komissio v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 55 kohta).
Tämän johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa päätynyt toteamaan, että kantajat
ovat toisella kanneperusteellaan nimenomaisesti esittäneet, että menettelyllisiä oikeuksia, jotka niillä on EY 88 artiklan
2 kohdan perusteella, on loukattu riidanalaisen päätöksen tekemisen yhteydessä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin toimiessaan ole kuitenkaan tehnyt oikeudellista virhettä.
Näin on siksi, ettei asiassa ole yhtäältä kiistetty sitä, että ensimmäisen oikeusasteen kantajien kanteen kohteena on tosiasiallisesti
sen päätöksen kumoaminen, jolla komissio päätti olla aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 kohdassa
tarkoitettua muodollista tutkintamenettelyä.
Vaikka kannekirjelmässä ei olekaan toisaalta muotoiltu erityisen selvästi kantajien kanneperusteita eikä varsinkaan selvästi
yksilöitävissä olevaa kanneperustetta, jolla tähdätään niiden menettelyllisten oikeuksien suojaamiseen, jotka kantajilla on
EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan perusteella, on kuitenkin niin, että juuri kannekirjelmässä
käytetyn muotoilun mukaan kantajat esittävät, että tutkintamenettelyn aloittamatta jättäminen on vienyt niiltä mahdollisuuden
niihin menettelyllisiin takeisiin, joihin niillä on oikeus näiden oikeussääntöjen nojalla, minkä lisäksi ne esittävät väitteitä,
joilla ne pyrkivät osoittamaan sen, että komission olisi pitänyt ryhtyä näissä oikeussäännöissä tarkoitettuun menettelyyn.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen täysin perustellusti voinut katsoa, että kannekirjelmässä oli kanneperuste,
jolla kantajat olivat tarkoittaneet puolustaa EY 88 artiklan 2 kohtaan ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohtaan perustuvia
menettelyllisiä oikeuksia, rikkomatta kuitenkaan EY 230 artiklan neljättä kohtaa.
Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se on toista kanneperustetta tarkastellessaan
ottanut huomioon kannekirjelmässä olleita seikkoja, joilla kantajat pyrkivät osoittamaan, että komissiolla olisi pitänyt olla
epäilyjä riidanalaisten toimenpiteiden soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tämän osalta todennut valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, että kantajat ovat neljännessä
ja seitsemännessä kanneperusteessaan esittäneet, että komission riidanalaisista toimenpiteistä suorittama tutkinta on ollut
riittämätön ja epätäydellinen. Tästä syystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on, todettuaan ensin valituksenalaisen tuomion
52 kohdassa, että kantajilla oli pikapakettien lähetystoiminnan markkinoilla La Posten välittöminä kilpailijoina ainoastaan
asiavaltuus EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa tarkoitettuina osapuolina, joita asia
koskee, perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa voivansa tutkia muun muassa neljännen ja seitsemännen
kannekirjelmässä esitetyn kanneperusteen ainoastaan siltä osin kuin niillä pyritään osoittamaan se, että komission olisi pitänyt
aloittaa tutkinnan muodollinen vaihe.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia myöskään siitä, että se olisi ottanut tutkittavaksi ne
kanneperusteet, joissa kantajat väittivät, että komissio oli tehnyt virheen katsomalla, ettei riidanalaisia toimenpiteitä
voitu pitää valtiontukina. Tilanne on päinvastainen, sillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimenomaisesti todennut
valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa, että ne on jätettävä tutkimatta.
Belgian kuningaskunnan toinen valitusperuste ja komission esittämä itsenäinen valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Ensimmäinen ja kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Belgian kuningaskunta esittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on luonnehtinut
tapauksen olosuhteet virheellisesti.
Se esittää niistä olosuhteista, joissa tutkintamenettely suoritettiin, että kahden kuukauden viitteellinen määräaika, johon
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tukeutunut, on vain ohjeellinen, minkä vuoksi sen ylittäminen ei voi merkitä automaattisesti
sitä, että komissio on kohdannut vakavia vaikeuksia. Komissio lisää, että nyt käsiteltävän asian erityisolosuhteissa alustava
tutkinta ei kestänyt kohtuuttoman kauan.
Lisäksi Belgian kuningaskunta katsoo, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole kyennyt näkemään riidanalaisten toimenpiteiden
tutkinnan edellyttämän laajan tutkimuskentän ja tutkinnan ilmeisen monimutkaisuuden sekä vakavien vaikeuksien olemassaolon
välistä yhteyttä. Komission mukaan tosiseikkoihin liittyvät vaikeudet eivät välttämättä aiheuta vakavia vaikeuksia.
Belgian kuningaskunta korostaa lopuksi sitä, että oikeudellista perustaa koskeva epäröinti on pikemminkin osoitus siitä, että
komissiolla oli valittavanaan eri vaihtoehtoja sen suhteen, millä tavoin asian käsittely päätettäisiin, kuin vakavista vaikeuksista.
Komissio itse asiassa esittää, että lopullinen ratkaisu olisi ollut sama oikeudellisesta perustasta riippumatta.
Belgian kuningaskunta toteaa riidanalaisen päätöksen sisällöstä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on analyysissaan
riidanalaisten toimenpiteiden tutkinnan riittävyydestä päätynyt asiallisesti toiseen lopputulokseen kuin komissio. Tämän eron
perusteella ei kuitenkaan voida katsoa, että asiassa olisi ollut olemassa vakavia vaikeuksia. Tämä seikka ei voi missään tapauksessa
merkitä sitä, että komission suorittama tutkinta olisi ollut epätäydellinen.
Kolmannessa valitusperusteessaan Belgian kuningaskunta ja komissio esittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on
loukannut oikeusvarmuuden periaatetta soveltamalla taannehtivasti edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium
Magdeburg annetussa tuomiossa asetettua neljättä kriteeriä.
Komissio toteaa tässä yhteydessä lisäksi, että edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa
tuomiossa vahvistetun niin kutsutun benchmarking-kriteerin tutkinnalla ei ole merkitystä EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen
menettelyllisten takeiden turvaamista valvottaessa.
Yleisesti ottaen Deutsche Post ja DHL International katsovat, että komissio käsittelee tavallisesti valtioiden postiyritysten
yksityistämisen yhteydessä aloittamansa tutkintamenettelyt muodollisessa tutkintamenettelyssä. Näin on siksi, että tällaisiin
toimiin liittyy tyypillisesti monimutkainen tosiseikasto, josta väistämättä aiheutuu vakavia vaikeuksia.
Deutsche Post ja DHL International viittaavat aluksi erityisesti siihen, että komissio itse on tutkintamenettelyn kuluessa
korostanut tutkittavanaan olevan asian monimutkaisuutta. Lisäksi Belgian kuningaskunta ei ole niiden mukaan kyennyt vastaamaan
niihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksiin, joiden mukaan komissiolla ei ollut tiedossaan kaikkia tosiseikkoja,
joiden avulla se olisi voinut tutkia kiinteistöjen luovuttamisen ja eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisen.
Lopuksi ne lausuvat, että yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen kustannusten vertailu (benchmarking)
edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa vahvistetun neljännen kriteerin
mukaisesti vastasi tuolloin muun muassa komission itsensä odotuksia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi todettakoon, että asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdan mukaan silloin, kun komissio alustavan tutkinnan jälkeen
toteaa, että riidanalaisen toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on epäilyjä, sen on päätettävä aloittaa EY 88 artiklan
2 kohdassa määrätty ja mainitun asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetty muodollinen tutkintamenettely (ks. em. asia komissio
v. Kronoply ja Kronotex, tuomion 46 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisena on vastustamatta jättämisestä tehty päätös, joka perustuu asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan
3 kohtaan ja jonka laillisuus riippuu sitä, onko kyseessä olevan tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille epäilyjä.
Koska asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu ”epäilyjen” käsite on luonteeltaan objektiivinen, niiden olemassaoloa
on arvioitava ottamalla huomioon sekä riidanalaisen toimenpiteen toteuttamiseen liittyvät olosuhteet että arviot, joihin komissio
on perustanut ratkaisunsa (ks. vastaavasti asia C-431/07 P, Bouygues ja Bouygues Télécom v. komissio, tuomio 2.4.2009, Kok.,
s. I-2665, 63 kohta).
Todettakoon, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 96–107 kohdassa ensin alustavan tutkintamenettelyn
kestoa ja olosuhteita. Tämän jälkeen se totesi riidanalaisen päätöksen sisältöä koskevia seikkoja tarkastellessaan valituksenalaisen
tuomion 108–110 kohdassa yhtäältä, että eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisen tutkinta oli ollut riittämätön,
ja tuomion 111–117 kohdassa toisaalta, että yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen suorittamisesta aiheutuvien
kustannusten tutkinta oli ollut epätäydellinen. Lopuksi se totesi tämän perusteella valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa,
että kaikkia näitä seikkoja oli pidettävä objektiivisina ja yhtäpitävinä indisioina, jotka osoittavat, että komission olisi
pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely.
Alustavan tutkintamenettelyn kestosta ja sen olosuhteista todettakoon ensiksi, että vaikka asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan
5 kohdassa säädetyn kahden kuukauden määräajan ylittävä kesto ja Belgian viranomaisille osoitettujen tietopyyntöjen lukumäärä
eivät yksin oikeuta katsomaan, että komission olisi pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely, on kuitenkin niin, kuten
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa korostanut, että näitä seikkoja voidaan pitää
indisioina siitä, että komissiolla on voinut olla epäilyjä kyseisen tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
Tähän on todettava erityisesti, että voidakseen todeta ilmoitetun toimenpiteen yhteismarkkinoille soveltuvaksi komission on
pitänyt tutkia kuuden vuosina 1992–1997 toteutetun ja ilmoittamatta jätetyn toimenpiteen soveltuvuus yhteismarkkinoille.
Toiseksi todettakoon, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti riidanalaisen päätöksen sisällöstä muun muassa, että
se oli osoitus riidanalaisten toimenpiteiden tutkinnan riittämättömyydestä.
Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että komissio oli tehnyt riidanalaisen
päätöksen ilman tietoja, joiden avulla se olisi voinut arvioida edun, joka oli saatu sitä, että kiinteistöt oli annettu käyttöön
ilmaiseksi vastasuorituksena eläkkeiden maksamista varten tehdyn varauksen purkamisesta.
Riidanalaisesta päätöksestä käy tämän osalta ilmi, että La Poste oli vuonna 1992 tehnyt 100 miljoonan euron suuruisen varauksen
palveluksessaan olevien virkamiesten eläkeoikeuksien kattamiseksi, kun siitä tuli itsenäinen yritys, ja että varaus purettiin
vuonna 1997. Varauksen vastasuorituksena oli julkisen palvelun tarjoamisen edellyttämien kiinteistöjen luovutus.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen voinut perustellusti katsoa, että komission olisi pitänyt vaatia Belgian
viranomaisilta tarkempia tietoja erityisesti sen kiinteistökannan arvosta, jonka Belgian valtio oli antanut La Posten käyttöön
ilmaiseksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei nimittäin voida moittia siitä, että se on katsonut, että tällaista seikkaa voidaan
pitää indisiona siitä, että komissiolle olisi pitänyt syntyä epäilyjä siitä, voidaanko riidanalaista toimenpidettä pitää yhteismarkkinoille
soveltuvana. Tosiasiassa ei ole mahdotonta, että La Poste saa käyttöönsä saamiensa kiinteistöjen arvon vuoksi tästä toimenpiteestä
huomattavaa taloudellista etua, joka merkitsee valtiontukea. Varmistuakseen vastakkaisesta kannasta komissiolla olisi kuitenkin
pitänyt olla ainakin arvioita taloudellisesta edusta, joka tästä käyttöön antamisesta muodostuu La Postelle.
Oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskevaan kolmanteen valitusperusteeseen todettakoon, kuten edellä 81 ja 87 kohdassa
on todettu, että analyysi, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki riidanalaisen päätöksen tekemisolosuhteista ja
päätöksen sisällöstä, on tuonut esiin epäilyjä, joita komissiolle olisi pitänyt syntyä ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta
yhteismarkkinoille, eli epäilyjä, jotka riittävät perusteeksi päätelmälle, että komission olisi pitänyt aloittaa EY 88 artiklan
2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu muodollisen tutkinnan vaihe.
Näin ollen tätä valitusperustetta ei ole tarpeen tutkia.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana ja kolmas valitusperuste tehottomana.
Näin ollen valitus on kokonaisuudessaan hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan, jota tämän työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn,
mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska
Belgian kuningaskunta ja komissio ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Belgian kuningaskunta ja Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.