CELEX: 62010CJ0184
Smernica 91/439/EHS
Vzájomné uznávanie vodičských preukazov
Vodičský preukaz vydaný členským štátom v rozpore s požiadavkou bydliska
Odmietnutie uznania hostiteľským členským štátom výlučne z dôvodu nesplnenia požiadavky bydliska

Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2, článku 7 ods. 1 písm. b) a článku 8 ods. 2
a 4 smernice Rady 91/439/EHS z 29. júla 1991 o vodičských preukazoch (Ú. v. ES L 237, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 317), zmenenej
a doplnenej smernicou Komisie 2008/65/ES z 27. júna 2008 (Ú. v. ES L 168, s. 36) (ďalej len „smernica 91/439“).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Mathildou Grasserovou, nemeckou štátnou príslušníčkou žijúcou vo Viereth-Trunstadt
(Nemecko), ktorá je držiteľkou vodičského preukazu vydaného v Českej republike, a Freistaat Bayern, ktorého predmetom bolo
rozhodnutie odopierajúce Mathilde Grasserovej oprávnenie používať vodičský preukaz na nemeckom území.

Právny rámec

Právna úprava Únie
Podľa štvrtého odôvodnenia smernice 91/439 je nevyhnutné, aby z dôvodu bezpečnosti cestnej premávky boli uložené minimálne
požiadavky na vydávanie vodičských preukazov.
Článok 1 ods. 1 a 2 uvedenej smernice znie:
„1.      Členské štáty zavedú vodičské preukazy založené na vzore spoločenstva, uvedeného v prílohe I alebo I a, v súlade s ustanoveniami
tejto smernice. …
2.      Vodičské preukazy vydané členskými štátmi sa vzájomne uznávajú.“
Podľa článku 7 ods. 1 tejto smernice:
„Vodičské preukazy sa okrem toho vydajú len tým žiadateľom:
…
b)      ktorí majú zvyčajné bydlisko na území členského štátu vydávajúceho preukaz, alebo môžu poskytnúť dôkaz, že tam študovali po
dobu aspoň šiestich mesiacov.“
Podľa článku 7 ods. 5 smernice 91/439 žiadna osoba nesmie byť držiteľom vodičského preukazu viac než jedného štátu.
Článok 8 ods. 2 a 4 prvý pododsek smernice 91/439 stanovuje:
„2.      Pokiaľ zásada teritoriality právnych predpisov z oblasti trestného práva a polície neustanovuje inak, členské štáty, v ktorých
má držiteľ svoje zvyčajné bydlisko, môžu uplatniť svoje vnútroštátne opatrenia na obmedzenie, prerušenie, odobratie alebo
zrušenie vodičského oprávnenia držiteľovi vodičského preukazu vydaného iným členským štátom a ak je nevyhnutné vymeniť preukaz
pre tento účel.
…
4.      Členský štát môže odmietnuť uznať platnosť akéhokoľvek vodičského preukazu vydaného iným členským štátom osobe, ktorá na území
predošlého členského štátu podlieha opatreniam uvedeným v odseku 2.“
Článok 9 prvý odsek uvedenej smernice znie:
„Na účely tejto smernice ‚zvyčajné‘ bydlisko znamená miesto kde osoba obyčajne býva najmenej 185 dní v každom kalendárnom
roku, pretože je osobne a zamestnanecky viazaná, alebo v prípade osoby, ktorá nie je zamestnanecky viazaná, pretože osobné
väzby preukazujú úzke spojenie medzi osobou a miestom kde býva.“
Článok 12 ods. 3 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty navzájom spolupracujú pri vykonávaní tejto smernice a v prípade potreby si vymieňajú informácie o preukazoch,
ktoré zaregistrovali.“

Vnútroštátna právna úprava
§ 28 ods. 1 a 4 nariadenia o prístupe osôb do cestnej premávky (nariadenie o vodičských preukazoch) [Verordnung über die Zulassung
von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis‑Verordnung)] z 18. augusta 1998 (BGBl. 1998 I, s. 2214) v znení nariadenia
zo 7. januára 2009 (BGBl. 2009 I, s. 29) stanovuje:
„1.      Držitelia platného vodičského preukazu [Európskej únie] alebo [Európskeho hospodárskeho priestoru (ďalej len ‚EHP‘)], ktorí
majú zvyčajné bydlisko v zmysle § 7 ods. 1 alebo 2 v Nemecku, sú oprávnení – s výhradou obmedzení podľa odsekov 2 až 4 – viesť
v tuzemsku motorové vozidlo v rozsahu svojho vodičského oprávnenia. …
…
4.      Oprávnenie podľa odseku 1 neplatí pre držiteľov vodičského preukazu [Únie] alebo EHP,
…
(2)      ktorí, ako vyplýva z údajov na vodičskom preukaze alebo z nespochybniteľných informácií od členského štátu vydania, mali v čase
vydania uvedeného vodičského preukazu svoje zvyčajné bydlisko v tuzemsku, okrem prípadu, že získali vodičské oprávnenie ako
študenti alebo žiaci v zmysle § 7 ods. 2 počas minimálne 6 mesačného pobytu;
(3)      ktorým bol vodičský preukaz v tuzemsku predbežne či právoplatne odňatý súdom alebo s okamžitou vykonateľnosťou či právoplatne
odňatý správnym orgánom a ktorým bola žiadosť o vydanie vodičského preukazu právoplatne zamietnutá, alebo ktorým nebol vodičský
preukaz odňatý len preto, lebo sa ho medzičasom vzdali;
…
V prípadoch uvedených vyššie v prvej vete bodoch 2 a 3 môže orgán vydať deklaratórny správny akt konštatujúci chýbajúce vodičské
oprávnenie.“

Skutkové okolnosti a prejudiciálna otázka
Mathilde Grasser, narodená v roku 1955, ktorá je nemeckou štátnou príslušníčkou s bydliskom vo Viereth-Trunstadt (Nemecko),
nebola nikdy držiteľom nemeckého vodičského preukazu.
Dňa 31. mája 2006 magistrát mesta Plzne (Česká republika) vydal Mathilde Grasserovej vodičský preukaz, na ktorom je ako miesto
bydliska jeho držiteľky uvedené „Viereth-Trunstadt, Spolková republika Německo“ („Viereth‑Trunstadt, Spolková republika Nemecko“).
Listom z 3. apríla 2009 nemecký orgán príslušný na vydávanie vodičských preukazov (ďalej len „príslušný orgán“) vyzval Mathildu
Grasserovú, aby predložila svoj vodičský preukaz s cieľom zaznamenať na tomto preukaze chýbajúce vodičské oprávnenie na nemeckom
území z dôvodu, že pri vydávaní uvedeného preukazu nebola dodržaná požiadavka bydliska. Tento orgán tiež dotknutú osobu vypočul
na účely vydania rozhodnutia o odňatí jej vodičského oprávnenia.
Mathilde Grasser uvedený orgán požiadala, aby jej priznal oprávnenie používať jej český vodičský preukaz aj na nemeckom území,
keďže sa nikdy nedopustila porušenia predpisov cestnej premávky. Pre prípad nevyhovenia jej žiadosti požiadala, aby jej bol
vydaný nemecký vodičský preukaz. Príslušný orgán tieto žiadosti zamietol.
Rozhodnutím z 3. júna 2009 príslušný orgán zakázal Mathilde Grasserovej používať český vodičský preukaz v Nemecku a uložil
jej povinnosť predložiť tento preukaz na účely záznamu tohto zákazu. V prípade nesplnenia tejto povinnosti mal byť uvedený
preukaz zabavený.
Dňa 1. júla 2009 podala Mathilde Grasser proti rozhodnutiu z 3. júna 2009 žalobu o neplatnosť na Verwaltungsgericht Bayreuth.
Rozsudkom z 22. septembra 2009 tento súd uvedené rozhodnutie zrušil. Verwaltungsgericht Bayreuth sa domnieval, že nesplnenie
požiadavky bydliska samo osebe nemôže byť dôvodom na neuznanie vodičského oprávnenia na nemeckom území. Podľa názoru toho
súdu bolo na takéto neuznanie okrem nesplnenia požiadavky bydliska nevyhnutné, aby bolo voči Mathilde Grasserovej uplatnené
opatrenie spočívajúce v obmedzení, prerušení, odobratí alebo zrušení predchádzajúceho vodičského preukazu.
Freistaat Bayern podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, ktorý za týchto okolností rozhodol
konanie prerušiť a Súdnemu dvoru predložiť túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 1 ods. 2 a článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439/EHS vykladať v tom zmysle, že hostiteľský členský štát je oprávnený
neuznať vodičský preukaz vydaný iným členským štátom, ak z údajov v tomto vodičskom preukaze preukázateľne vyplýva porušenie
článku 7 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice, bez toho, aby predtým hostiteľský štát uplatnil voči držiteľovi vodičského preukazu
opatrenie v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 91/439/EHS?“

O prejudiciálnej otázke
Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či článok 1 ods. 2, článok 7 ods. 1 písm. b), ako aj článok 8 ods. 2 a 4
smernice 91/439 sa majú vykladať tak, že nebránia hostiteľskému členskému štátu, aby odmietol uznať na svojom území vodičský
preukaz vydaný iným členským štátom, ak z údajov v tomto vodičskom preukaze preukázateľne vyplýva nesplnenie požiadavky zvyčajného
bydliska podľa článku 7 ods. 1 písm. b) tejto smernice, pričom voči držiteľovi uvedeného vodičského preukazu hostiteľský členský
štát nikdy neuplatnil opatrenie v zmysle článku 8 ods. 2 uvedenej smernice.
Podľa ustálenej judikatúry článok 1 ods. 2 smernice 91/439 vyžaduje vzájomné uznávanie vodičských preukazov vydaných členskými
štátmi bez akýchkoľvek formalít. Toto ustanovenie ukladá členským štátom jasnú a presnú povinnosť, ktorá neponecháva žiaden
priestor na voľnú úvahu vo vzťahu k prijímaniu opatrení na splnenie tejto povinnosti (rozsudok z 19. februára 2009, Schwarz,
C‑321/07, Zb. s. I‑1113, bod 75 a citovaná judikatúra).
Členskému štátu vydania prináleží overiť, či sú splnené minimálne požiadavky uložené právom Únie, najmä požiadavky stanovené
v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice, ktoré sa týkajú bydliska a spôsobilosti viesť motorové vozidlo, a teda či je vydanie
vodičského preukazu odôvodnené (rozsudok Schwarz, už citovaný, bod 76 a citovaná judikatúra).
Pokiaľ teda orgány členského štátu vydali vodičský preukaz v súlade s článkom 1 ods. 1 smernice 91/439, ostatné členské štáty
nie sú oprávnené overovať dodržanie požiadaviek na jeho vydanie, ktoré sú uvedené v tejto smernici. Držba vodičského preukazu
vydaného členským štátom musí byť totiž považovaná za dôkaz, že jeho držiteľ splnil ku dňu jeho vydania uvedené požiadavky
(rozsudok Schwarz, už citovaný, bod 77 a citovaná judikatúra).
Z rozsudkov z 26. júna 2008, Wiedemann a Funk (C‑329/06 a C‑343/06, Zb. s. I‑4635), ako aj Zerche a i. (C‑334/06 až C‑336/06,
Zb. s. I‑4691) však vyplýva, že článok 1 ods. 2, článok 7 ods. 1 a článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439 sa majú vykladať v tom
zmysle, že v každom prípade nebránia tomu, aby členský štát odmietol uznať na svojom území vodičské oprávnenie, ktorého základom
je vodičský preukaz neskôr vydaný osobe, ktorej bol v inom členskom štáte vodičský preukaz odňatý (pozri v tomto zmysle uznesenie
z 9. júla 2009, Wierer, C‑445/08, bod 50).
Členský štát totiž na svojom území môže odmietnuť uznať vodičské oprávnenie, ktorého základom je vodičský preukaz neskôr vydaný
osobe, ktorej bol v inom členskom štáte vodičský preukaz odňatý, ak z údajov v tomto preukaze alebo iných nespochybniteľných
informácií od členského štátu vydania preukázateľne vyplýva, že v čase vydania preukazu nemal jeho držiteľ, ktorému bol na
území prvého členského štátu odňatý predchádzajúci vodičský preukaz, zvyčajné bydlisko na území členského štátu vydania (pozri
v tomto zmysle rozsudky Wiedemann a Funk, už citovaný, bod 73, a Zerche a i., už citovaný, bod 70).
Keďže členský štát vydania zjavne nesplnil požiadavku bydliska, zásada vzájomného uznávania vodičských preukazov nie je spochybnená.
Mathilde Grasser vo svojich písomných pripomienkach uviedla, že na rozdiel od držiteľov vodičských preukazov dotknutých v sporoch,
v ktorých boli vydané už citované rozsudky Wiedemann a Funk, ako aj Zerche a i., ktorým bolo uložené opatrenie odňatia predchádzajúcich
vodičských preukazov, ona sama nebola nikdy predtým držiteľkou vodičského preukazu, čiže jej takéto opatrenie uložené nebolo.
Z toho dôvodu posúdenie vykonané v uvedených rozsudkoch nie je možné preniesť na jej prípad a nesplnenie požiadavky bydliska
neodôvodňuje neuznanie jej českého vodičského preukazu.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že normotvorca Únie sa v súlade so štvrtým odôvodnením smernice 91/439 domnieval,
že z dôvodu bezpečnosti cestnej premávky je nevyhnutné stanoviť minimálne požiadavky na vydávanie vodičských preukazov. K týmto
minimálnym požiadavkám patrí podľa článku 7 ods. 1 písm. b) tejto smernice aj požiadavka bydliska, podľa ktorej vydávanie
vodičských preukazov je podmienené zvyčajným bydliskom alebo poskytnutím dôkazu, že dotknutá osoba aspoň počas šiestich mesiacov
študovala na území členského štátu vydávajúceho vodičský preukaz.
Súdny dvor už rozhodol, že požiadavka bydliska prispieva najmä k boju proti „turistike za vodičskými preukazmi“ v situácii,
keď právne úpravy členských štátov v oblasti vydávania vodičských preukazov nie sú úplne harmonizované. Táto požiadavka je
okrem toho nevyhnutná na kontrolu dodržania požiadavky spôsobilosti viesť motorové vozidlo (rozsudky Wiedemann a Funk, už
citovaný, bod 69, a Zerche a i., už citovaný, bod 66).
Navyše požiadavka bydliska určujúca členský štát vydania preukazu, ktorá je predbežnou požiadavkou umožňujúcou overiť, či
boli zo strany uchádzača splnené ostatné požiadavky stanovené smernicou 91/439, má osobitný význam v porovnaní s ostatnými
požiadavkami stanovenými touto smernicou (rozsudky Wiedemann a Funk, už citovaný, bod 70, a Zerche a i., už citovaný, bod
67).
Ako zdôraznil generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, uvedená smernica, pokiaľ ide o požiadavku bydliska uchádzača o vodičský
preukaz, nijako nerozlišuje medzi prvým vydaním vodičského preukazu a vydaním vodičského preukazu po jeho predchádzajúcom
odňatí. V obidvoch prípadoch je vydanie podmienené zvyčajným bydliskom alebo dôkazom, že dotknutá osoba aspoň počas šiestich
mesiacov študovala na území členského štátu vydávajúceho vodičský preukaz.
Treba konštatovať, že požiadavka bydliska má osobitný význam rovnako v prípade prvého vydania vodičského preukazu.
Ak by totiž táto požiadavka nebola v uvedenom prípade dodržaná, bolo by ťažké až nemožné, aby príslušné orgány členského štátu
vydania overili, či boli splnené ostatné požiadavky uložené smernicou 91/439. Ak by sa takéto overenie neuskutočnilo, mohlo
by sa stať, že držiteľ takto vydaného vodičského preukazu nebude mať okrem iného znalosti a spôsobilosť vyžadovanú na vedenie
motorového vozidla, v dôsledku čoho bude predstavovať riziko pre bezpečnosť cestnej premávky. Navyše by mohla byť spochybnená
zásada stanovená článkom 7 ods. 5 tejto smernice, podľa ktorej žiadna osoba nesmie byť držiteľom vodičského preukazu viac
než jedného štátu.
Skutočnosť, že hostiteľský členský štát neuložil držiteľovi uvedeného preukazu nijaké opatrenie v zmysle článku 8 ods. 2 uvedenej
smernice, je v tomto smere irelevantná.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 2, článok 7 ods. 1 písm. b), ako
aj článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439 sa majú vykladať tak, že nebránia tomu, aby hostiteľský členský štát odmietol uznať
na svojom území vodičský preukaz vydaný iným členským štátom, ak z údajov v tomto vodičskom preukaze preukázateľne vyplýva,
že požiadavka zvyčajného bydliska stanovená v článku 7 ods. 1 písm. b) tejto smernice nebola splnená. Skutočnosť, že hostiteľský
členský štát neuložil držiteľovi uvedeného preukazu nijaké opatrenie v zmysle článku 8 ods. 2 uvedenej smernice, je v tomto
smere irelevantná.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
Článok 1 ods. 2, článok 7 ods. 1 písm. b), ako aj článok 8 ods. 2 a 4 smernice Rady 91/439/EHS z 29. júla 1991 o vodičských
preukazoch, zmenenej a doplnenej smernicou Komisie 2008/65/ES z 27. júna 2008, sa majú vykladať tak, že nebránia tomu, aby
hostiteľský členský štát odmietol uznať na svojom území vodičský preukaz vydaný iným členským štátom, ak z údajov v tomto
vodičskom preukaze preukázateľne vyplýva, že požiadavka zvyčajného bydliska stanovená v článku 7 ods. 1 písm. b) tejto smernice
nebola splnená. Skutočnosť, že hostiteľský členský štát neuložil držiteľovi uvedeného preukazu nijaké opatrenie v zmysle článku
8 ods. 2 uvedenej smernice, je v tomto smere irelevantná.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.