CELEX: 62012CJ0238
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Muovisten teollisuussäkkien markkinat
Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen
Unionin yleisen tuomioistuimen täysi harkintavalta
Perusteluvelvollisuus
Emoyhtiön joutuminen vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon tytäryhtiö on syyllistynyt
Emoyhtiön vastuu tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta
Oikeasuhteisuus
Unionin yleisessä tuomioistuimessa käytävä menettely
Oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto

FLSmidth & Co. A/S (jäljempänä FLSmidth) vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion FLSmidth vastaan komissio (T-65/06, EU:T:2012:103; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi osittain sen kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä 30.11.2005 tehty komission päätös K(2005) 4634 lopullinen (Asia COMP/F/38.354 – Teollisuussäkit) (jäljempänä riidanalainen päätös) tai toissijaisesti kumoamaan sille määrätty sakko tai alentamaan sitä.
Asian tausta ja riidanalainen päätös
FLSmidth on insinööritieteen, kaivostoiminnan ja rakentamisen alalla toimivien yhtiöiden muodostaman konsernin emoyhtiö. Yksi näistä tytäryhtiöistä on FLS Plast A/S (jäljempänä FLS Plast), joka on itse Trioplast Wittenheim SA:n (aiemmin Silvallac SA, jäljempänä Trioplast Wittenheim), joka tuottaa muovisia teollisuussäkkejä, kelmuja ja kalvoja Wittenheimissa (Ranska), entinen emoyhtiö.
FLS Plast hankki vuoden 1990 joulukuussa 60 prosenttia Trioplast Wittenheimin osakkeista. Loput 40 prosenttia FLS Plast hankki vuoden 1991 joulukuussa. Myyjä oli ranskalainen yhtiö Cellulose du Pin, joka kuului Compagnie de Saint‑Gobain SA:n omistamaan konserniin.
FLS Plast vuorostaan myi Trioplast Wittenheimin vuonna 1999 Trioplanex France SA:lle, joka on Trioplast Industrier AB:n (jäljempänä Trioplast Industrier), Trioplast-konsernin emoyhtiön, ranskalainen tytäryhtiö. Tämä siirto tuli voimaan 1.1.1999.
British Polythene Industries ilmoitti vuoden 2001 marraskuussa Euroopan yhteisöjen komissiolle muovisten teollisuussäkkien alan kartellista, johon FLS Plast on osallistunut.
Tehtyään vuonna 2002 tarkastuksia muun muassa Trioplast Wittenheimin tiloissa komissio esitti vuosina 2002 ja 2003 kyseisille yhtiöille, joihin kuului viimeksi mainittu yhtiö, tietopyyntöjä. Trioplast Wittenheim ilmoitti 19.12.2002 päivätyllä kirjeellään, jota se täydensi 16.1.2003 päivätyllä kirjeellä, haluavansa tehdä komission kanssa yhteistyötä tutkinnan aikana sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EYVL 1996, C 207, s. 4
; jäljempänä yhteistyötiedonanto) mukaisesti.
Komissio antoi 30.11.2005 riidanalaisen päätöksen, jonka 1 artiklan 1 kohdan h alakohdassa se mainitsi, että FLSmidth ja FLS Plast olivat rikkoneet EY 81 artiklaa osallistuessaan 31.12.1990–19.1.1999 sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen muovisten teollisuussäkkien alalla Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Luxemburgissa ja Alankomaissa vahvistamalla hintoja, sopimalla yhteisistä hintalaskelmien malleista, jakamalla markkinoita ja myyntikiintiöitä, jakamalla asiakkaita, sopimuksia ja tilauksia, esittämällä yhteensovitettuja tarjouksia eräissä tarjouskilpailuissa ja vaihtamalla yksilöllisiä tietoja.
Komissio määräsi riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan f alakohdassa Trioplast Wittenheimille 17,85 miljoonan euron sakon ottaen huomioon yhteistyötiedonannon mukaisesti myönnetyn 30 prosentin alennuksen. FLSmidth ja FLS Plast ovat velvollisia maksamaan yhteisvastuullisesti tästä summasta 15,30 miljoonaa euroa ja Trioplast Industrier on velvollinen maksamaan 7,73 miljoonaa euroa.
Valituksenalainen tuomio
FLSmidth nosti riidanalaisesta päätöksestä kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 24.2.2006 toimittamallaan kirjelmällä. Kanteessa vaadittiin tämän päätöksen kumoamista sitä koskevilta osin tai toissijaisesti sen sakon määrän alentamista, josta se velvoitettiin vastaamaan yhteisvastuullisesti.
Kantaja esitti kanteensa tueksi kaksi kanneperustetta. Sen ensisijaisesti esittämä ensimmäinen peruste koski [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 23 artiklan 2 kohdan rikkomista, koska FLSmidthin katsottiin olevan vastuussa Trioplast Wittenheimin rikkomisesta. Toiseen kanneperusteeseen vedottiin FLSmidthin toissijaisen vaatimuksen tueksi. FLSmidth väitti, että komissio teki oikeudellisen virheen katsoessaan sen olevan vastuussa määrätyn sakon maksamisesta, jonka määrä oli liiallinen, suhteeton, mielivaltainen ja syrjivä.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi valituksenalaisella tuomiolla riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä todettiin FLSmidthin olevan vastuussa rikkomisesta 31.12.1990–31.12.1991. Vastaavasti se alensi sen maksun määrää, jonka maksamisesta FLSmidth oli yhteisvastuussa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan f alakohdan mukaisesti, 14,45 miljoonaan euroon. Se hylkäsi kanteen muilta osin.
Asianosaisten vaatimukset
FLSmidth vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion
—
ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen sitä koskevin osin tai toissijaisesti alentaa sen sakon määrää, joka se on velvoitettu maksamaan riidanalaisella päätöksellä
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
—
hylkää valituksen
—
toissijaisesti hylkää riidanalaisesta päätöksestä nostetun kumoamiskanteen
—
velvoittaa FLSmidthin korvaamaan sille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valitus
FLSmidth vetoaa vaatimustensa tueksi kuuteen valitusperusteeseen, joista kolmannesta kuudenteen vedotaan toissijaisten vaatimusten tueksi.
FLSmidth vaatii, että jos unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion, se lausuu sen jälkeen itse riidanalaista päätöstä vastaan esitetyistä kanneperusteista.
Ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin sovelsi emoyhtiön vastuun osalta virheellistä oikeudellista arviointiperustetta eikä tehnyt esitetyistä todisteista asianmukaisia oikeudellisia päätelmiä
Asianosaisten lausumat
FLSmidthin mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se hyväksyi valituksenalaisen tuomion 20–40 kohdassa komission soveltaman oikeudellisen arviointiperusteen, jonka nojalla se katsoi, ettei FLSmidth ollut kumonnut sen 100 prosentin omistukseen Trioplast Wittenheimissa perustuvaa vastuuolettamaa kyseessä olevasta rikkomisesta.
FLSmidth väittää tästä, että unionin yleisen tuomioistuimen soveltama vastuuolettama rikkoo sääntöä syyttömyysolettamasta. Tämä unionin yleisen tuomioistuimen tapa soveltaa vastuuolettamaa tekee siitä nimittäin sellaisen, ettei sitä voida kumota. Valituksenalaisessa tuomiossa rikotaan näin ollen Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 2 kappaletta ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 48 artiklan 1 kohtaa. Joka tapauksessa FLSmidth on tosiasiassa toimittanut todisteita, jotka voivat kumota mainitun olettaman.
Komissio esittää tätä valitusperustetta koskevan oikeudenkäyntiväitteen sillä perusteella, ettei siihen ole vedottu unionin yleisessä tuomioistuimessa. Lisäksi mainittu valitusperuste on täysin abstrakti. FLSmidth ei ilmoita niitä tuomion kohtia, joissa unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt väitetyn virheen. Toissijaisesti komissio väittää, että kyseinen olettama on yhteensoveltuva Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja perusoikeuskirjan kanssa. Komissio lisää, että se on voinut tukeutua muihin seikkoihin osoittaakseen, että FLSmidthillä on ollut ratkaiseva vaikutusvalta Trioplast Wittenheimissa.
FLSmidth katsoo vastauskirjelmässään, ettei sen valitusperuste ole uusi vaan että siinä kehitellään sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä väitteitä. Se lisää, että se on ilmoittanut täsmällisesti valituskirjelmän 18–24 kohdassa arvostelemansa valituksenalaisen tuomion kohdan sekä esittämänsä perustelut.
Komissio kiistää vastauskirjelmässään viimeksi mainitut väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
– Tutkittavaksi ottaminen
Ensimmäisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisesta on huomattava ensiksi, ettei FLSmidth väittänyt kannekirjelmässään, että komissio olisi rikkonut perusoikeuskirjan 48 artiklaa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaletta katsoessaan sen olevan vastuussa Trioplast Wittenheimin rikkomisesta.
On kuitenkin todettava, että FLSmidth todellakin esitti kannekirjelmänsä 81 kohdassa useiden väitteiden, joilla pyrittiin osoittamaan, ettei komission olisi pitänyt asettaa sille tätä vastuuta, lisäksi, että ”jokainen muu päätelmä osoittaisi, että vastuuolettama, joka johtuu 100 prosentin omistuksesta tytäryhtiössä, on tosiasiassa olettama, jota ei voida kumota”. Tällä tavalla FLSmidth kiisti, vaikkakin hyvin lyhytsanaisesti, niiden komission esittämien arviointiperusteiden lainmukaisuuden, joilla se katsoi FKSmidthin olevan vastuussa kyseisestä rikkomisesta. Tässä tilanteessa FLSmidthin valituskirjelmässään unionin tuomioistuimessa tekemä täsmennys, jonka mukaan nämä arviointiperusteet ovat lainvastaisia muun muassa siltä osin kuin niissä rikotaan perusoikeuskirjan 48 artiklaa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaletta, on sen unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämien perustelujen kehittelyä, ja se on näin olen otettava tutkittavaksi valitusmenettelyssä.
Toiseksi ensimmäisen valitusperusteen väitetysti abstraktista luonteesta ja siitä, ettei FLSmidth mainitse valituksenalaisen tuomion virheellisiksi väitettyjä kohtia, on riittävää todeta, että FLSmidthin unionin yleiseen tuomioistuimeen kohdistama moite ilmenee riittävän konkreettisesti valituskirjelmän 17–24 kohdasta ja että viimeksi mainitun 18 kohdassa tämä yhtiö on nimenomaisesti arvostellut valituksenalaisen tuomion 20–40 kohtaa.
Näin ollen FLSmidthin ensimmäinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi.
– Asiakysymys
Aluksi sen unionin kilpailuoikeudessa sovellettavan olettaman väitetystä laittomuudesta, jonka mukaan yhtiö, joka omistaa toisen yhtiön pääoman suoraan tai välillisesti kokonaan tai lähes kokonaan, käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa viimeksi mainitussa yhtiössä, on huomattava, että tämä olettama ilmenee vakiintuneesta oikeuskäytännöstä (ks. mm. tuomio Dow Chemical v. komissio, C-179/12 P,
EU:C:2013:605
, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja ettei sillä mitenkään rikota perusoikeuskirjan 48 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleessa vahvistettuja oikeuksia.
Vastoin valittajan väitteitä unionin yleinen tuomioistuin muistutti siis oikeudellista virhettä tekemättä valituksenalaisen tuomion 22 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuvista periaatteista, jotka liittyvät edellytyksiin, joilla konsernin emoyhtiö – kuten FLSmidth – voidaan velvoittaa yhteisvastuuseen tähän samaan konserniin kuuluvan yhtiön, eli käsiteltävässä asiassa Trioplast Wittenheimin, syyksi luetuista kilpailunvastaisista toimista.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin myös totesi perustellusti muun muassa valituksenalaisen tuomion 23 kohdassa, että tämän oikeuskäytännön perusteella komissio on voinut olettaa, että FLSmidth oli käyttänyt, vaikkakin välillisesti, ratkaisevaa vaikutusvaltaa Trioplast Wittenheimin toiminnassa 31.12.1991–19.1.1999, koska FLSmidthillä oli 100 prosentin omistus FLS Plastista ja tällä samoin 100 prosentin omistus Trioplast Wittenheimista.
Siitä perusteesta, jonka mukaan komission käyttämä ja unionin yleisen tuomioistuimen vahvistama tämän olettaman konkreettinen soveltamistapa tekisi siitä kumoamattoman, on riittävää huomauttaa, että se, että olettaman kumoamiseksi tarvittavan vastanäytön esittäminen on vaikeata, ei sellaisenaan merkitse sitä, ettei olettamaa voitaisi kumota (ks. mm. tuomio ENI v. komissio, C-508/11 P,
EU:C:2013:289
, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lopuksi siitä väitteestä, jonka mukaan FLSmidth olisi todella toimittanut todisteita, jotka voivat kumota kyseisen olettaman, on huomattava, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi tältä osin valituksenalaisen tuomion 31 kohdassa, ettei FLSmidth ollut esittänyt mitään konkreettista perustelua, joka voisi kumota tämän olettaman. Konkreettisemmin vastauksena FLSmidthin kyseisen konsernin hajautettuun organisaatiomalliin liittyvään väitteeseen unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei tällainen organisaatiomalli välttämättä estä sitä, että emoyhtiö vaikuttaa tytäryhtiönsä kauppapolitiikkaan esimerkiksi saaden tietoa tytäryhtiönsä toiminnan kehittämisestä säännöllisten kertomusten toimittamisen avulla.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi siitä seikasta, että FLSmidthin hallituksen jäsen T hoiti vuosina 1994–1999 vastuullisia tehtäviä kyseisten kahden yhtiön hallituksissa, valituksenalaisen tuomion 32 kohdassa virhettä tekemättä tämän osoittavan, että näiden kahden yhtiön johdot limittyivät toisiinsa ja ettei Trioplast Wittenheim voinut toimia itsenäisesti suhteessa sen emoyhtiöön. Lisäksi – kuten unionin yleinen tuomioistuin myös korosti – yhtiön hallituksen jäsenenä toimiminen aiheuttaa sellaisenaan oikeudellisen vastuun kaikista tämän yhtiön toimista mukaan luettuna sen toiminta markkinoilla, ja FLSmidthin esittämä väite siitä, että kyse on puhtaasti muodollisesta tehtävästä, poistaisi tehtävältä sen lainmukaisen sisällön.
Tässä tilanteessa on siis todettava, että väittämällä todella toimittaneensa todisteita, jotka voivat kumota olettaman sen ratkaisevasta vaikutuksesta Trioplast Wittenheimiin, FLSmidth tyytyy todellisuudessa vaatimaan, että unionin tuomioistuin arvioi uudelleen toimitettuja tosiseikkoja ja todisteita kuitenkaan väittämättä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut nämä tosiseikat ja todisteet huomioon vääristyneellä tavalla. Tällainen arviointi ei kuitenkaan ole sen luonteinen oikeuskysymys, että se sellaisenaan kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (ks. vastaavasti mm. tuomio General Motors v. komissio, C-551/03 P,
EU:C:2006:229
, 51 ja 52 kohta sekä tuomio ThyssenKrupp Nirosta v. komissio, C-352/09 P,
EU:C:2011:191
, 179 ja 180 kohta). Tämä väite on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä osittain perusteettomana ja se on jätettävä osittain tutkimatta.
Toinen valitusperuste, joka koskee komission perusteluvelvollisuuden valvonnan puuttumista
Asianosaisten lausumat
FLSmidth väittää, että se vetosi unionin yleisessä tuomioistuimessa riidanalaisen päätöksen perustelujen puutteellisuuteen siltä osin kuin päätös koskee sen ratkaisevaa vaikutusta Trioplast Wittenheimiin sekä siihen seikkaan, että komissio oli jättänyt vastaamatta useisiin sen väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa ja ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassa kanteessa esittämiin perusteluihin. Lisäksi se tarkensi perustelujaan suullisessa käsittelyssä.
Konkreettisemmin FLSmidth on väittänyt muun muassa, että se on pelkkä holdingyhtiö ja ettei se osallistunut tytäryhtiöidensä päivittäiseen toimintaan, että vaikka T olikin virallisesti Trioplast Wittenheimin hallituksen jäsen, hän ei vaikuttanut siihen tapaan, jolla kyseinen yhtiö toimi markkinoilla, eikä tiennyt tämän yhtiön lainvastaisesta toiminnasta, että kyseinen konserni oli soveltanut liikkeenjohdon hajauttamisen periaatetta, ettei FLSmidth ollut valvonut toiminnallisia kysymyksiä vaan ainoastaan seurannut rahoituksellisia kysymyksiä, että Trioplast Wittenheimin ei tarvinnut antaa sille suoraan selvityksiä, että tällä yhtiöllä oli vähäinen merkitys sen kannattamattomuuden vuoksi, että FLSmidth oli aikonut myydä sen hyvin nopeasti ja että Trioplast Wittenheim oli harjoittanut lainvastaisia toimiaan ennen kuin FLSmidth hankki sen ja hankinnan jälkeen, mikä osoittaa, että kyseinen yhtiö oli toiminut itsenäisesti markkinoilla.
Vaikka komissio FLSmidthin mukaan käsittelee riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 734–739 perustelukappaleessa vain T:n asemaa ja vaikka kysymys oli esitetty unionin yleisessä tuomioistuimessa, valituksenalainen tuomio ei sitä vastoin muun muassa sen 31 ja 32 kohdassa sisällä mitään arviointia siitä, oliko komissio noudattanut perusteluvelvollisuuttaan.
Komissio esittää tätä valitusperustetta koskevan oikeudenkäyntiväitteen. FLSmidth ei sen mukaan ole vedonnut riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttumiseen kannekirjelmässään. Sikäli kuin tässä valitusperusteessa pyritään todellisuudessa riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointi tietyistä tosiseikoista, se on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, ettei FLSmidth ole vedonnut siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut todisteet huomioon vääristyneellä tavalla.
Toissijaisesti komissio esittää valituksenalaisesta tuomiosta ilmenevän selvästi, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut riidanalaisen päätöksen perusteluja ja selittänyt syyt, joiden vuoksi FLSmidth oli käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa Trioplast Wittenheimissa, ja että tällä perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että riidanalaisen päätöksen perustelut olivat tältä osin riittävät, vaikka sitä ei ole nimenomaisesti mainittu tuomiossa.
FLSmidth väittää vastauksessaan, että sen valitusperuste on ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen perustelujen kehittelyä, minkä komissio riitauttaa vastauksessaan.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Tässä valitusperusteessa FLSmidth moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen, koska se ei analysoinut riidanalaisen päätöksen riittämättömiä perusteluja koskevaa kanneperustetta. FLSmidth viittaa valituksessaan väitteensä tueksi, jonka mukaan se oli jo esittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa tällaisen kanneperusteen, kannekirjelmänsä 93, 109, 121 ja 122 kohtaan ja väittää, että se oli näissä kohdissa vedonnut tämän päätöksen perustelujen puuttumiseen.
Tältä osin on kuitenkin riittävää todeta, että FLSmidth on mainituissa kannekirjelmän kohdissa rajoittunut toteamaan, ettei komissio ollut osoittanut syitä, joiden vuoksi yhtäältä tiettyjä muita yrityksiä ei ollut katsottu vastuullisiksi ja toisaalta se katsottiin vastuulliseksi ajanjaksolta, joka ulottuu joulukuusta 1990 joulukuuhun 1991, ja ettei komissio ollut myöskään käsitellyt FLSmidthin esittämää väitettä, jonka mukaan viimeksi mainittu ei tiennyt kyseisistä rikkomisista. Se ei sitä vastoin väittänyt kannekirjelmän näissä tai muissa kohdissa, että riidanalaisen päätöksen perustelut olivat tämän vuoksi puutteelliset. Sitä vastoin FLSmidthin esittämissä huomautuksissa pyrittiin riitauttamaan komission tekemä tosiseikkojen arviointi, mikä ilmenee lisäksi nimenomaisesti kannekirjelmän 109 kohdan osalta itse kirjelmän sanamuodosta.
FLSmidth ei lisäksi väitä siitä perustelusta, jonka mukaan se ”täsmensi edelleen” näitä perusteluja unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa, että tässä vaiheessa esitetty uusi kanneperuste voitaisiin tutkia huolimatta unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan määräyksistä, joiden mukaan uusien perusteiden esittäminen oikeudenkäynnin aikana on kiellettyä, elleivät ne perustu asian käsittelyn aikana esiin tulleisiin oikeudellisiin seikkoihin tai tosiseikkoihin. Se ei myöskään väitä vedonneensa tällaisiin seikkoihin suullisessa käsittelyssä.
Tästä seuraa, että FLSmidth vetoaa tässä valitusperusteessaan uuteen väitteeseen, jossa riitautetaan sekä riidanalaisen päätöksen että valituksenalaisen tuomion perustelujen asianmukaisuus siltä osin kuin FLSmidthin katsottiin olevan vastuussa Trioplast Wittenheimin tekemästä rikkomisesta. Tästä seuraa, että tämä väite on jätettävä tutkimatta, sillä unionin tuomioistuin on muutoksenhakumenettelyssä lähtökohtaisesti toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista (ks. mm. tuomio Dow Chemical v. komissio,
EU:C:2013:605
, 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän vuoksi toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Kolmas valitusperuste, joka liittyy suhteellisuusperiaatteen ja laillisuusperiaatteen rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
FLSmidth väittää kolmannessa valitusperusteessaan, jonka se esittää toissijaisesti tekemiensä vaatimusten tueksi, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi virheellisesti väitteet, joilla se oli riitauttanut sille asetetun sakon määrän oikeasuhteisuuden ja lainmukaisuuden. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (
EYVL 1998, C 9, s. 3
; jäljempänä suuntaviivat) soveltaminen määräämällä sakon korottamisesta 10 prosentilla jokaiselta vuodelta, jona Trioplast Wittenheim osallistui kyseiseen kartelliin, johti kokonaistulokseen, joka oli suhteeton viimeksi mainitun yhtiön omistuksen kestoon. Unionin yleinen tuomioistuin tyytyi valituksenalaisen tuomion 43–46 kohdassa olennaisilta osin toistamaan komission käyttämän laskentamenetelmän eikä tehnyt itsenäistä tutkimusta.
Tältä osin FLSmidthin mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei määrätty sakko ollut suhteeton tähän kestoon nähden, ”yksilöllisen lähestymistavan” vuoksi, jota ei kuitenkaan sovellettu johdonmukaisesti sakon laskentapohjan osalta. FLSmidthin mukaan sen määrää ei nimittäin olisi pitänyt vahvistaa samalle tasolle kuin Trioplast Wittenheimille vahvistettu määrä. Komission valitsema menetelmä on mielivaltainen, eikä se voi oikeuttaa FLSmidthin vastuuta yli 80 prosentista Trioplast Wittenheimille määrätystä sakosta, koska se oli muodostanut taloudellisen yksikön tämän viimeksi mainitun yhtiön kanssa vain 35 prosentin aikana rikkomisajanjaksosta. Lopputulos on myös liiallinen, suhteeton ja syrjivä. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin ei esitä tältä osin riittäviä perusteluja, koska se tyytyy toteamaan valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, ettei FLSmidth ollut esittänyt sellaista väitettä, jossa olisi riitautettu komission käyttämä laskentamenetelmä.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa, ettei muun muassa tietämättömyys Trioplast Wittenheimin lainvaltaisesta toiminnasta ole lieventävä seikka, koska vastuu perustuu siihen, että FLSmidth ja Trioplast Wittenheim muodostivat yhden taloudellisen kokonaisuuden. Tämä perustelu ei kuitenkaan vastaa komission valitsemaa väitettyä yksilöllistä lähestymistapaa.
Lisäksi FLSmidthin mukaan sille asetetun vastuun suhteettomuutta lisää se, että unionin yleinen tuomioistuin alensi Trioplast Industrierin, joka oli ainoa muu emoyhtiö, jonka katsottiin olevan vastuussa Trioplast Wittenheimin toiminnasta, vastuuta alentamalla sille määrätyn sakon 7,73 miljoonasta eurosta 2,73 miljoonaan euroon tuomiossa Trioplast Industrier vastaan komissio (T-40/06,
EU:T:2010:388
). Koska Trioplast Wittenheim nimittäin oli selvitystilassa, tämän tuomion seurauksena oli todellisuudessa tämän alennuksen laittaminen FLSmidthin vastattavaksi, vaikka viimeksi mainittu ei ollut osallistunut tämän tuomion antamiseen johtaneeseen menettelyyn.
Komission mukaan laillisuusperiaatteen rikkomista koskevaa väitettä ei ole lainkaan täsmennetty. Lisäksi tämä väite, johon ei ole vedottu unionin yleisessä tuomioistuimessa, on jätettävä tutkimatta. Komission mukaan on myös huomattava, että tämä FLSmidthin väite koski riidanalaista päätöstä eikä siihen vedottu valituksenalaista tuomiota vastaan. Näin ollen se on jätettävä tutkimatta.
Unionin yleisen tuomioistuimen tekemästä määrätyn sakon suuruuden tutkinnasta komissio toteaa, että se on vain ”valvontaa”. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin perusteli valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa riittävästi komission tämän sakon laskemisessa soveltaman menetelmän hyväksymistä. Ei myöskään ole sellaista oikeudellista periaatetta, jonka mukaan rikkomisen toteavan päätöksen adressaatille määrätyn sakon lopullisen määrän pitäisi olla suhteessa tämän adressaatin vastuun kestoon rikkomiseen osallistumisessa.
Lisäksi vaatimus ottaa huomioon mahdolliset lieventävät seikat koskee yritystä kokonaisuudessaan rikkomisen hetkellä eikä sen muodostavia osia.
Lisäksi komission mukaan se seikka, että Trioplast Industrierille määrättyä sakkoa oli alennettu sen vireille panemassa oikeudenkäyntimenettelyssä, jossa FLSmidth ei ollut asianosaisena, ei liity nyt käsiteltävään valitukseen.
FLSmidth tarkentaa vastauskirjelmässään, ettei sen laillisuusperiaatteen loukkaamista koskeva väite ole uusi. Se nimittäin vetosi ensimmäisessä oikeusasteessa ”mielivaltaisen luonteen puuttumisen” periaatteeseen tavalla, joka vastaa valituksessa esitettyä väitettä. Joka tapauksessa kyseinen väite on korkeintaan katsottava unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjen perustelujen kehittelyksi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
– Tiettyjen väitteiden tutkittavaksi ottaminen
Ensimmäiseksi komission FLSmidthille määrätyn sakon lainvastaisuutta koskevaa väitettä vastaan esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä, jonka mukaan peruste on uusi, on todettava, että FLSmidth oli vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa sille määrätyn sakon ”mielivaltaisuuteen”, kuten kannekirjelmän 99 kohdasta ja sitä seuraavista kohdista ilmenee. Mainitun kannekirjelmän näistä kohdista sekä FLSmidthin kolmannen valitusperusteen tueksi esittämistä perusteluista ilmenee kuitenkin, että väitettyä laillisuusperiaatteen loukkaamista sille määrätyn sakon osalta koskeva väite ja sakon mielivaltaisuutta koskeva väite ovat asiallisesti samoja. Näin ollen tämä väite ei ole uusi ja se on siis otettava tutkittavaksi valituksen yhteydessä.
Toiseksi komission perusteluista, joiden mukaan FLSmidthin väitteet koskevat riidanalaista päätöstä eikä niiden ole esitetty kohdistuvan tuomioon, minkä vuoksi ne on jätettävä tutkimatta, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin vahvisti FLSmidthille määrätyn sakon laskemisen osalta ja siltä osin kuin tämä laskeminen on valituksen kohteena, komission kyseisessä asiayhteydessä soveltaman menetelmän. Vaikka siis FLSmidth ei tee valituksessaan aina selvää eroa riidanalaisen päätöksen riitauttamista koskevien perustelujen ja valituksenalaisten tuomion moittimista koskevien perustelujen välillä, tämän selvyyden puuttuminen ei kuitenkaan voi aiheuttaa näihin väitteisiin nojautuvan valitusperusteen tutkimatta jättämistä, koska niiden voidaan helposti ymmärtää liittyvän valituksenalaiseen tuomioon. Unionin tuomioistuin voi siis mainittujen väitteiden osalta valvoa tätä tuomiota suhteellisuus- ja laillisuusperiaatteen loukkaamista koskevan valitusperusteen kannalta.
Kolmas valitusperuste on näin ollen otettava tutkittavaksi.
– Asiakysymys
Ensiksi siitä perusteesta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole suorittanut FLSmidthille määrätyn sakon ”itsenäistä” valvontaa, on huomautettava, että unionin yleisellä tuomioistuimella on SEUT 261 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan mukaan täysi harkintavalta komission määräämien sakkojen osalta. Unionin yleinen tuomioistuin voi näin ollen paitsi pelkästään valvoa sakkojen laillisuutta myös korvata komission arvioinnin omallaan ja näin ollen poistaa määrätyn sakon tai uhkasakon tai alentaa tai korottaa sitä (ks. tuomio E.ON Energie v. komissio, C-89/11 P,
EU:C:2012:738
, 123 ja 124 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuitenkin siitä kysymyksestä, jättikö unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisessa tuomiossa käyttämättä täyttä harkintavaltaansa ja suorittamatta määrätyn sakon riippumatonta valvontaa, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on yhtäältä maininnut valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa komission laskelman muun muassa FLSmidthille ja Trioplast Industrierille määrätyn sakon määrittämisestä. Se on muun muassa huomauttanut tästä, että viimeksi mainituille yhtiöille oli määrätty sama laskentapohja kuin tytäryhtiölle, jonka kanssa ne olivat muodostaneet taloudellisen yksikön, eli Trioplast Wittenheimille, ja että näitä summia oli korotettu suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan kolmannen luetelmakohdan nojalla 10 prosentilla vuodessa sen ajanjakson mukaan, jonka aikana kyseinen emoyhtiö käytti määräysvaltaa tytäryhtiössään. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin totesi tällä perusteella, että jokaiselle riidanalaisen päätöksen adressaatille oli määrätty oma sanktio, jonka suuruus ei välttämättä vastannut tytäryhtiölle määrätyn sakon suuruutta määräysvallan kestoon nähden mukautettuna.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin lisäsi valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa tältä osin, ettei FLSmidth ”ollut esittänyt mitään perustelua, jonka nojalla voidaan katsoa, että laskentamenetelmä nojautuu sellaisenaan perustavaa laatua olevaan virheeseen tai on oikeuskäytännössä vahvistettujen periaatteiden vastainen”, ja päätteli tästä tämän tuomion 46 kohdassa, että FLSmidthin esittämä väite, jonka mukaan sille määrätyn sakon on oltava tarkkaan suhteutettu siihen, että Trioplast Wittenheim oli ollut sen omistuksessa vain 8 vuoden ajan 20 vuoden rikkomisjakson aikana, on hylättävä.
Vaikka näitä päätelmiä voidaan erikseen tarkasteltuina tulkita sillä tavoin, että niissä vain toistetaan komission perustelut ja sen soveltama laskentamenetelmä, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 43–46 kohdassa vain vahvistanut komission arvioinnin tämän sakon laskemista koskevasta tietystä seikasta eli sen jakson keston, jona FLSmidth käytti määräysvaltaa Trioplast Wittenheimissa, vaikutuksesta mainitun sakon määrään. Vastoin FLSmidthin esitystä mainituissa kohdissa kehitellyt päätelmät eivät kuitenkaan ole tämän tuomion ainoita kohtia, joissa käsitellään FLSmidthille määrätyn sakon valvontaa.
Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin tutki valituksenalaisessa tuomiossa yksityiskohtaisesti useita muita merkityksellisiä seikkoja määrittääkseen sakon suuruuden. Erityisesti valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa unionin yleinen tuomioistuin tutki myös mahdollisten lieventävien seikkojen merkityksen ja 69 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa tämän sakon laskentapohjan tason. Näin ollen kaikista näistä kohdista ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin teki riippumattoman ja tyhjentävän analyysin FLSmidthille määrätystä sakosta, vaikka se vahvistikin tietyiltä osin komission arvioinnin sekä sen tekemän ratkaisun.
Näin ollen tämä väite on hylättävä, kuten myös se väite, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tässä yhteydessä perustellut oikeudellisesti riittävällä tavalla päätöstään, koska valituksenalaisen tuomion 43–46 kohdassa ja erityisesti 45 kohdassa oli, toisin kuin FLSmidth väittää, vain pieni osa unionin yleisen tuomioistuimen esittämistä perusteluista, joita on kuitenkin arvioitava kokonaisuutena.
Toiseksi määrätyn sakon suhteettomuutta koskevasta väitteestä on todettava, että FLSmidth ei voi perusteillaan osoittaa, että sakolla olisi tällainen luonne.
Tältä osin on nimittäin tarkennettava, että unionin yleisen tuomioistuimen on tosin valvottava sitä, että yritykselle sen osallistumisesta unionin kilpailusääntöjen rikkomiseen määrätyn sakon määrän laskemisessa otetaan asianmukaisesti huomioon tämän rikkomisen kesto ja yrityksen osallistuminen siihen. Rikkomisen kesto ei ole kuitenkaan ainoa eikä välttämättä tärkein seikka, joka komission ja/tai unionin yleisen tuomioistuimen on otettava huomioon sakon laskemisessa.
Käsiteltävässä asiassa FLSmidthille ja muille kyseiseen kartelliin osallistuneille yhtiöille määrättyjä sakkoja ei ole laskettu vain näiden yhtiöiden osallistumisen keston pohjalta. Erityisesti FLSmidthin osalta määrätyn sakon määrän ei pitänyt olla tarkasti tai periaatteessa edes ”kohtuullisesti” suhteutettu FLSmidthin kyseiseen rikkomiseen osallistumisen kestoon heijastaakseen asianmukaisesti rikkomisen vakavuutta.
Rikkomisen vakavuudesta on huomattava, että rikkominen koostui osallistumisesta kuutta jäsenvaltiota koskeviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin vahvistamalla hintoja, sopimalla yhteisistä hintalaskelmien malleista, jakamalla markkinoita ja myyntikiintiöitä, jakamalla asiakkaita, sopimuksia ja tilauksia, esittämällä yhteensovitettuja tarjouksia eräissä tarjouskilpailuissa ja vaihtamalla yksilöllisiä tietoja. Lisäksi on huomattava, että komissio katsoi tämän rikkomisen perustellusti ”hyvin vakavaksi” riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 765 perustelukappaleessa. FLSmidth ei ole kyseenalaistanut tätä luokittelua valituksessaan.
Tässä tilanteessa ei vaikuta siltä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi asettanut määrätyn sakon suuruuden suhteettomaksi täyttä harkintavaltaansa käyttäen, kun se vahvisti maksun, josta FLSmidth vastaa yhteisvastuullisesti riidanalaisen päätöksen 2 artiklan f alakohdan mukaan, 14,45 miljoonaksi euroksi eli määrältään huomattavasti pienemmäksi kuin minimimäärä 20 miljoonaa euroa, jonka komissio yleensä asettaa laskentapohjaksi ”hyvin vakavista” rikkomisista ja josta säädetään suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa.
Sikäli kuin FLSmidth suhteellisuusperiaatteeseen vetoamatta vaatii näillä väitteillä vain arvioimaan uudelleen sen määrän, jonka se on velvoitettu maksamaan yhteisvastuullisesti, on huomattava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan viimeksi mainitun asiana ei ole, kun se ratkaisee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä, korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen arviointia omalla arvioinnillaan, kun unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt täyttä harkintavaltaansa unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättävien sakkojen suuruuden määrittämisessä (ks. mm. tuomio Quinn Barlo ym. v. komissio, C-70/12 P,
EU:C:2013:351
, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän vuoksi myös tämä väite on hylättävä.
Kolmanneksi myöskään se väite ei menesty, että valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa oleva toteamus, jonka mukaan FLSmidthin tietämättömyys Trioplast Wittenheimin lainvaltaisesta toiminnasta ei ole lieventävä seikka, koska vastuu perustuu siihen, että FLSmidth ja Trioplast Wittenheim muodostivat yhden taloudellisen kokonaisuuden, olisi ristiriidassa komission valitseman yksilöllisen lähestymistavan kanssa.
Vaikka on totta, ettei valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa olevaa päätelmää, jonka mukaan kyseiseen kartelliin osallistuneiden tytäryhtiöiden emoyhtiöille asetettiin sama laskentapohja, jota on muun muassa muokattu kutakin emoyhtiötä koskevien lieventävien tai raskauttavien seikkojen nojalla, sovelleta FLSmidthiin, joka ei ole saanut alennusta lieventävien seikkojen perusteella, on kuitenkin niin, että unionin yleinen tuomioistuin ei olisi joka tapauksessa voinut alentaa sen maksun määrää, josta FLSmidthin katsottiin olevan yhteisvastuussa sillä perusteella, ettei viimeksi mainittu tiennyt Trioplast Wittenheimin laittomasta toiminnasta.
Emoyhtiön vastuu unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta, jonka on välittömästi tehnyt yksi sen tytäryhtiöistä, perustuu nimittäin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan siihen, että nämä yhtiöt ovat olleet osa yhtä ainoaa taloudellista yksikköä rikkomisen ajan (ks. vastaavasti mm. tuomio Kendrion v. komissio, C-50/12 P,
EU:C:2013:771
, 47 ja 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), vaatimus ottaa huomioon mahdolliset lieventävät seikat koskee rikkomishetken mukaista yritystä kokonaisuudessaan eikä sen muodostavia osia. Tämä väite on siis myös perusteeton, ja se on näin ollen hylättävä.
Neljänneksi on todettava väitteestä, joka koskee FLSmidthille asetetun vastuun väitetyn suhteettomuuden lisäämistä sillä, että unionin yleinen tuomioistuin alensi Trioplast Industrierin eli ainoan muun Trioplast Wittenheimin toiminnasta vastuulliseksi katsotun emoyhtiön vastuuta tuomiossa Trioplast Industrier vastaan komissio (
EU:T:2010:388
), että vaikka FLSmidth tarkentaa viimeksi mainitun yhtiön olleen selvitystilassa, minkä vuoksi alennus asetettiin FLSmidthin vastattavaksi, vaikka se ei ollut osallistunut menettelyyn, jossa tämä tuomio annettiin, on todettava, ettei valituksenalaisessa tuomiossa ole tämän vuoksi oikeudellista virhettä. Tältä osin on riittävää huomauttaa, että sillä, että useat yhtiöt velvoitetaan yhdessä maksamaan yksi sakko, pyritään nimenomaan varmistamaan tämä maksu myös siinä tapauksessa, että yksi niistä ei voisi suorittaa sitä.
Edellä esitetyn perusteella tämä viimeksi esitetty väite on myös hylättävä ja näin ollen kolmas valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Neljäs valitusperuste, joka koskee siitä, että Trioplast Industrierille on myönnetty 30 prosentin alennus sakon perusmäärästä, johtuvan syrjivän kohtelun poistamatta jättämistä
Asianosaisten lausumat
FLSmidth väittää, että unionin yleinen tuomioistuin totesi virheellisesti lainvastaiseksi sen, että Trioplast Industrierille myönnettiin Trioplast Wittenheimille annettu 30 prosentin alennus sakon perusmäärästä yhteistyötiedonannon nojalla, ja ettei se näin ollen voinut katsoa, että vastaavan alennuksen myöntäminen FLSmidthille samoilla perusteilla tarkoittaisi sitä, että se hyötyisi Trioplast Industrierin hyväksi tehdystä lainvastaisuudesta.
Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin FLSmidthin mukaan hyväksynyt tämän yhteistyötiedonannon mukaisesti myönnetyn alennuksen tuomiossa Trioplast Industrier vastaan komissio (
EU:T:2010:388
). Vastuun asettaminen valittajalle sekä Trioplast Industrierille perustuu yhden taloudellisen yksikön periaatteen kollektiiviseen lähestymistapaan. Komission tämän lähestymistavan soveltaminen yhteistyön arvioinnissa ei voi olla unionin oikeuden vastaista. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen poistaminen myöntämällä FLSmidthille sama alennus kuin Trioplast Industrierille olisi myös mainitun lähestymistavan mukaista.
FLSmidth väittää, että vaikka oletetaan, että Trioplast Industrierille myönnetty alennus olisi lainvastainen, unionin yleinen tuomioistuin ei voi tällä perusteella kieltäytyä korjaamasta syrjintää, jonka se totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa.
Lisäksi komission kanta, jonka mukaan FLSmidthille ei voida myöntää tällaista 30 prosentin alennusta, koska se ei ollut Trioplast Wittenheimin emoyhtiö silloin, kun viimeksi mainittu teki yhteistyötä komission kanssa ja kun sakko määrättiin, on virheellinen. Jos FLSmidthin pitää vastata siteistään yhteen taloudelliseen kokonaisuuteen, sen pitää myös voida hyötyä niistä.
Lisäksi FLSmidth esittää, että käsiteltävässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen lainvastaiseksi katsoma Trioplast Industrielle myönnetty 30 prosentin alennus on Trioplast Wittenheimin selvitystilan vuoksi suoraan nostanut sitä summaa, joka FLSmidthin on lopulta suoritettava. Joka tapauksessa kahdelle emoyhtiölle määrätyt sakot, jotka loukkaavat yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja jotka unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt poistaa, ovat selvästi suhteettomia.
Komissio katsoo, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, ettei FLSmidth voinut saada kyseistä alennusta, se hyväksyi tämän kannan virheellisillä perusteilla. Tämä alennus myönnettiin Trioplast Wittenheimille ja se ulotettiin perustellusti Trioplast Industrieriin, joka oli Trioplast Wittenheimin emoyhtiö sillä hetkellä, kun Trioplast Wittenheim teki yhteistyötä komission kanssa, eli ajankohtana, joka on ainoa merkityksellinen ajankohta tältä osin. Tämän yhteistyön ajankohtana FLSmidth ei kuitenkaan enää muodostanut komission mukaan yritystä Trioplast Wittenheimin kanssa sen emoyhtiönä. Unionin yleisen tuomioistuimen toteamus FLSmidthin syrjivästä kohtelusta Trioplast Industrierin kohteluun nähden on siis virheellinen.
Komissio vaatii näin ollen unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion 92–97 kohdan ja korvaamaan ne muilla perusteluilla.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännestä valitusperusteesta on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 92–97 kohdassa, että FLSmidthillä ei ollut oikeutta saada hyväkseen Trioplast Wittenheimille myönnettyä alennusta vastaavaa 30 prosentin alennusta sakon perusmäärästä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi mainitun tuomion 93 kohdassa, ”ettei riidanalaisesta päätöksestä tai unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetuista kirjelmistä ilmene, että [Trioplast Industrier] olisi toimittanut tietoja, jotka oikeuttavat 30 prosentin alennukseen yhteistyön nojalla”, ja että ”komissio on kuitenkin myöntänyt sille tällaisen alennuksen”. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin huomautti tämän tuomion 95 kohdassa, että ”kukaan ei voi vedota edukseen lainvastaisuuteen, johon on syyllistytty jonkun toisen hyväksi”, ja totesi seuraavassa kohdassa, että FLSmidth ”ei voi vedota siihen seikkaan, että komissio on virheellisesti ulottanut Trioplast Wittenheimin tekemän yhteistyön edut Trioplast Industrieriin, jotta se hyötyisi samasta lainvastaisuudesta”.
Vaikka unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, ettei FLSmidth voinut saada vaadittua sakon alennusta, sen esittämiä perusteluja ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Kuten komissio esittää, pelkästään yritykselle, joka on tehnyt yhteistyötä tämän toimielimen kanssa yhteistyötiedonannon mukaisesti, voidaan tämän tiedoksiannon nojalla myöntää alennus siitä sakosta, joka olisi määrätty ilman tätä yhteistyötä. Tätä alennusta ei voida laajentaa yhtiöön, joka oli osan kyseisen rikkomisen ajasta osa yrityksen muodostamaa taloudellista kokonaisuutta mutta joka ei ollut enää yrityksen osa sillä hetkellä, kun yritys teki yhteistyötä komission kanssa.
FLSmidthin puoltama vastakkainen tulkinta tarkoittaisi nimittäin yleisesti sitä, että yritysseuraannon tapauksissa yhtiö, joka on alun perin osallistunut rikkomiseen siihen suoraan osallistuneen tytäryhtiön emoyhtiönä ja joka siirtää tämän tytäryhtiön toiselle yritykselle, saa mahdollisesti hyväkseen tälle viimeksi mainitulle yritykselle myönnetyn sakon alennuksen, joka perustuu viimeksi mainitun komission kanssa tekemään yhteistyöhön, vaikka mainittu yhtiö ei olisi itse myötävaikuttanut kyseisen rikkomisen paljastumiseen eikä käyttänyt tämän yhteistyön aikana ratkaisevaa vaikutusvaltaa entisessä tytäryhtiössään.
Kun otetaan huomioon yhteistyötiedonannossa mainittu tavoite edistää unionin kilpailuoikeuden vastaisen toiminnan paljastamista ja taata kilpailuoikeuden tehokas soveltaminen, mikään ei näin ollen oikeuta yritykselle sen komission kanssa tekemän yhteistyön vuoksi myönnetyn sakonalennuksen ulottamista yritykseen, joka tosin menneisyydessä valvoi sitä toiminnan alaa, jolla kyseinen rikkominen tehtiin, mutta joka ei ole itse edistänyt kyseisen rikkomisen paljastumista.
Käsiteltävässä asiassa on muistettava, että ajankohtana, jona Trioplast Wittenheim teki yhteistyötä komission kanssa, eli joulukuusta 2002 alkaen tämä yhtiö ei enää muodostanut yritystä FLSmidthin kanssa. Tästä seuraa, että viimeksi mainittu ei voi saada hyväkseen sakon perusmäärän 30 prosentin alennusta, joka myönnettiin Trioplast Wittenheimin ja sen emoyhtiön Trioplast Industrierin muodostamalle yritykselle.
Tässä tilanteessa myöskään sillä kysymyksellä ei ole merkitystä, myönnettiinkö Trioplast Industrierille sakon perusmäärän 30 prosentin alennus perustellusti, koska tätä alennusta ei joka tapauksessa olisi voitu laajentaa FLSmidthiin yhdenvertaisen kohtelun nojalla, koska viimeksi mainittu yhtiö ei ollut Trioplast Industrieriin rinnastettavassa tilanteessa. Tästä samasta syystä sen maksun suuruutta, josta FLSmidth oli yhteisvastuussa, ei voida vastoin tämän yhtiön väitettä katsoa suhteettomaksi vain sillä perusteella, ettei sitä ollut alennettu 30 prosentilla.
Lopuksi FLSmidthin esittämä väite, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa Trioplast Indutrierille myönnetyn sakon perusmäärän 30 prosentin alennus olisi Trioplast Wittenheimin selvitystilan vuoksi suoraan nostanut FLSmidthin lopulta maksettavaa määrää, on hylättävä tämän tuomion 72 kohdassa mainitulla perusteella.
Näillä perusteilla, joilla on korvattava valituksenalaisen tuomion 92–97 kohdassa olevat perusteet, neljäs valitusperuste on myös hylättävä.
Viides valitusperuste, joka koskee yhteistyötiedonannon virheellistä soveltamista ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
FLSmidth väittää viidennessä valitusperusteessaan yhtäältä, että kun unionin yleinen tuomioistuin vahvisti riidanalaisen päätöksen, se jätti virheellisesti alentamatta FLSmidthin sakkoa 10 prosentilla yhteistyötiedonannon nojalla sillä perusteella, ettei FLSmidth ollut kiistänyt väitetiedoksiannossa väitettyjä seikkoja, ja toisaalta, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska Bonar Technical Fabrics NV:lle (jäljempänä Bonar), eikä FLSmidthille, myönnettiin tällainen alennus riidanalaisessa päätöksessä, vaikka tämä yhtiö oli käyttäytynyt hallinnollisessa menettelyssä samalla tavalla kuin FLSmidth.
FLSmidthin mukaan valituksenalaisessa tuomiossa ei vastata sen esittämiin oikeuskäytäntöön liittyviin väitteisiin eikä lausuta tosiseikkojen riitauttamatta jättämisen ja käsiteltävän asian erityisten olosuhteiden merkityksestä. Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään lausunut siitä, loukataanko yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sillä, ettei sille myönnetty määrätyn sakon alennusta.
FLSmidth lisää tästä, että vaikka se oli riitauttanut sen, että väitetiedoksiannossa esitetyt tosiseikat osoittaisivat ratkaisevan vaikutusvallan, se ei ollut riitauttanut näiden tosiseikkojen paikkansapitävyyttä. Lisäksi FLSmidth huomauttaa niistä kahdesta työntekijästä, G:stä ja H:sta, jotka olivat osallistuneet kyseisen kartellin järjestämiin kokouksiin, vaikka FLSmidth olikin väittänyt olleensa tietämätön Trioplast Wittenheimin osallistumisesta tähän kartelliin, että nämä työntekijät olivat olleet yhteydessä FLS Plastiin eivätkä siihen. Lopuksi se esittää, että jos komissio väittää, että se oli riitauttanut tiettyjä Trioplast Wittenheimin syyksi katsottuja seikkoja, komissio viittaa tältä osin FLS Plastin väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen eikä FLSmidthin vastaukseen.
Komissio riitauttaa tämän valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen siltä osin kuin siinä pyritään komission FLSmidthin tutkinnan aikana esittämien lausumien merkityksestä tekemän arvioinnin uudelleen tutkimiseen ja komission päätökseensä myöntää Bonarille 10 prosentin alennus määrätystä sakosta liittyvän analyysin uudelleen tutkimiseen, vaikka FLSmidth ei ole täsmällisesti vedonnut siihen, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti perustellusti valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa, komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen sen kanssa tekemän yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä muun muassa suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä, eikä se saa kyseisessä arvioinnissa olla noudattamatta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ainakin implisiittisesti syrjivää kohtelua koskevat väitteet. Toissijaisesti komissio väittää, että koska on todettu, ettei FLSmidth ollut luopunut tosiseikkojen riitauttamisesta tai auttanut komissiota riittävästi, tämä väite on tehoton, vaikka oletettaisiin, että Bonarin toimittama apu olisi rinnastettava FLSmidthin apuun. Yritys ei nimittäin voi vetoamalla yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen saada hyväkseen etua, joka on annettu kolmannelle lainvastaisesti.
Bonarin tekemästä yhteistyöstä komissio toteaa, että se oli laajempaa ja että tämä yritys oli myöntänyt tiettyjä avainseikkoja, jotka olivat helpottaneet komission tehtävää näyttää toteen tiettyjä kyseiseen rikkomiseen liittyviä tosiseikkoja.
FLSmidth korostaa vastauskirjelmässään, että tämä valitusperuste on otettava tutkittavaksi, koska unionin tuomioistuin voi lausua siitä ilman, että sen tarvitsisi tehdä lisäksi tosiseikkoja koskevia arviointeja. Komissio riitauttaa tämän väitteen vastauskirjelmässään.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
FLSmidth väittää viidennessä valitusperusteessaan yhtäältä, ettei se ollut riitauttanut komission väitetiedoksiannossa toteamien tosiseikkojen paikkansapitävyyttä, mikä helpotti komission tehtävää näyttää toteen kyseinen rikkominen, ja toisaalta, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt alentaa 10 prosentilla sitä määrää, jonka maksamisesta se vastasi yhteisvastuullisesti. Joka tapauksessa valituksenalaista tuomiota ei ole tältä osin FLSmidthin mukaan perusteltu riittävästi.
Tältä osin on aluksi huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 97 kohdassa, että komissio arvioi laajan harkintavaltansa rajoissa, ettei se, ettei FLSmidth riitauttanut tosiseikkojen paikkansapitävyyttä, ollut auttanut komissiota osoittamaan EY 81 artiklan rikkomista. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi tämän tuomion samassa kohdassa, ettei tämä yhtiö ollut esittänyt mitään perustelua, jonka nojalla olisi voitu todeta, että se oli yhteistyöllään helpottanut komission tehtävää.
Tämän tosiseikkoja koskevan arvioinnin riitauttamiseksi valitusvaiheessa FLSmidthin olisi pitänyt vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vedota siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikkoja tai todisteita huomioon vääristyneellä tavalla, mitä se ei ole tehnyt. Vaikka oletettaisiin, että FLSmidth oli perusteluissaan implisiittisesti vedonnut siihen, että unionin yleinen tuomioistuin oli ottanut tosiseikkoja tai todisteita huomioon vääristyneellä tavalla, mitä se ei kuitenkaan vaikuta tehneen, on todettava, etteivät nämä perustelut voi osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikkoja ja todisteita huomioon vääristyneellä tavalla, joten mainitut perustelut on myös katsottava perusteettomiksi.
Myös siltä osin kuin tässä valitusperusteessa vaaditaan unionin tuomioistuinta valvomaan unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaa tosiseikkojen arviointia, tämä valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Lisäksi FLSmidthin väitteiden, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, osalta on viitattava tämän tuomion 99–101 kohtaan. Jotta voitaisiin vertailla yhtäältä FLSmidthin ja toisaalta Bonarin toimintaa, olisi nimittäin tarpeen arvioida uudelleen niitä tosiseikkoja, joista oli kyse unionin yleisessä tuomioistuimessa, mikä valitusta käsittelevän unionin tuomioistuimen on tehtävä vain, jos unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikkoja tai todisteita huomioon vääristyneellä tavalla. FLSmidth ei ole vedonnut tällaiseen vääristyneellä tavalla huomioon ottamiseen eikä osoittanut sitä. Näin ollen myös nämä perustelut on jätettävä tutkimatta.
Lopuksi FLSmidthin väittämän perustelujen puutteellisuuden osalta valituksenalaisen tuomion 97 kohdasta ilmenee selvästi, että unionin yleinen tuomioistuin, ottaen huomioon komissiolla olevan laajan harkintavallan, kun se arvioi yrityksen sen kanssa tekemän yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä muun muassa suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä, katsoi FLSmidthin sille esittämät seikat riittämättömiksi osoittamaan, että sen väittämä tosiseikkojen paikkansapitävyyden riitauttamatta jättäminen oli auttanut tätä toimielintä osoittamaan kyseisen rikkomisen olemassaolon (ks. mm. tuomio SGL Carbon v. komissio, C-328/05 P,
EU:C:2007:277
, 88 kohta). Vaikka unionin yleisen tuomioistuimen päättely onkin hyvin suppea, se on kuitenkin riittävä, jotta FLSmidth voi ymmärtää ne syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi viimeksi mainitun esittämän kyseisen väitteen ja joiden avulla unionin tuomioistuin voi toteuttaa tuomioistuinvalvontaansa. Valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta ei siis voida todeta. Tästä syystä tämä väite on perusteeton.
Tässä tilanteessa myös viides valitusperuste on osaksi jätettävä tutkimatta ja osaksi hylättävä perusteettomana.
Kuudes valitusperuste, joka koskee oikeuden saada asia ratkaistuksi kohtuullisessa ajassa loukkaamista
Asianosaisten lausumat
FLSmidth väittää, että – koska unionin yleinen tuomioistuin ei käsitellyt asiaa kohtuullisessa ajassa – se rikkoi perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta ja että tämä rikkominen on poistettava lieventämällä sille asetettua vastuuta.
FLSmidth huomauttaa, että käsiteltävässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen harjoittama tuomioistuinvalvonta on kestänyt yli kuusi vuotta, koska kumoamiskanne jätettiin 24.2.2006 ja valituksenalainen tuomio annettiin 6.3.2012. Lisäksi tämä kesto kuvaa unionin yleisen tuomioistuimen pitkiä toimimattomuuden jaksoja. FLSmidthille ilmoitettiin 5.3.2007 kirjallisen käsittelyn päättämisestä, mutta istunto asianosaisten kuulemiseksi pidettiin vasta 22.6.2011 eli neljä vuotta ja neljä kuukautta myöhemmin. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin tarvitsi tämän istunnon jälkeen yli kahdeksan kuukautta tuomion antamiseen.
FLSmidth katsoo, ettei näin pitkä käsittelyaika voi olla perusteltu. Unionin yleinen tuomioistuin oli voinut antaa 13.9.2010 tuomion melkein samanlaisessa asiassa (tuomio Trioplast Industrier v. komissio,
EU:T:2010:388
). Mahdolliset ongelmat asioiden jaossa unionin yleisessä tuomioistuimessa eivät saa aiheuttaa haittaa asianosaisille. Tässä tilanteessa FLSmidth katsoo, että sille asetetun vastuun alentaminen 50 prosentilla on hyödyllinen ja järkevä hyvitys perusoikeuskirjan 47 artiklan rikkomisesta.
Komissio esittää ensiksi tätä valitusperustetta koskevan oikeudenkäyntiväitteen. Asianmukainen korjauskeino unionin yleisen tuomioistuimen käsittelyn liialliseen kestoon on nimittäin vahingonkorvauskanne.
Toiseksi komissio kiistää sen seikan, että perusoikeuskirjan 47 artiklan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen rikkominen voitaisiin ensi näkemältä todeta pelkästään oikeudenkäynnin keston perusteella.
Kolmanneksi komissio toteaa, että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, oikeudenkäynnin kesto oli komission mukaan kohtuullinen. Melkein kaikki riidanalaisen päätöksen tueksi esitetyt seikat oli riitautettu oikeudenkäynnissä, ja ne piti tarkistaa. Lisäksi ainakin 15 yhtiötä oli nostanut kumoamiskanteen tästä päätöksestä kuudella eri oikeudenkäyntikielellä. Koska tietyt näistä asioista koskivat emoyhtiöistä ja niiden tytäryhtiöitä, oli lisäksi toteutettu tiettyjä järjestelytoimenpiteitä, jotta asiat voidaan mahdollisuuksien mukaan tutkia ja ratkaista yhdessä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja oikeuskäytännöstä ilmenee, unionin tuomioistuimella on valituksen yhteydessä toimivalta tutkia, onko unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunut oikeudenkäyntivirheitä, jotka ovat valittajan edun vastaisia (ks. mm. tuomio Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. komissio, C-385/07 P,
EU:C:2009:456
, 176 kohta).
Perusoikeuskirjan 47 artiklan rikkomisesta, johon FLSmidth vetoaa, on huomautettava, että tämän määräyksen toisen kohdan mukaan ”jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen [lailla] perustettu”. Kuten unionin tuomioistuin on useaan otteeseen todennut, kyseinen artikla liittyy tehokasta oikeussuojaa koskevaan periaatteeseen (ks. mm. tuomio Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. komissio,
EU:C:2009:456
, 179 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaista oikeutta – jonka on ennen perusoikeuskirjan voimaantuloa vahvistettu olevan unionin yleinen oikeusperiaate – sovelletaan oikeudenkäynnissä, jonka kohteena on komission päätös (ks. mm. tuomio Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. komissio,
EU:C:2009:456
, 178 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös huomautettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan on niin, että sen perusteella, ettei tuomiota ole annettu kohtuullisessa ajassa, mikä on perusoikeuden loukkaamista merkitsevä oikeudenkäyntivirhe, kyseessä olevalla asianosaisella on oltava mahdollisuus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, joilla hänelle tarjotaan asianmukaista oikaisua (ks. asia Kudła v. Puola, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 26.10.2000, Recueil des arrêts et décisions 2000-XI, 156 ja 157 kohta).
On kuitenkin huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun otetaan huomioon tarve varmistaa unionin oikeuden kilpailusääntöjen noudattaminen, unionin tuomioistuin ei voi pelkästään sillä perusteella, ettei tuomiota ole annettu kohtuullisessa ajassa, antaa valittajalle mahdollisuutta kyseenalaistaa sille määrätyn sakon suuruus, kun valittajan kaikki valitusperusteet, jotka koskevat unionin yleisen tuomioistuimen esittämiä toteamuksia kyseisen sakon suuruudesta ja siitä toiminnasta, josta sakko on määrätty seuraamukseksi, on hylätty (ks. mm. tuomio Groupe Gascogne v. komissio, C-58/12 P,
EU:C:2013:770
, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on nimittäin myös todennut, että siitä, että unionin tuomioistuimet loukkaavat perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan mukaista velvollisuuttaan ratkaista niiden käsiteltäväksi saatetut asiat kohtuullisessa ajassa, on määrättävä seuraamus unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun vahingonkorvauskanteen yhteydessä, koska tällainen kanne merkitsee tehokasta korjauskeinoa. Tästä seuraa, että vaatimusta, jolla pyritään saamaan korvausta siitä aiheutuneesta vahingosta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole antanut tuomiota kohtuullisessa ajassa, ei voida saattaa suoraan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi valituksen yhteydessä, vaan se on esitettävä itse unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. mm. tuomio Groupe Gascogne v. komissio, C-58/12 P,
EU:C:2013:770
, 83 ja 84 kohta).
Unionin yleisen tuomioistuimen on siis, ratkaisemalla asia sen oikeudenkäynnin, jonka kestoa on arvosteltu, taustalla olevan asian ratkaisseesta kokoonpanosta poikkeavassa kokoonpanossa, arvioitava sekä vahingon, johon on vedottu, todellisuutta että kyseisen vahingon ja riidanalaisen tuomioistuinmenettelyn kohtuuttoman keston välistä syy-yhteyttä ja tutkittava tässä tarkoituksessa esitettyjä todisteita (ks. mm. tuomio Groupe Gascogne v. komissio,
EU:C:2013:770
, 88 ja 90 kohta).
Tätä taustaa vasten on todettava, että unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäynnin kestoa, joka on yli kuusi vuotta, ei voida perustella millään tähän oikeudenkäyntiasiaan liittyvillä olosuhteilla.
On muun muassa osoittautunut, että helmikuussa 2007 komission jättäessä vastauksensa tapahtuneen kirjallisen menettelyn päättymisen ja suullisen menettelyn aloittamisen kesäkuussa 2011 välillä kului noin neljä vuotta neljä kuukautta. Tämän ajanjakson pituutta ei voida selittää asiaan liittyvillä olosuhteilla, olipa kyse oikeudenkäyntiasian monimutkaisuudesta, siitä, miten asianosaiset ovat menetelleet, tai oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvistä seikoista.
Oikeudenkäyntiasian monimutkaisuudesta FLSmidthin nostaman kanteen, sellaisena kuin se on esitetty lyhyesti tämän tuomion 9 ja 10 kohdassa, tutkinnasta ilmenee, että vaikka kanteen tueksi esitettyjä kanneperusteita oli tutkittava yksityiskohtaisesti, niihin ei liittynyt kuitenkaan erityisen suuria ongelmia. Vaikka on totta, että viitisentoista riidanalaisen päätöksen adressaattia on nostanut kyseisestä päätöksestä kumoamiskanteen unionin yleisessä tuomioistuimessa, tämä seikka ei kuitenkaan ole voinut estää unionin yleistä tuomioistuinta tekemästä yhteenvetoa asiasta ja valmistelemasta suullista käsittelyä alle neljän vuoden ja neljän kuukauden kuluessa.
Asianosaisten toiminnasta asiakirjat eivät millään tavalla osoita, että FLSmidth olisi myötävaikuttanut toiminnallaan asian käsittelyn hidastumiseen.
Lopuksi asiakirjoista ei ilmene, että menettely olisi keskeytetty tai viivästynyt sellaisten oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvien seikkojen vuoksi, jotka olisivat voineet oikeuttaa sen keston.
Kun otetaan huomioon edellä esitetyt seikat, on todettava, että unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyllä oikeudenkäynnillä on rikottu perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, koska siinä ei ole noudatettu niitä vaatimuksia, jotka liittyvät tuomion antamiseen kohtuullisessa ajassa, mikä merkitsee sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeistä rikkomista, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille (ks. vastaavasti tuomio Bergaderm ja Goupil v. komissio, C-352/98 P,
EU:C:2000:361
, 42 kohta).
Edellä tämän tuomion 115–117 kohdassa esitetystä johtuu kuitenkin, että kuudes valitusperuste on hylättävä.
Tästä seuraa, että koska yhtäkään FLSmidthin valituksensa tueksi esittämistä perusteista ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut FLSmidthin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja se on hävinnyt asian, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
FLSmidth & Co. A/S velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)   Oikeudenkäyntikieli: englanti.