CELEX: 62012CJ0328
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Súdna spolupráca v občianskych veciach
Nariadenie (ES) č. 1346/2000
Konkurzné konania
Odporovacia žaloba podaná v konkurznom konaní
Žalovaný s bydliskom v tretej krajine
Právomoc súdu členského štátu, v ktorom sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (
Ú. v. ES L 160, s. 1
; Mim. vyd. 19/001, s. 191, ďalej len „nariadenie“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi R. Schmidom, konajúcim ako konkurzný správca majetku A. Zimmermannovej (ďalej len „dlžníčka“), a L. Hertelovou, s bydliskom vo Švajčiarsku, týkajúceho sa odporovacej žaloby.
Právny rámec
Odôvodnenia 2 až 4, 8, 12 a 14 nariadenia stanovujú:
„(2)
Riadne fungovanie vnútorného trhu si vyžaduje účinné a efektívne fungovanie cezhraničných konkurzných konaní…
(3)
Činnosť podnikov má čoraz väčšie cezhraničné dôsledky, a preto ju v čoraz väčšej miere reguluje právo spoločenstva. Vzhľadom na to, že platobná neschopnosť takýchto podnikov narúša aj riadne fungovanie vnútorného trhu, na úrovni spoločenstva treba prijať akt, ktorý bude požadovať koordináciu opatrení potrebných vo vzťahu k majetku platobne neschopného dlžníka.
(4)
Na riadne fungovanie vnútorného trhu je nevyhnutné zabrániť podnetom, ktoré by zúčastnené strany viedli k tomu, aby majetok alebo súdne konania prenášali z jedného členského štátu do druhého v snahe získať výhodnejšie právne postavenie (dohadovanie o súdnej príslušnosti).
…
(8)
Na zlepšenie účinnosti a efektívnosti konaní vo veciach platobnej neschopnosti s cezhraničným dopadom je potrebné a vhodné, aby ustanovenia o súdnej právomoci, uznávaní a príslušnom práve týkajúce sa tejto oblasti boli obsiahnuté v právnom opatrení spoločenstva, ktoré bude záväzné a priamo uplatniteľné v členských štátoch.
…
(12)
Toto nariadenie umožňuje začatie hlavného konkurzného konania v členskom štáte, ktorý je centrom hlavných záujmov dlžníka. Takéto konanie má univerzálny rozsah a jeho cieľom je obsiahnuť všetok majetok dlžníka. …
…
(14)
Toto nariadenie sa vzťahuje len na konania, pri ktorých sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza na území spoločenstva.“
Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na kolektívne konkurzné konania, pri ktorých ide o čiastočné alebo úplné zbavenie majetku dlžníka a vymenovanie likvidátora.“
Článok 3 nariadenia s názvom „Medzinárodná súdna právomoc“ stanovuje v odseku 1:
„Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka. …“
Článok 5 ods. 1 nariadenia stanovuje:
„Začatie konkurzného konania nemá vplyv na vecné práva veriteľov a tretích strán, ktoré sa vzťahujú na hmotný alebo nehmotný, hnuteľný alebo nehnuteľný majetok – konkrétne majetok aj súbory neurčitého majetku ako celku, ktorý sa priebežne mení – vo vlastníctve dlžníka, ktorý sa v čase začatia konania nachádza na území iného členského štátu.“
Podľa ustanovenia článku 6 ods. 1 nariadenia:
„Začatie konkurzného konania nemá vplyv na právo veriteľov požadovať započítanie ich pohľadávok voči pohľadávkam dlžníka, ak takéto započítanie umožňuje právo, ktorým sa riadi pohľadávka platobne neschopného dlžníka.“
Článok 14 nariadenia znie:
„Ak dlžník úkonom uskutočneným po začatí konkurzného konania za odplatu disponuje:
—
nehnuteľnosťou,
—
loďou alebo leteckým dopravným prostriedkom, ktorý sa zapisuje do verejného registra,
alebo
—
cennými papiermi, pri ktorých sa predpokladá registrácia v registri stanovenom právnym predpisom,
platnosť tohto úkonu sa bude riadiť právom štátu, na ktorého území sa nehnuteľnosť nachádza, resp. z moci ktorého sa takýto register vedie.“
Článok 25 ods. 1 nariadenia stanovuje:
„Súdne rozhodnutia vynesené súdom, ktorého rozhodnutie o začatí konania sa uznáva v súlade s článkom 16 a ktoré sa týkajú priebehu a uzavretia konkurzného konania a súdom schválených vyrovnaní, sa budú taktiež uznávať bez ďalších formalít. Takéto súdne rozhodnutia sú vymáhateľné v súlade s článkami 31 až 51, s výnimkou článku 34 ods. 2, Bruselského dohovoru o súdnej právomoci a vymáhaní rozsudkov v občianskych a obchodných veciach v znení zmien a doplnkov dohovorov o pristúpení k tomuto dohovoru.
Prvý pododsek sa vzťahuje aj na súdne rozhodnutia priamo vyplývajúce z konkurzného konania a súdne rozhodnutia s ním úzko súvisiace, aj vtedy, ak ich vynesie iný súd.
…“
Podľa článku 44 ods. 3 písm. a) nariadenia toto nariadenie neplatí „v akomkoľvek členskom štáte v rozsahu, v ktorom sa nedá zosúladiť so záväzkami ohľadne konkurzu vyplývajúcimi z dohovoru uzavretého medzi týmto štátom a jednou alebo viacerými tretími krajinami pred nadobudnutím platnosti tohto nariadenia“.
Príloha A nariadenia obsahuje zoznam konkurzných konaní, na ktoré sa vzťahuje článok 1 ods. 1.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
R. Schmid je konkurzným správcom v konkurznom konaní začatom proti dlžníčke 4. mája 2007 v Nemecku. Žalovaná L. Hertelová žije vo Švajčiarsku. R. Schmid proti nej podal odporovaciu žalobu pred nemeckými súdmi, v ktorej sa domáha, aby sa do majetku dlžníčky vrátila suma 8015,08 eura spolu s úrokmi. V prvostupňovom aj druhostupňovom konaní sa táto žaloba zamietla ako neprípustná z dôvodu nedostatku medzinárodnej právomoci nemeckých súdov. R. Schmid naďalej trvá na svojej odporovacej žalobe prostredníctvom opravného prostriedku „Revision“, ktorý podal na Bundesgerichtshof.
Uvedený súd zastáva názor, že spor vo veci samej patrí do vecnej pôsobnosti článku 3 ods. 1 nariadenia. V tejto súvislosti odkazuje na rozsudok z 12. februára 2009, Seagon (
C-339/07, Zb. s. I-767
), a pripomína, že v tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že súdy členského štátu, na ktorého území bolo začaté konkurzné konanie, sú príslušné na rozhodovanie o odporovacej žalobe proti žalovanému, ktorý má svoje sídlo v inom členskom štáte.
Doposiaľ nevyjasnená je však otázka, či sa článok 3 ods. 1 nariadenia uplatní aj vtedy, ak bolo síce konkurzné konanie začaté v členskom štáte, ale žalovaný, proti ktorému bola podaná odporovacia žaloba, nemá svoje bydlisko alebo sídlo v členskom štátu, ale v treťom štáte.
Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, zastáva názor, že podľa článku 3 ods. 1 nariadenia na jeho uplatnenie stačí, aby sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádzalo v členskom štáte. Uplatnenie tohto nariadenia však predpokladá existenciu cezhraničného prvku, pričom ale nie je jasné, či sa vzťahuje na iný členský štát alebo tretí štát.
Za týchto podmienok Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú súdy členského štátu, na ktorého území sa začalo konkurzné konanie týkajúce sa majetku dlžníka, právomoc rozhodovať o odporovacej žalobe podanej v súvislosti s konkurzom proti žalovanému, ktorý nemá bydlisko alebo sídlo na území členského štátu?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 3 ods. 1 nariadenia má vykladať v tom zmysle, že súdy členského štátu, na ktorého území bolo začaté konkurzné konanie, majú právomoc rozhodovať o odporovacej žalobe podanej v súvislosti s konkurzom a smerujúcej proti žalovanému, ktorý nemá svoje bydlisko v členskom štáte.
Aby bolo možné odpovedať na túto otázku, treba na úvod pripomenúť, že článok 3 ods. 1 nariadenia stanovuje, že právomoc na začatie konkurzného konania proti dlžníkovi majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov tohto dlžníka. V konaní vo veci samej sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza v Nemecku.
V prvom rade však treba objasniť, či v prípade, ak sa jediný cezhraničný prvok, ktorý daná situácia obsahuje, týka vzťahu medzi členským štátom a tretím štátom, konkurzné konanie patrí do právomoci súdov tohto členského štátu na základe článku 3 ods. 1 nariadenia, alebo naopak sa táto otázka medzinárodnej právomoci musí vyriešiť na základe uplatnenia vnútroštátneho práva tohto členského štátu.
Pokiaľ ide o otázku, ktorá vzniká v rámci tohto objasnenia, či uplatnenie nariadenia v každom prípade predpokladá existenciu cudzích prvkov v tom zmysle, že do pôsobnosti nariadenia patria len situácie, pri ktorých existuje väzba na dva alebo viaceré členské štáty, treba uviesť, že takáto všeobecná a absolútna podmienka zo znenia nariadenia nevyplýva.
Ako totiž uviedla generálna advokátka v bode 25 svojich návrhov, článok 1 nariadenia s názvom „Rozsah platnosti“ ani príloha A nariadenia, ktorá obsahuje zoznam konkurzných konaní, na ktoré sa vzťahuje uvedené ustanovenie, neobmedzujú uplatňovanie nariadenia na konania s cezhraničným prvkom v tom zmysle, ktorý sa uvádza v predchádzajúcom bode. To isté platí aj pokiaľ ide o odôvodnenie 14 nariadenia, podľa ktorého je uplatňovanie nariadenia vylúčené len v prípade, ak sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza mimo Európskej únie.
Je nesporné, že uplatnenie viacerých ustanovení nariadenia predpokladá existenciu prvkov týkajúcich sa územia alebo právneho poriadku aspoň dvoch členských štátov, ako je to v prípade článku 5 ods. 1 nariadenia, ktorý predpokladá pravidlo existencie vecných práv tretích osôb k majetku dlžníka, ktoré sa v čase začatia konania nachádzajú na území „iného členského štátu“, alebo v prípade ustanovení kapitoly III nariadenia o „vedľajších konkurzných konaniach“, ktoré sa týkajú len vedľajších konaní začatých v inom členskom štáte.
Iné ustanovenia nariadenia ako jeho články 6 a 14 však takéto výslovné obmedzenia neobsahujú. Článok 44 ods. 3 písm. a) nariadenia okrem iného stanovuje, že uplatnenie nariadenia je vylúčené v akomkoľvek členskom štáte v rozsahu, v akom sa nedá zosúladiť so záväzkami v súvislosti s konkurzom vyplývajúcimi z dohovoru uzavretého medzi týmto štátom a jednou alebo viacerými tretími krajinami pred nadobudnutím platnosti tohto nariadenia. Toto ustanovenie by pritom bolo v zásade nadbytočné, keby sa dotknuté nariadenie nevzťahovalo na vzťahy medzi členským štátom a tretím štátom.
Pokiaľ ide v tejto súvislosti o ustanovenia nariadenia, ktoré nestanovujú výslovne cezhraničný prvok týkajúci sa aspoň dvoch členských štátov, treba konštatovať, že ani ciele tohto nariadenia, ktoré vyplývajú hlavne z jeho odôvodnení, nesvedčia v prospech striktného výkladu rozsahu pôsobnosti nariadenia, ktorý by predpokladal nevyhnutne existenciu takého prvku.
Z odôvodnení 2 až 4 nariadenia totiž vyplýva, že jeho cieľom je najmä zaistiť „riadne fungovanie vnútorného trhu“, pričom z bodu 4 odôvodnenia tiež vyplýva, že na dosiahnutie tohto cieľa je nevyhnutné najmä „zabrániť podnetom, ktoré by zúčastnené strany viedli k tomu, aby majetok alebo súdne konania prenášali z jedného členského štátu do druhého v snahe získať výhodnejšie právne postavenie (dohadovanie o súdnej príslušnosti)“. Odôvodnenie 8 nariadenia uvádza cieľ „zlepšeni[a] účinnosti a efektívnosti konaní vo veciach platobnej neschopnosti s cezhraničným dopadom“ a odôvodnenie 12 uvádza, že konkurzné konanie patriace do pôsobnosti nariadenia „má univerzálny rozsah a jeho cieľom je obsiahnuť všetok majetok dlžníka“. Tieto ciele uvedené ako posledné môžu zahŕňať nielen vzťahy medzi členskými štátmi, ale na základe svojej podstaty a znenia aj všetky cezhraničné situácie.
Obmedzenie pôsobnosti nariadenia na situácie, ktoré nevyhnutne zahŕňajú aspoň dva členské štáty, napokon nevyplýva ani z vlastných špecifických cieľov v článku 3 ods. 1 nariadenia.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že toto ustanovenie sa obmedzuje na stanovenie pravidla medzinárodnej právomoci, podľa ktorého „právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka“. Na základe bodu 8 odôvodnenia nariadenia je tak cieľom jeho článku 3 ods. 1 podpora predvídateľnosti, a teda aj právnej istoty, pokiaľ ide o súdnu právomoc v konkurzných veciach.
Súdny dvor už pritom rozhodol, že na účely určenia príslušného súdu na začatie konkurzného konania sa musí centrum hlavných záujmov dlžníka určiť v čase podania návrhu na začatie konkurzného konania (pozri rozsudok zo 17. januára 2006, Staubitz‑Schreiber,
C-1/04, Zb. s. I-701
, bod 29). Ako uviedla generálna advokátka v bode 29 svojich návrhov, v tomto skorom štádiu nemusí byť existencia prípadného cezhraničného prvku známa. Určenie príslušného súdu však nemožno odkladať dovtedy, kým okrem centra záujmov dlžníka nebude známe, kde sa nachádzajú rôzne aspekty konania, napríklad bydlisko potenciálneho žalovaného vo vedľajších konaniach. Ak by sa totiž čakalo na úplné informácie, zmarili by sa tým ciele účinnosti a efektívnosti konkurzného konania s cezhraničnými účinkami.
Uplatnenie článku 3 ods. 1 nariadenia preto vo všeobecnosti nemôže závisieť od existencie cudzej väzby zahŕňajúcej iný členský štát.
Pokiaľ ide za týchto podmienok o otázku, či súdy členského štátu, na ktorého území bolo začaté konkurzné konanie, majú právomoc rozhodovať o odporovacej žalobe v konkurznom konaní smerujúcej proti žalovanému, ktorý nemá bydlisko v členskom štáte, treba pripomenúť, že Súdny dvor v bode 21 už citovaného rozsudku Seagon rozhodol, že článok 3 ods. 1 tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že súdom členského štátu príslušným na začatie konkurzného konania priznáva taktiež medzinárodnú právomoc rozhodovať o žalobách, ktoré vyplývajú priamo z konkurzného konania a ktoré sú s takýmto konaním úzko späté.
Je nesporné, že v bode 25 uvedeného rozsudku Súdny dvor tiež rozhodol, že tieto súdy sú preto príslušné na rozhodovanie o odporovacej žalobe v konkurznom konaní smerujúcej proti žalovanému, ktorý má svoje sídlo v inom členskom štáte.
Samotná skutočnosť, že v uvedenom rozsudku sa Súdny dvor obmedzil na konštatovanie príslušnosti súdu, ktorý začal konkurzné konanie, na rozhodovanie o žalobách namierených proti žalovaným usadeným v inom členskom štáte, však nestačí na to, aby sa prijal záver, že takáto príslušnosť je
a priori
vylúčená v prípade, keď je dotknutý usadený v treťom štáte, pretože Súdny dvor nebol požiadaný o vyriešenie tejto otázky. Žalovaná vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Seagon, totiž mala bydlisko v členskom štáte.
Ďalej treba konštatovať, že ciele článku 3 ods. 1 nariadenia, ktoré pozostávajú, ako už bolo uvedené v bode 27 tohto rozsudku, z podpory predvídateľnosti súdnej právomoci v konkurzných veciach, a teda aj právnej istoty, svedčia v prospech výkladu v tom zmysle, že toto ustanovenie zakladá aj právomoc rozhodovať o odporovacej žalobe v konkurznom konaní smerujúcej proti žalovanému s bydliskom v treťom štáte. Harmonizácia pravidiel súdnej právomoci pre odporovacie žaloby v konkurznom konaní v Únii totiž prispieva k splneniu týchto cieľov bez ohľadu na to, či má žalovaný bydlisko v členskom štáte alebo treťom štáte.
Tento záver nemožno spochybniť skutočnosťou, ktorú na pojednávaní uviedla nemecká vláda, a to že žalovaný by v rámci takej odporovacej žaloby bol žalovaný pred súdom so sídlom v inom členskom štáte, než v ktorom má svoje bydlisko.
Treba totiž konštatovať, že kritérium, ktoré pre určenie súdu príslušného na rozhodnutie o takej žalobe zavádza nariadenie, teda miesto, kde sa nachádza hlavné centrum záujmov dlžníka, môže žalovaný zvyčajne predvídať a môže ho zohľadniť v okamihu, keď sa spolu s dlžníkom zúčastňuje na konaní, ktoré bude zrušené v rámci konkurzného konania. Za týchto okolností ciele predvídateľnosti súdnej právomoci v konkurzných veciach a právnej istoty vyplývajúce z odôvodnenia 8 nariadenia, a prípadne aj cieľ zabránenia podnetom, ktoré by zúčastnené strany viedli k tomu, aby majetok prenášali z jedného členského štátu do druhého, aby si tu založili súdnu príslušnosť v snahe získať výhodnejšie právne postavenie, uvedený v odôvodnení 4 nariadenia, prevažujú nad snahou vyhnúť sa tomu, aby žalovaný nebol žalovaný pred cudzím súdom.
Rovnako nemôže mať úspech ani tvrdenie, podľa ktorého súdy tretieho štátu nemôžu byť zaviazané uznať alebo vykonať rozhodnutie vydané príslušným súdom v Únii, alebo inak povedané, podľa ktorého uplatnenie článku 3 ods. 1 nariadenia v prípade, že žalovaný má bydlisko v treťom štáte, by bolo zbavené potrebného účinku.
Ako totiž zdôraznila generálna advokátka v bodoch 36 a 38 svojich návrhov, skutočnosť, že ustanovenia nariadenia týkajúce sa uznávania a výkonu rozhodnutí vydaných súdom, ktorý začal konkurzné konanie, nemôžu zaväzovať tretie štáty, nebráni uplatneniu pravidla právomoci stanoveného v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia. Aj keď v konkrétnom prípade nemožno vychádzať zo samotného nariadenia, pokiaľ ide o uznanie a výkon súdnych rozhodnutí, niekedy možno dosiahnuť uznanie a výkon rozhodnutia vydaného príslušným súdom na základe dvojstranného dohovoru.
Okrem toho treba konštatovať, že aj v prípade, že štát, v ktorom má žalovaný bydlisko, neuzná a nevykoná na základe dvojstranného dohovoru taký rozsudok, je možné ho uznať a vykonať v iných členských štátoch na základe článku 25 nariadenia, najmä v prípade, že sa istá časť majetku žalovaného nachádza v týchto štátoch.
Vzhľadom na uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že súdy členského štátu, na ktorého území bolo začaté konkurzné konanie, majú právomoc rozhodovať o odporovacej žalobe v konkurznom konaní smerujúcej proti žalovanému, ktorý nemá bydlisko v členskom štáte.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 3 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že súdy členského štátu, na ktorého území bolo začaté konkurzné konanie, majú právomoc rozhodovať o odporovacej žalobe v konkurznom konaní smerujúcej proti žalovanému, ktorý nemá bydlisko v členskom štáte.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.