CELEX: 62012CJ0228
Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos
Direktyva 2002/20/EB
12 straipsnis
Administraciniai mokesčiai, nustatyti tam tikro sektoriaus įmonėms
Nacionalinės teisės aktai, kuriais elektroninių ryšių operatoriai įpareigojami mokėti mokestį, skirtą padengti nacionalinių reguliavimo institucijų veikimo sąnaudas

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (
OL L 108, p. 21
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337) 12 straipsnio aiškinimu.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant dešimt ginčų tarp
Vodafone Omnitel NV
,
Fastweb SpA
(toliau –
Fastweb
),
Wind Telecomunicazioni SpA
,
Telecom Italia SpA
bei
Sky Italia srl
ir
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(Ryšių reguliavimo institucija; toliau – AGCOM),
Presidenza del Consiglio dei Ministri
(Ministrų tarybos prezidiumas),
Commissione di Garanzia dell’Attuazione della Legge sullo Sciopero nei Servizi Pubblici Essenziali
(Komisija, užtikrinanti įstatymo dėl streikų svarbiausių viešųjų paslaugų sektoriuose įgyvendinimą) ir
Ministero dell’Economia e delle Finanze
(Ekonomikos ir finansų ministerija) dėl sprendimų, kuriais nustatomas mokestis operatoriams, teikiantiems elektroninių ryšių paslaugas ar tinklus, tam, kad būtų padengtos visos nacionalinės reguliavimo institucijos (toliau – NRI) sąnaudos, kurios nepadengiamos iš valstybės narės biudžeto, panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Leidimų direktyvos 30 konstatuojamoje dalyje skelbiama:
„Elektroninių ryšių paslaugų teikėjams galima skirti administracinius mokesčius [NRI] veiklai, kurią ji vykdo valdydama leidimų sistemą ir suteikdama naudojimo teises, finansuoti. Tokių mokesčių dydis neturėtų viršyti tos sumos, kurios reikia faktinėms tokios veiklos sąnaudoms padengti. Dėl to turėtų būti užtikrintas [NRI] pajamų ir sąnaudų skaidrumas pateikiant metines ataskaitas apie visą surinktų mokesčių sumą ir administracines sąnaudas. Tai leis įmonėms patikrinti, ar mokesčiai atitinka administracines sąnaudas.“
Šios direktyvos 12 straipsnis „Administraciniai mokesčiai“ suformuluotas taip:
„1.   Bet kurie administraciniai mokesčiai, taikomi įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą ar turinčioms naudojimo teisę, turi:
a)
dengti bendra suma tik administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus, į kurias gali įeiti tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos bei sąnaudos, susijusios su antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, tokių kaip sprendimai dėl prieigos ar sujungimo, rengimu ir vykdymu; ir
b)
būti taikomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas ir susijusias išlaidas.
2.   Kai [NRI] taiko administracinius mokesčius, jos skelbia metines savo administracinių sąnaudų apžvalgas ir surinktų mokesčių bendrą sumą. Atitinkami koregavimai atliekami atsižvelgiant į mokesčių bendros sumos ir administracinių sąnaudų skirtumą.“
Italijos teisė
1995 m. lapkričio 14 d. Įstatymo Nr. 481 „Viešųjų paslaugų konkurencijos ir reguliavimo normos. Viešųjų paslaugų reguliavimo institucijų įsteigimas“ (
Legge n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità – Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità
; GURI, Nr. 270, 1995 m. lapkričio 18 d.) 2 straipsnio 38 dalyje buvo numatyta, kad nepriklausomos institucijos iš dalies finansuojamos suma, renkama pagal specialų valstybės biudžeto punktą, o dėl likusios dalies – šią paslaugą teikiančių operatorių mokamu mokesčiu, kurio dydis negali viršyti 1:1 000 paskutinių finansinių metų pajamų. Šio mokesčio dydis ir mokėjimo tvarka nustatomi ministro dekretais, kurie šiuo tikslu priimami kiekvienais metais.
1997 m. liepos 31 d. Įstatymo Nr. 249, įsteigiančio Ryšių reguliavimo instituciją ir įtvirtinančio telekomunikacijų bei televizijos sistemų taisykles (
Legge n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo
; GURI, Nr. 177, 1997 m. liepos 31 d.), 6 straipsnio 2 dalyje aiškiai pakartota mokesčių sistema, jau numatyta kitoms institucijoms, be to, įtvirtinta galimybė prireikus ir atsižvelgiant į veiklos sąnaudas naudoti šį instrumentą nustatant atlyginimą už AGCOM remiantis įstatymais teikiamas paslaugas, įskaitant ir operatorių registro tvarkymą.
2003 m. rugpjūčio 1 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 259, patvirtinančiu „Elektroninių ryšių kodeksą“ (
Decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche
, GURI, Nr. 214, 2003 m. rugsėjo 15 d.), AGCOM buvo paskirta NRI.
Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalis į Italijos teisę buvo perkelta šio kodekso 34 straipsnio 1 dalimi, kuri suformuluota taip:
„Be mokesčių, nurodytų 35 straipsnyje, įmonės, teikiančios tinklus ar paslaugas pagal bendrąjį leidimą arba kurioms buvo suteikta naudojimo teisė, gali būti apmokestintos administraciniais mokesčiais, kuriais padengiamos tik bendros administracinės sąnaudos, susidarančios valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą, naudojimo teises bei 28 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus; prie jų gali būti priskirtos tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos bei sąnaudos, susijusios su antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, kaip antai sprendimų dėl prieigos ar sujungimo, rengimu ir vykdymu. Administraciniai mokesčiai paskirstomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas ir susijusius papildomus mokesčius.“
Italijos teisėje atskiriami administraciniai mokesčiai, susiję su sprendimų priėmimo funkcijų, priskiriamų
ministero per lo Sviluppo Economico
(Ekonominės plėtros ministerija) kompetencijai, vykdymu ir operatorių įmokos, skirtos padengti reguliavimo veiklos, susijusios su bendrųjų leidimų schema, kurią visą įgyvendina AGCOM, sąnaudas.
Įmokų nepriklausomoms institucijoms (tarp jų – AGCOM) reglamentavimas iš dalies pakeistas 2005 m. gruodžio 23 d. Įstatymu Nr. 266, kuriame įtvirtintos metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatos (2006 m. biudžeto įstatymas) (
Legge n. 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006)
, GURI, Nr. 302, 2005 m. gruodžio 29 d.; toliau – Įstatymas Nr. 266/2005).
Įstatymo Nr. 266/2005 1 straipsnio 65 dalyje numatyta:
„Nuo 2007 m. <...> [AGCOM] veikimo sąnaudų <...> dalis, kuri nepadengiama iš valstybės biudžeto, finansuojama iš atitinkamos rinkos pagal galiojančiuose teisės aktuose numatytą tvarką, o mokesčio dydį laikantis įstatyme numatytų ribų savo sprendimais nustato atitinkamos institucijos, kurioms mokesčiai pervedami tiesiogiai.“
Įstatymo Nr. 266/2005 1 straipsnio 66 dalyje numatyta:
„Taikant [įstatymą] pirmą kartą, už 2006 m. komunikacijų srityje veikiančių operatorių <...> mokėtino mokesčio dydis – 1,5:1 000 pajamų, nurodytų paskutiniame iki šio įstatymo įsigaliojimo datos patvirtintame balanse. Paskesniais metais [AGCOM], remdamasi 65 dalimi, gali keisti mokesčio dydį ir mokėjimo tvarką, tačiau mokestis negali viršyti 2:1 000 pajamų, nurodytų paskutiniame iki sprendimo priėmimo patvirtintame balanse.“
Įstatymo Nr. 266/2005 1 straipsnio 66 dalyje nurodyto mokesčio dydis ir mokėjimo tvarka buvo nustatomi kiekvienais metais šiais AGCOM sprendimais: 2006 m. – Sprendimu Nr. 110/06/CONS, 2007 m. – Sprendimu Nr. 696/06/CONS, 2008 m. – Sprendimu Nr. 604/07/CONS, 2009 m. – Sprendimu Nr. 693/08/CONS, 2010 m. – Sprendimu Nr. 722/09/CONS, 2011 m. – Sprendimu Nr. 599/10/CONS ir 2012 m. – Sprendimu Nr. 650/11/CONS.
Vėliau šios srities teisės aktai buvo papildyti 2009 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 191, kuriame įtvirtintos metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatos (2010 m. finansų įstatymas) (
legge n. 191 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2010)
, GURI, Nr. 302, 2009 m. gruodžio 30 d.), 2 straipsnio 241 dalimi; joje numatytas dalies AGCOM surinktų sumų pervedimas kitoms nacionalinėms nepriklausomoms administracinės valdžios institucijoms.
Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas
Nuo 1996 m. operatoriai, teikiantys viešąsias paslaugas Italijoje, privalo mokėti mokestį už šias paslaugas kontroliuojančių institucijų veiklos sąnaudas. Operatoriai, kurie teikia elektroninių ryšių paslaugas ar tinklą, taip pat priskirtini šių teisės aktų taikymo sričiai.
Elektroninių ryšių sektoriaus operatoriams tenkanti pareiga mokėti mokestį viešųjų paslaugų reguliavimo institucijų veikimui įtvirtinta 1995 m. lapkričio 14 d. Įstatymu Nr. 481/1995. Iš dalies pakeitus šį įstatymą, galiojantį nuo 2007 m., kontrolės institucijų, kaip antai AGCOM, veiklos sąnaudas, kurios nepadengiamos iš valstybės biudžeto, padengia šių institucijų kompetencijai priskirtino sektoriaus operatoriai. Šio mokesčio suma nustatoma nagrinėjamos institucijos sprendimu ir yra maksimalaus 2:1 000 šių operatorių apyvartos dydžio. Mokestis tiesiogiai mokamas AGCOM.
Šioje srityje AGCOM turi teisę mokesčio sumą ir jo mokėjimo tvarką nustatyti norminio pobūdžio aktais, kurie turi būti pateikti Ministrų tarybos pirmininkui patvirtinti.
Vėliau kitos nuostatos buvo priimtos 2009 m. gruodžio 23 d. Įstatymu Nr. 191, įtvirtinančiu metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatas (2010 m. finansų įstatymas), kuriuo, pirma, buvo dar labiau sumažinta valstybės finansuojama AGCOM veikimo sąnaudų dalis ir, antra, taip pat buvo numatyta iki 2012 m. tam tikrų nacionalinių institucijų, tarp jų ir AGCOM, finansavimo perkėlimo į kitas nacionalines institucijas sistema.
Šiomis aplinkybėmis AGCOM dėl operatorių, teikiančių elektroninių ryšių paslaugas ar tinklą, atliko tyrimą, siekdama patikrinti, kaip laikomasi Įstatyme Nr. 266/2005 numatytos pareigos mokėti mokestį.
Atlikusi šį tyrimą AGCOM įteikė atitinkamai
Vodafone Omnitel NV
,
Fastweb
,
Wind Telecomunicazioni SpA
,
Telecom Italia SpA
ir
Sky Italia srl
sprendimą, kuriuo visos šios bendrovės informuojamos, kad už 2006–2010 m. dalis mokesčių, mokėtinų už veiklos sąnaudas, nebuvo pervesta, ir kuriuo jos raginamos sumokėti mokėtinas sumas per 30 dienų. Tuomet šie operatoriai pareiškė ieškinius dėl šių sprendimų panaikinimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Nutartyse dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad ieškovės pagrindinėse bylose ginčija reikalaujamas sumas ir tvirtina, kad mokestis apima biudžeto punktus, kurie nėra tiesiogiai susiję su šios institucijos veikimo sąnaudomis, patirtomis dėl rinkos reguliavimo
ex ante
ir susijusiomis su leidimų išdavimu.
Nutartyse dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas), atlikęs Leidimų direktyvos 12 straipsnio ir 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/140/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos, Direktyvą 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų ir Direktyvą 2002/20 (
OL L 337, p. 37
), 13 konstatuojamosios dalies analizę, pažymėjo, kad jam pareikštuose ieškiniuose nurodytuose nacionalinės teisės aktuose numatyta, kad visos AGCOM sąnaudos, kurios nėra padengiamos iš valstybės biudžeto, yra finansuojamos taikant mokesčius reglamentuojamo sektoriaus privatiems operatoriams pagal sistemą, pagrįstą pajamomis iš pardavimo ir paslaugų teikimo ir leidžiančią nustatyti kiekvienam operatoriui taikytiną skirtingą mokestį, atsižvelgiant į jo ekonominius pajėgumus. Tačiau, šio teismo teigimu, iš Sąjungos teisės matyti, kad operatoriams taikomi administraciniai mokesčiai pateisinami siekiant padengti NRI realiai patirtas sąnaudas, susijusias ne su bet kokio pobūdžio veikla, o tik su
ex ante
rinkos reguliavimo veikla išduodant leidimus. Todėl, jo nuomone, panašu, kad AGCOM renkami mokesčiai turi būti skaičiuojami atsižvelgiant į su šiuo reguliavimu susijusias sąnaudas.
Tokiomis aplinkybėmis
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį bylose C-228/12–C-232/12 ir C-254/12–C-258/12 identiškai suformuluotą prejudicinį klausimą:
„Ar sektorių Bendrijos nuostatos, konkrečiai kalbant, [Leidimų] direktyvos nuostatos, turi būti aiškinamos kaip draudžiančios šioje nutartyje nurodytus nacionalinės teisės aktus, būtent Įstatymą Nr. 266/2005, pirmiausia dėl to, kaip jis konkrečiai įgyvendinamas reglamentavimo srityje?“
2012 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-228/12–C-232/12 ir C-254/12–C-258/12 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė bei žodinė proceso dalys ir priimtas sprendimas.
Dėl prašymo pradėti žodinę proceso dalį
Laišku, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2013 m. kovo 8 d.,
Fastweb
paprašė pradėti žodinę proceso dalį, tvirtindama, kad atsirado nauja aplinkybė, kuri turi lemiamą įtaką Teisingumo Teismo sprendimui. Ši šalis nurodė, kad 2012 m. lapkričio 29 d., pasibaigus rašytinei proceso daliai šiose bylose, AGCOM paskelbė pranešimą Italijos vyriausybei, prašydama jos nepratęsti nacionalinės teisės aktų, numatančių AGCOM finansavimo sistemą, galiojimo dėl jų nesuderinamumo su Sąjungos teise.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad, remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalimi, teisėjui pranešėjui pasiūlius, Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, gali nuspręsti nerengti teismo posėdžio, jeigu susipažinęs su per rašytinę proceso dalį pateiktomis pastabomis mano, jog yra pakankamai informuotas, kad priimtų sprendimą.
Be to, reikia priminti, kad pagal to paties reglamento 83 straipsnį išklausęs generalinį advokatą Teisingumo Teismas gali bet kada nutarti pradėti ar atnaujinti žodinę proceso dalį – pirmiausia, jeigu jis mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu baigus žodinę proceso dalį šalis pateikė naują faktą, kuris gali būti lemiamas Teisingumo Teismui priimant sprendimą.
Šioje byloje išklausęs generalinį advokatą Teisingumo Teismas mano, kad turi visą reikalingą informaciją tam, kad atsakytų į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą ir kad
Fastweb
nurodytas naujas faktas negali daryti lemiamos įtakos Teisingumo Teismo prejudiciniam sprendimui.
Todėl
Fastweb
prašymas pradėti žodinę proceso dalį netenkintinas.
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
Italijos vyriausybė išreiškia abejonių dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo, pažymėdama, kad nutartyse dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą nėra pakankamai išdėstytas faktinis pagrindas ir pagrindinėse bylose taikytini Italijos teisės aktai.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, siekiant pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad jis apibrėžtų pateikiamo klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas arba bent paaiškintų šį klausimą pagrindžiančias faktines prielaidas (2005 m. vasario 17 d. Sprendimo
Viacom Outdoor
,
C-134/03, Rink. p. I-1167
, 22 punktas; 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
,
C-217/05, Rink. p. I-11987
, 26 punktas ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo
Raccanelli
,
C-94/07, Rink. p. I-5939
, 24 punktas).
Sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija turi ne tik leisti Teisingumo Teismui pateikti naudingą atsakymą, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms bei kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti pastabas pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį (1999 m. kovo 2 d. Nutarties
Colonia Versicherung ir kt
.,
C-422/98, Rink. p. I-1279
, 5 punktas; 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
Schwibbert
,
C-20/05, Rink. p. I-9447
, 21 punktas ir minėto Sprendimo
Raccanelli
25 punktas).
Šiuo atveju nutartyse dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai glaustas pagrindinių bylos aplinkybių pateikimas ir taikytinos nacionalinės teisės aprašymas vis dėlto leido šalims pagrindinėje byloje ir valstybių narių vyriausybėms pateikti pastabas dėl pateikto klausimo, kaip patvirtina šalių pagrindinėje byloje ir Italijos, Belgijos, Nyderlandų ir Portugalijos vyriausybių bei Europos Komisijos Teisingumo Teismui pateiktos rašytinės pastabos. Dėl šių nutarčių Teisingumo Teismas turi pakankamai faktinės ir teisinės informacijos, kad galėtų aiškinti atitinkamas Sąjungos teisės nuostatas ir pateikti naudingą atsakymą į pateiktą klausimą.
Šiomis aplinkybėmis laikytina, kad prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra priimtini.
Dėl esmės
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia valstybės narės teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėse bylose, pagal kuriuos įmonės, teikiančios elektroninių ryšių paslaugas ar tinklą, privalo mokėti mokestį, skirtą padengti visas NRI patirtas valstybės nefinansuojamas sąnaudas, kurio dydis nustatomas atsižvelgiant į šių įmonių gaunamas pajamas.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad Leidimų direktyva numato ne tik nuostatas, susijusias su bendrų leidimų suteikimu arba su radijo dažnių ar numerių ir jų turinio naudojimo teisėmis, bet ir nuostatas, susijusias su mokestinių prievolių, kurias valstybės narės gali nustatyti įmonėms elektroninių ryšių paslaugų sektoriuje, pobūdžiu ar net jų apimtimi (pagal analogiją žr. 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo
Albacom ir Infostrada
,
C-292/01 ir C-293/01, Rink. p. I-9449, 35
ir 36 punktus; 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo
Telefónica de España
,
C-284/10, Rink. p. I-6991
, 18 punktą ir 2013 m. birželio 27 d. Sprendimo
Vodafone Malta ir Mobisle Communications
, C-71/12, 20 punktą).
Teisinis pagrindas, užtikrinantis laisvę teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas, įtvirtintas Leidimų direktyvoje, taptų visiškai neveiksmingas, jeigu valstybės narės galėtų atitinkamame sektoriuje veikiančioms įmonėms laisvai nustatyti mokestines prievoles (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų
Albacom ir Infostrada
38 punktą ir
Telefónica de España
19 punktą).
Administraciniai mokesčiai, kuriais apmokestinamos įmonės, teikiančios paslaugą ar tinklą, tam, kad būtų finansuota NRI veikla leidimo sistemos valdymo ir naudojimo teisių suteikimo srityje, reglamentuojami Leidimų direktyvos 12 straipsnyje, dėl kurio Direktyva 2009/140, nurodyta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, nepadarytas joks pakeitimas.
Iš Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad valstybės narės įmones, teikiančias paslaugą ar tinklą pagal bendrą leidimą ar turinčias radijo dažnių ar numerių naudojimo teisę, gali apmokestinti tik administraciniais mokesčiais, kurie dengia bendra suma administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus; tas sąnaudas gali sudaryti tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos ir sąnaudos, susijusios su antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, kaip antai sprendimų dėl prieigos ar sujungimo, rengimu ir vykdymu.
Tokie mokesčiai gali padengti tik sąnaudas, susijusias su ankstesniame punkte priminta veikla, į kurias neturėtų būti įtrauktos sąnaudos, susijusios su kitomis užduotimis (pagal analogiją žr. 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
i-21 Germany ir Arcor
,
C-392/04 ir C-422/04, Rink. p. I-8559, 29
, 32, 34 ir 35 punktus bei minėto Sprendimo
Telefónica de España
23 punktą).
Todėl, kaip pažymi ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, mokesčiai, kuriais apmokestinama pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnį, nėra skirti padengti bet kokio pobūdžio NRI patirtas administracines sąnaudas.
Be to, Leidimų direktyva nenumato nei administracinių mokesčių, kuriais gali būti apmokestinama pagal šios direktyvos 12 straipsnį, dydžio nustatymo būdo, nei šių mokesčių rinkimo tvarkos. Tačiau, viena vertus, iš minėtos direktyvos 12 straipsnio 2 dalies, skaitomos su jos 30 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad minėti mokesčiai turi padengti realias administracines sąnaudas dėl šio sprendimo 38 punkte minėtos veiklos ir būti proporcingi šioms sąnaudoms. Taigi, visos valstybių narių gautos pajamos iš nagrinėjamo mokesčio neturėtų viršyti visų su šia veikla susijusių sąnaudų (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Telefónica de España
27 punktą). Kita vertus, Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies b punktu valstybės narės įpareigojamos minėtus administracinius mokesčius paskirstyti įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad valstybės narės gali apmokestinti įmones, teikiančias elektroninių ryšių paslaugas ar tinklą, mokesčiu, kuriuo būtų finansuojama NRI veikla, tačiau su sąlyga, kad šis mokestis išimtinai skirtas padengti sąnaudas, susijusias su Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta veikla, kad visos pajamos iš minėto mokesčio neviršija visų šios veiklos sąnaudų ir kad šis mokestis paskirstomas įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, o tai patikrinti privalo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Leidimų direktyvos 12 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo valstybei narei nedraudžiama priimti teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, pagal kuriuos įmonės, teikiančios elektroninių ryšių paslaugas ar tinklą, privalo mokėti mokestį, skirtą padengti visas NRI patirtas valstybės nefinansuojamas sąnaudas, kurio dydis nustatomas atsižvelgiant į šių įmonių gaunamas pajamas, su sąlyga, kad šis mokestis išimtinai skirtas padengti sąnaudas, susijusias su šio straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta veikla, kad visos pajamos iš minėto mokesčio neviršija visų šios veiklos sąnaudų ir kad šis mokestis paskirstomas įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, o tai patikrinti privalo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) 12 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo valstybei narei nedraudžiama priimti teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, pagal kuriuos įmonės, teikiančios elektroninių ryšių paslaugas ar tinklą, privalo mokėti mokestį, skirtą padengti visas nacionalinės reguliavimo institucijos patirtas valstybės nefinansuojamas sąnaudas, kurio dydis nustatomas atsižvelgiant į šių įmonių gaunamas pajamas, su sąlyga, kad šis mokestis išimtinai skirtas padengti sąnaudas, susijusias su šio straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta veikla, kad visos pajamos iš minėto mokesčio neviršija visų šios veiklos sąnaudų ir kad šis mokestis paskirstomas įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, o tai patikrinti privalo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Parašai.
(
*1
)   Proceso kalba: italų.