CELEX: 62009CJ0463
Sociālā politika
Direktīva 2001/23/EK
Uzņēmuma īpašnieka maiņa
Darba ņēmēju tiesību aizsardzība
"Īpašumtiesību nodošanas" jēdziens
Uzkopšanas darbība
Darbība, ko tieši nodrošina pašvaldība, pieņemot darbā jaunu personālu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību
aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību
daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 82, 16. lpp.) 1. panta 1. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā
CLECE SA
(turpmāk tekstā – “
CLECE
”) pret M. Martīnu Valoru [
M. Martín Valor
] un
Ayuntamiento de Cobisa
(Kobisas pašvaldība) saistībā ar M. Martīnas Valoras atlaišanu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Ar Direktīvu 2001/23 tika kodificēta Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu
attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka
maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīvu 98/50/EK (OV L 201, 88. lpp.).
Direktīvas 2001/23 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts, ka “ir jāparedz darbinieku aizsardzība darba devēja maiņas gadījumā,
jo īpaši jānodrošina darbinieku tiesību aizsardzība”.
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu:
“a)      Šī direktīva attiecas uz jebkuru uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju
citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ;
b)      saskaņā ar a) apakšpunktu un citiem šā panta noteikumiem īpašumtiesību nodošana šīs direktīvas nozīmē notiek tad, ja pāriet
īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu ar mērķi turpināt
saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība;
c)      šī direktīva attiecas uz privātiem un valsts uzņēmumiem, kas iesaistīti saimnieciskā darbībā, neatkarīgi no tā, vai tie darbojas
nolūkā gūt peļņu. Valsts pārvaldes iestāžu veikta administratīva pārkārtošana vai administratīvo funkciju pārdale starp valsts
pārvaldes iestādēm nav īpašumtiesību pāreja šīs direktīvas nozīmē.”
Minētās direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību
pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam.”
Direktīvas 2001/23 4. panta 1. punkta pirmās daļas teksts ir šāds:
“Uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību nodošana pati par sevi nevar būt par
pamatu atlaišanai, ko veic persona, kura nodod īpašumtiesības, vai īpašumtiesību saņēmējs. Šis noteikums nekavē atlaišanu,
ko izraisa darbaspēka izmaiņas ekonomisku, tehnisku vai organizatorisku iemeslu dēļ.”

Valsts tiesības
Direktīva 2001/23 Spānijas tiesību sistēmā tika transponēta ar 44. pantu Karaļa 1995. gada 24. marta Likumdošanas dekrētā 1/1995,
ar kuru ir apstiprināts Likums par darba ņēmēju statusu ar grozījumiem (
Real Decreto Legislativo 1/1995
,
por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores
; 1995. gada 29. marta
BOE
Nr. 75, 9654. lpp.; turpmāk tekstā – “Darba ņēmēju statusa likums”).
Darba ņēmēju statusa likuma 44. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Uzņēmuma, darba centra vai šī uzņēmuma autonomas ražotnes īpašnieka maiņa pati par sevi nav pamats darba tiesisko attiecību
izbeigšanai. Jaunajam darba devējam ir jāpārņem iepriekšējā darba devēja tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma
un sociālā nodrošinājuma, tostarp saistības attiecībā uz pensijām, ievērojot piemērojamajā speciālajā tiesiskajā regulējumā
noteiktos nosacījumus, un vispārēji visi papildu sociālās aizsardzības pienākumi, kādiem bija pakļauta persona, kas nodod
īpašumtiesības.
2.      Šajā pantā tiek uzskatīts, ka īpašumtiesību nodošana notiek, ja pāriet īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu
identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu, ar mērķi turpināt saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata
vai palīgdarbība.”
Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pantā ir noteikts:
“Ja uzņēmums, kurā uzkopšanu nodrošina līguma slēdzējs, pats tieši pārņem šo dienestu, tam nav pienākuma paturēt darbā personālu,
kurš sniedza šos pakalpojumus līgumslēdzēja koncesionāra vārdā, ja tas veic šos uzkopšanas darbus ar paša uzņēmuma darbinieku
palīdzību; savukārt tad, ja uzkopšanas darbu veikšanai tam jāalgo jauni darbinieki, tam ir jāpārņem iepriekšējā līgumslēdzēja
koncesionāra darba ņēmēji.”

Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
2003. gada 27. maijā
CLECE
, uzņēmums, kas sniedz uzkopšanas pakalpojumus, noslēdza ar
Ayuntamiento de Cobisa
līgumu par pašvaldības skolu un ēku uzkopšanas pakalpojumu sniegšanu, neparedzot noteikumu, ka attiecīgo pakalpojumu sniegšanai
būtu vajadzīgs kāds “īpašs aprīkojums”.
Kopš 2004. gada 25. marta, pamatojoties uz šo līgumu, M. Martīna Valora strādāja
CLECE
labā par apkopēju.
2007. gada 9. novembrī
Ayuntamiento de Cobisa
paziņoja
CLECE
par savu lēmumu ar 2007. gada 31. decembri lauzt ar šo sabiedrību noslēgto līgumu.
2008. gada 2. janvārī
CLECE
paziņoja M. Martīnai Valorai, ka ar 2008. gada 1. janvāri viņa tiek iekļauta
Ayuntamiento de Cobisa
personālā, jo kopš tā brīža šī pašvaldība nodrošinās uzkopšanu attiecīgajās ēkās. Proti, atbilstoši
CLECE
teiktajam saskaņā ar Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pantu
Ayuntamiento de Cobisa
pārņem visas šīs sabiedrības tiesības un pienākumus, kas ir saistīti ar attiecīgajām darba tiesiskajām attiecībām pamata lietā.
Tajā pašā dienā M. Martīna Valora ieradās
Ayuntamiento de Cobisa
telpās, tomēr viņai netika atļauts tur strādāt.
CLECE
savukārt viņu nepārcēla nekādā citā darbā.
2008. gada 10. janvārī
Ayuntamiento de Cobisa
ar darba biržas starpniecību šo telpu uzkopšanai pieņēma darbā piecus algotus darbiniekus.
Tādējādi M. Martīna Valora cēla prasību
Juzgado de lo Social N° 2 de Toledo
[Toledo Sociālo lietu tiesā Nr. 2] pret
CLECE
un
Ayuntamiento de Cobisa
, lai tiktu atzīts viņas atlaišanas prettiesiskais raksturs.
2008. gada 13. maija spriedumā
Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo
uzskatīja, ka Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pants nav piemērojams un ka tādēļ
Ayuntamiento de Cobisa
nevar iesūdzēt tiesā. Turklāt minētā tiesa atzina, ka
CLECE
prettiesiski ir atlaidusi M. Martīnu Valoru, un piesprieda
CLECE
viņu atjaunot darbā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi bija pirms atlaišanas, vai izmaksāt viņai kompensāciju EUR 6507,10
apmērā. Katrā no šiem gadījumiem bija paredzēts izmaksāt arī parasto algu, ko M. Martīna Valora nebija saņēmusi.
2008. gada 26. decembrī
CLECE
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha
[Kastīlijas–Lamančas Augstākajā tiesā]. Apelācijas sūdzībā
CLECE
tostarp apgalvoja, ka
Ayuntamiento de Cobisa
to aizstāj darba tiesiskajās attiecībās ar M. Martīnu Valoru atbilstoši Koplīguma par Toledo ēku un telpu uzkopšanu 14. pantam,
to lasot kopā ar Darba ņēmēju statusa likuma 44. pantu un tās minēto judikatūru.
Iesniedzējtiesa norāda, ka būtībā no judikatūras, kas apkopota
Tribunal Supremo
2008. gada 10. decembra spriedumā, izriet, ka koplīguma par ēku un telpu uzkopšanu noteikumi nav piemērojami galvenajam uzņēmumam,
kurš veic atšķirīgu darbību un kurš, izbeidzot līgumu, kas noslēgts ar uzkopšanas uzņēmumu, nolemj tieši nodrošināt savu paša
telpu uzkopšanu, ņemot vērā, ka šis galvenais uzņēmums nav uzskatāms par tādu, kurš ietilptu šā koplīguma piemērošanas jomā.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesai rodas jautājums par to, vai gadījumā, ja pašvaldība nolemj, izmantojot pašas personālu, nodrošināt
savu dažādo telpu uzkopšanu, ir piemērojams Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, ja šo darbību saskaņā
ar lauzto līgumu iepriekš veicis uzkopšanas uzņēmums, ja minētais galvenais uzņēmumus šo uzkopšanas darbu veikšanai pieņēmis
darbā jaunu personālu un ja koplīgums par ēku un telpu uzkopšanu, kurā ir paredzēts pienākums šādā situācijā pārņemt darba
tiesiskās attiecības, šai pašvaldībai nav piemērojams.
It īpaši iesniedzējtiesa jautā, vai pamata lietā rodas tiesiskas sekas, kas izriet no Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta
a) un b) apakšpunkta piemērošanas, lai arī Koplīgums par Toledo ēku un telpu uzkopšanu nav piemērojams
Ayuntamiento de Cobisa
un lai arī šī pašvaldība ir publisko tiesību darba devējs, kā rezultātā saskaņā ar Spānijas konstitūcijas 103. panta 3. punktu
darba tiesiskajām attiecībām rodas savas īpatnības.
Šajos apstākļos
Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai gadījums, kad pašvaldība pārņem vai uzņemas savu dažādo telpu uzkopšanas darbību, ko iepriekš veica līgumslēdzējs uzņēmums
un kuras veikšanai pašvaldība pieņem darbā jaunu personālu, ietilpst Direktīvas [2001/23] piemērošanas jomā, kā tā definēta
tās 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā?”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir interpretējami
tādējādi, ka šie noteikumi ir piemērojami gadījumā, ja pašvaldība, kas savu telpu uzkopšanu iepriekš uzticēja privātam uzņēmumam,
nolemj izbeigt ar to noslēgto līgumu un pati veikt šos uzkopšanas darbus, šim nolūkam pieņemot darbā jaunu personālu.
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu šī direktīva ir piemērojama publisko
tiesību uzņēmumiem, kas veic saimniecisko darbību, neatkarīgi no tā, vai tie darbojas nolūkā gūt peļņu.
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka tas vien, ka īpašumtiesību saņēmējs ir publisko tiesību juridiska persona, šajā gadījumā
pašvaldība, neļauj izslēgt, ka pastāv īpašumtiesību nodošana, kura ietilpst Direktīvas 2001/23 piemērošanas jomā (skat. Tiesas
2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑175/99
Mayeur
,
Recueil
, I‑7755. lpp., 29., 33. un 34. punkts, kā arī 2010. gada 29. jūlija spriedumu lietā C‑151/09
UGT‑FSP
, Krājums, I‑7587. lpp., 23. punkts).
Līdz ar to tas, ka viena no ieinteresētajām personām – kā pamata tiesvedībā – ir pašvaldība, pats par sevi nenozīmē, ka Direktīva 2001/23
nevar būt piemērojama.
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu šī direktīva ir piemērojama attiecībā uz jebkuru uzņēmuma,
uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas
vai uzņēmumu apvienošanas dēļ.
Šajā ziņā no iedibinātās judikatūras izriet, ka minētās tiesību normas piemērojamība nevar tikt izvērtēta, pamatojoties uz
literāro interpretāciju vien. Atšķirību direktīvas valodu versijās un dažādā īpašumtiesību līgumiskas nodošanas jēdziena satura
valstu tiesībās dēļ Tiesa šo jēdzienu ir interpretējusi pietiekami plaši, tādējādi rīkojoties saskaņā ar direktīvas mērķi,
kas – kā izriet no tās preambulas 3. apsvēruma – ir aizsargāt darbiniekus to uzņēmuma īpašnieku maiņas gadījumā (šajā ziņā
skat. 2007. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑458/05
Jouini
u.c., Krājums, I‑7301. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīva 77/187, kas kodificēta ar Direktīvu 2001/23, ir piemērojama visos iespējamajos
gadījumos, kur līgumisko attiecību ietvaros mainās par uzņēmuma darbību atbildīgās fiziskās vai juridiskās personas, kas uzņemas
darba devēja saistības attiecībās ar uzņēmuma darba ņēmējiem (skat. 1996. gada 7. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑171/94
un C‑172/94
Merckx
un
Neuhuys
,
Recueil
, I‑1253. lpp., 28. punkts, kā arī 1998. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑127/96, C‑229/96 un C‑74/97
Hernández Vidal
u.c.,
Recueil
, I‑8179. lpp., 23. punkts).
Tāpat Tiesa ir uzskatījusi, ka Direktīvas 77/187 piemērošanas jomā var ietilpt gadījums, kad uzņēmums, kurš savu telpu vai
to daļu uzkopšanai ir izmantojis cita uzņēmuma pakalpojumus, nolemj izbeigt ar šo uzņēmumu noslēgto līgumu un turpmāk pats
veikt šos darbus (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Hernández Vidal
u.c., 25. punkts).
Līdz ar to nevar automātiski izslēgt iespēju, ka Direktīva 2001/23 ir piemērojama tādos apstākļos kā pamata lietā, kad pašvaldība
nolemj vienpusēji lauzt ar privātu uzņēmumu noslēgto līgumu un pati veikt uzkopšanas darbus, kurus tā bija uzticējusi šim
uzņēmumam.
Tomēr, lai Direktīva 2001/23 būtu piemērojama, saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu īpašumtiesības
ir jānodod attiecībā uz ekonomisku vienību, kas pēc īpašnieka maiņas saglabā savu identitāti.
Lai noteiktu, vai šāda vienība saglabā savu identitāti, ir jāņem vērā visi faktiskie apstākļi, kas raksturo attiecīgo darījumu,
tostarp attiecīgā uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības veids, tas, vai notiek ķermeniska īpašuma – tāda kā ēkas un kustamais īpašums
– nodošana, bezķermeniska īpašuma vērtība nodošanas brīdī, tas, vai jaunais uzņēmuma direktors pārņem personāla vairākumu
un vai notiek klientu nodošana, kā arī pirms un pēc nodošanas veikto darbību līdzīguma pakāpe un šo darbību iespējamās pārtraukšanas
ilgums. Tomēr šie elementi ir tikai daļa no vērtējamajiem aspektiem, un tādēļ tos nevar vērtēt atsevišķi (it īpaši skat. 1986. gada
18. marta spriedumu lietā 24/85
Spijkers
,
Recueil
, 1119. lpp., 13. punkts; 1992. gada 19. maija spriedumu lietā C‑29/91
Redmond Stichting
,
Recueil
, I‑3189. lpp., 24. punkts; 1997. gada 11. marta spriedumu lietā C‑13/95
Süzen
,
Recueil
, I‑1259. lpp., 14. punkts, kā arī 2003. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑340/01
Abler
u.c.,
Recueil
, I‑14023. lpp., 33. punkts).
Tiesa iepriekš ir norādījusi, ka atsevišķās nozarēs ekonomiskā vienība ir spējīga darboties bez nozīmīgiem materiāliem vai
nemateriāliem aktīviem un tādējādi šādas vienības identitātes saglabāšana pēc to ietekmējoša darījuma pēc savas būtības nevar
būt atkarīga no šādu aktīvu nodošanas (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Süzen
, 18. punkts; apvienotajās lietās
Hernández Vidal
u.c., 31. punkts, un lietā
UGT‑FSP
, 28. punkts).
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi: tā kā noteiktās nozarēs, kurās darbība galvenokārt ir balstīta uz darbaspēku, darbinieku kopums,
kuru noturīgi apvieno kopīga darbība, var būt ekonomiska vienība, šāda vienība var saglabāt savu identitāti pēc īpašumtiesību
pārejas tad, kad jaunais uzņēmuma vadītājs ne tikai turpina veikt attiecīgo darbību, bet arī pārņem skaita un kompetenču ziņā
būtisku tā personāla daļu, ko tā priekštecis bija pieņēmis darbā tieši šīs darbības veikšanai. Šādā gadījumā jaunais uzņēmuma
vadītājs pārņem organizēto elementu kopumu, kas tam ļaus stabili veikt visas vai dažas uzņēmuma, kurš nodod īpašumtiesības,
darbības (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Süzen
, 21. punkts, un apvienotajās lietās
Hernández Vidal
u.c., 32. punkts; 1998. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑173/96 un C‑247/96
Hidalgo
u.c.,
Recueil
, I‑8237. lpp., 32. punkts; 2002. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑51/00
Temco
,
Recueil
, I‑969. lpp., 33. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
UGT‑FSP
, 29. punkts).
Šajā ziņā – kā izriet no šā sprieduma 31. punkta – nav lielas nozīmes tam, vai būtiskas personāla daļas pārņemšana notiek
līgumiskas nodošanas ietvaros, par kuru vienojas uzņēmums, kas nodod īpašumtiesības, un īpašumtiesību saņēmējs, vai arī tā
izriet no agrākā uzņēmuma vadītāja vienpusēja lēmuma lauzt nodotā personāla darba līgumus, pēc kura tiek pieņemts jaunā uzņēmuma
vienpusējs lēmums to pašu uzdevumu veikšanai pieņemt tā paša personāla lielāko daļu.
Proti, ja gadījumā, kad tiek pārņemta būtiska personāla daļa, tas, vai pastāv nodošana Direktīvas 2001/23 izpratnē, būtu atkarīgs
tikai no tā, vai šīs nodošanas pamatā ir līgums, tad tas, vai darbinieki ir aizsargāti, kā paredzēts šajā direktīvā, tiktu
atstāts uzņēmumu vadītāju ziņā un viņi, nenoslēdzot līgumus, varētu izvairīties no minētās direktīvas piemērošanas, pārkāpjot
nodoto darbinieku tiesības, kas tomēr ir garantētas Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktā.
Protams, kā izriet no Tiesas judikatūras, tāda uzkopšanas darbība kā pamata lietā var tikt uzskatīta par darbību, kas galvenokārt
ir balstīta uz darbaspēku (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Hernández Vidal
u.c., 27. punkts; apvienotajās lietās
Hidalgo
u.c., 26. punkts, kā arī lietā
Jouini
u.c., 32. punkts), un tādēļ darbinieku kopums, kuru noturīgi apvieno kopīga uzkopšanas darbība, var būt ekonomiska vienība,
ja nav citu ražošanas faktoru (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Hernández Vidal
u.c., 27. punkts). Tomēr vēl ir vajadzīgs, lai šīs vienības identitāte tiktu saglabāta pēc attiecīgā darījuma.
Šajā ziņā no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka, lai pati veiktu savu skolu un ēku uzkopšanas darbības,
kas iepriekš tika uzticētas
CLECE
,
Ayuntamiento de Cobisa
pieņēma darbā jaunu personālu, nepārņemot
CLECE
iepriekš šim darbam pieņemtos darbiniekus, ne arī kādus šā uzņēmuma materiālos vai nemateriālos aktīvus. Šādos apstākļos vienīgais
faktors, kas veido saikni starp
CLECE
veiktajām un
Ayuntamiento de Cobisa
pārņemtajām darbībām, ir attiecīgo darbību priekšmets, proti, telpu uzkopšana.
Tomēr tas vien, ka darbības, ko veica
CLECE
un
Ayuntamiento de Cobisa
, ir līdzīgas, pat identiskas, neļauj secināt, ka ir saglabāta ekonomiskās vienības identitāte. Proti, vienību nevar reducēt
tikai uz tās veicamo darbību. Tās identitāte izriet no nedalāma elementu kopuma, piemēram, personāla, kas to veido, tās vadības,
darba organizācijas, darbības metodēm vai arī – attiecīgā gadījumā – tās rīcībā esošajiem saimnieciskajiem resursiem (šajā
ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Süzen
, 15. punkts; apvienotajās lietās
Hernández Vidal
u.c., 30. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Hidalgo
u.c., 30. punkts). It īpaši tādas ekonomiskās vienības identitāte kā pamata lietā, kas galvenokārt ir balstīta uz darbaspēku,
nevar tikt saglabāta, ja iespējamais īpašumtiesību saņēmējs nepārņem lielāko tā personāla daļu.
Līdz ar to, neskarot valsts aizsardzības noteikumu iespējamo piemērojamību, tas vien, ka pamata lietā
Ayuntamiento de Cobisa
pārņēma uzkopšanas darbības, kas iepriekš bija uzticētas
CLECE
, pats par sevi neliecina par nodošanas pastāvēšanu Direktīvas 2001/23 izpratnē.
Tādēļ uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka šie noteikumi nav piemērojami gadījumā, ja pašvaldība, kas iepriekš uzticējusi savu telpu uzkopšanu privātam uzņēmumam,
nolemj izbeigt ar to noslēgto līgumu un pati veikt minēto telpu uzkopšanu, šim nolūkam pieņemot darbā jaunu personālu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību
aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 1. panta 1. punkta
a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šie noteikumi nav piemērojami gadījumā, ja pašvaldība, kas iepriekš uzticējusi
savu telpu uzkopšanu privātam uzņēmumam, nolemj izbeigt ar to noslēgto līgumu un pati veikt minēto telpu uzkopšanu, šim nolūkam
pieņemot darbā jaunu personālu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.