CELEX: 62009CJ0379
Darba ņēmēju brīva pārvietošanās
LESD 45. un 48. pants
Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums
Tiesību uz papildpensiju saglabāšana
Padomes rīcības neesamība
Darba ņēmējs, kuru viens un tas pats darba devējs secīgi nodarbinājis vairākās dalībvalstīs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 45. un 48. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts lietā starp M. Kastēlsu, Beļģijas pilsoni, un saskaņā ar Lielbritānijas tiesībām dibinātas sabiedrības
British Airways plc
(turpmāk tekstā – “
BA
”) filiāli, kas reģistrēta Briselē (Beļģija), par attiecīgās personas tiesībām uz uzņēmuma papildpensiju.

Atbilstošās tiesību normas
1974. gada 19. decembra Likuma par uzņēmuma papildpensiju pilnveidošanu (
Gesetz zur Verbesserung des betrieblichen Altersversorgung
;
BGBl
. I, 1974, 3610. lpp.; turpmāk tekstā – “
BetrAVG
”) 1. panta pirmajā teikumā ir paredzēts:
“Darba ņēmējs, kuram, pamatojoties uz viņa darba tiesiskajām attiecībām, tiek nodrošināta vecuma, invaliditātes vai apgādnieka
zaudējuma pensijas izmaksa (papildpensiju plāns), saglabā savas tiesības, ja viņa darba tiesiskās attiecības beidzas pirms
tiesību rašanās, ja vien šajā brīdī darba ņēmējs ir vismaz 35 gadus vecs un
–        pensiju izmaksas nodrošinājums viņam ir pienācies vismaz 10 gadus
–        vai darba stāžs uzņēmumā ir vismaz 12 gadi un pensiju izmaksas nodrošinājums viņam ir pienācies vismaz trīs gadus.”

BetrAVG
17. panta 3. punktā ir noteikts:
“Darba koplīgumos var paredzēt atkāpes no 2.–5., 16., 27. un 28. panta. Noteikumi par atkāpēm attiecas uz darba devējiem un
darba ņēmējiem, kuriem nav saistošs darba koplīgums, ja tie ir vienojušies par atbilstošo darba koplīguma noteikumu piemērojamību.
No pārējiem šī likuma noteikumiem nevar atkāpties, ja tas pasliktina darba ņēmēja stāvokli.”
Pensiju nodrošinājuma darba koplīguma Nr. 3 (
Versorgungs‑Tarifvertrag Nr. 3
, turpmāk tekstā – “darba koplīgums”), kas ir spēkā kopš 1988. gada 1. janvāra un noslēgts starp
BA
galveno biroju Diseldorfā (Vācija) un arodbiedrību
Öffentliche Dienste, Transport und Verkehr
(Valsts dienesti, transports un satiksme), 7. pantā ir paredzēts:
“1.      Darba ņēmēji, kas ir sākuši strādāt [
BA
] pēc 1977. gada 31. decembra, saņem atpakaļ savas iemaksas bez procentiem, ja tie no uzņēmuma aiziet pirms likumā paredzēto
tiesību iegūšanas termiņu beigām.
2.      Uz darba ņēmējiem, kas ir sākuši strādāt [
BA
] pirms 1978. gada 1. janvāra, attiecas šādi noteikumi:
a)      darba ņēmēji, kuri ieguvuši tiesības, ja tie aiziet no uzņēmuma pirms pensijas vecuma sasniegšanas, var pieprasīt izmaksāt
tiesībām uz pensiju atbilstošo vērtību, ko garantē viņu iemaksas.
b)      darba ņēmējiem, kuri no [
BA
] aiziet pēc pašu vēlēšanās, ja darba stāžs ir mazāks par pieciem gadiem, ir tiesības tikai uz tiem pabalstiem, ko garantē
viņu pašu iemaksas.
Darba ņēmējiem, kas pēc piecu gadu darba stāža beigām, bet pirms likumā paredzēto tiesību iegūšanas termiņu beigām pēc pašu
vēlēšanās vai cita iemesla dēļ aiziet no [
BA
], ir tiesības arī uz tādiem pensiju pabalstiem, kurus līdz šim datumam garantē [
BA
] iemaksas. [..]
[..]”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
M. Kastēlss strādāja
BA
nepārtraukti kopš 1974. gada 1. jūlija. Viņš savā profesionālajā karjerā ir strādājis tikai šajā sabiedrībā dažādu dalībvalstu
teritorijās, proti, Beļģijas Karalistē, Vācijas Federatīvajā Republikā un Francijas Republikā. Pamatojoties uz transversālu
darba līgumu, kurā grozījumi vairākkārt tika izdarīti atkarībā no uzņēmuma filiāles, kurā viņš strādāja, M. Kastēlss pastāvīgi
bija saistīts ar
BA
.
Tādējādi M. Kastēlss līdz 1988. gada 14. novembrim strādāja Beļģijā, pēc tam – no 1988. gada 15. novembra līdz 1991. gada
1. oktobrim –
BA
uzņēmumā, kas atrodas Diseldorfā. No 1991. gada 1. oktobra līdz 1996. gada 1. aprīlim M. Kastēlss bija nodarbināts
BA
Francijā, un pēc tam viņš atkal strādāja Beļģijā.
1988. gada 10. marta darba līgumā bija paredzēts, ka M. Kastēlsam tiks piemērots nodarbinātības vietā spēkā esošais
BA
papildpensiju plāns.
Saistībā ar M. Kastēlsa pārcelšanu no Briseles uz Diseldorfu starp attiecīgajām pusēm tika noslēgta vienošanās, ka viņam piemērojamie
darba apstākļi būs tādi kā Vācijas darba ņēmējiem, kuri ir sākuši strādāt
BA
uzņēmumā kopš 1974. gada 1. jūlija. Tomēr M. Kastēlsa dalībai
BA
pensiju plānā Vācijā, ko pārvalda apdrošināšanas fonds
Victoria Lebensversicherungen AG
, bija paredzēts kāds izņēmums. Šī dalība nevarēja stāties spēkā, kamēr M. Kastēlss nebija sācis strādāt
BA
uzņēmuma filiālē, kas atrodas Diseldorfā.
Pamata lietā
BA
apstrīd M. Kastēlsa tiesības uz uzņēmuma papildpensijas piešķiršanu par Vācijā pabeigtajiem nodarbinātības laikposmiem, pamatojoties
uz to, ka M. Kastēlss 1991. gadā brīvprātīgi esot aizgājis no uzņēmuma filiāles Diseldorfā, nepabeidzot saskaņā ar darba koplīguma
7. pantu nepieciešamo minimālo nodarbinātības laikposmu, lai iegūtu galīgas tiesības uz uzņēmuma papildpensiju saskaņā ar
minētajā uzņēmumā spēkā esošo plānu.

Arbeidshof te Brussel
[Briseles Darba lietu apelācijas tiesa] uzskata, ka saskaņā ar Vācijas tiesisko regulējumu, kas bija spēkā attiecīgajā laikposmā,
M. Kastēlsam ir tiesības tikai uz viņa paša veikto iemaksu atmaksu, izņemot tiesības uz viņa darba devēja veikto iemaksu atmaksu.
Tādējādi attiecībā uz tiesībām uz uzņēmuma papildpensijām, ņemot vērā, ka M. Kastēlss pie viena un tā paša darba devēja ir
strādājis vairākās dalībvalstīs, viņš atrodoties mazāk labvēlīgā situācijā nekā tad, ja viņš pie tā paša darba devēja būtu
strādājis tikai Beļģijā.
Iesniedzējtiesa pirms lēmuma par M. Kastēlsa pieteikumu pieņemšanas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus
jautājumus:
“1)      Vai privātpersona strīdā ar savu privātā sektora darba devēju valsts tiesā var atsaukties uz EKL 42. pantu, ja nav bijusi
[Eiropas Savienības] Padomes rīcība?
2)      Vai EKL 39. pants – pirms [Padomes 1998. gada 29. jūnija] Direktīvas 98/49/EK [par papildu pensijas tiesību saglabāšanu darbiniekiem
un pašnodarbinātām personām, kas pārvietojas Kopienā (OV L 209, 46. lpp.)] stāšanās spēkā – un EKL 42. pants atsevišķi vai
abi panti kopā nepieļauj, ka,
ja darba ņēmējs, kuru viena un tā pati juridiskā persona kā darba devējs ir secīgi nodarbinājusi dažādās šī darba devēja uzņēmuma
filiālēs dažādās dalībvalstīs, izņemot norīkojuma gadījumu, un katrreiz viņam tikuši piemēroti šajās uzņēmuma filiālēs spēkā
esošie papildpensiju plāni,
–        nosakot laika posmu, pēc kura tiek iegūtas galīgas tiesības uz papildpensijas izmaksu (pamatojoties uz darba ņēmēja un darba
devēja iemaksām) noteiktā dalībvalstī, netiek ņemts vērā ne nodarbinātības laikposms, kas nostrādāts citā dalībvalstī pie
šī paša darba devēja, ne arī dalība šīs dalībvalsts papildpensijas plānā;
–        darba ņēmēja pārcelšana ar viņa piekrišanu uz tā paša darba devēja uzņēmuma filiāli citā dalībvalstī tiek pielīdzināta pensiju
sistēmas noteikumos paredzētam gadījumam par darba ņēmēja brīvprātīgu aiziešanu no uzņēmuma filiāles, līdz ar ko tiesības
uz papildpensiju tiek ierobežotas paša darba ņēmēja veikto iemaksu apmērā,
šāda situācija rada tādas nelabvēlīgas sekas, ka darba ņēmējs par savu darbu šajā dalībvalstī zaudē tiesības uz papildpensijas
izmaksu, kas tā nebūtu, ja viņš pie sava darba devēja būtu strādājis tikai vienā dalībvalstī un paliktu šīs dalībvalsts papildpensiju
plāna dalībnieks?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai LESD 48. pantam ir tieša iedarbība tādā izpratnē, ka privātpersona
valsts tiesā strīdā ar privātā sektora darba devēju var atsaukties uz šo tiesību normu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka LESD 48. panta mērķis nav izveidot juridisko normu, kas būtu iedarbīga pati par sevi. Tas ir juridiskais
pamats, kas Eiropas Parlamentam un Padomei saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru piešķir tiesības paredzēt tādus pasākumus
sociālā nodrošinājuma jomā, kas vajadzīgi, lai īstenotu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
Tātad šī tiesību norma pieprasa Savienības likumdevēja rīcību, un tādēļ tās iedarbīgums ir atkarīgs no minēto Savienības iestāžu
akta pieņemšanas. Tāpēc ar to kā tādu indivīdam netiek piešķirtas tiesības, uz kurām tas varētu atsaukties valsts tiesā.
Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 48. pantam nav tiešas iedarbības, pamatojoties uz kuru indivīds valsts tiesā
var atsaukties strīdā ar privātā sektora darba devēju.

Par otro jautājumu
Uzdodot savu otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj,
ka, nosakot laikposmu galīgo tiesību uz papildpensiju iegūšanai dalībvalstī, netiek ņemts vērā nodarbinātības laikposms, kuru
darba ņēmējs jau ir nostrādājis pie tā paša darba devēja tā uzņēmuma filiālēs citās valstīs tā paša transversālā darba līguma
ietvaros.
Iesniedzējtiesa jautā arī, vai darba ņēmēja pārcelšana ar viņa piekrišanu uz citu tā paša darba devēja uzņēmuma filiāli citā
dalībvalstī ir jāuzskata par šī darba ņēmēja brīvprātīgu aiziešanu attiecīgā papildpensiju plāna noteikumu izpratnē.
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 45. pants attiecas ne tikai uz valsts iestāžu darbību, bet arī
uz jebkāda veida noteikumiem, kas kolektīvi regulē nodarbinātību pret atlīdzību (skat. 2010. gada 16. marta spriedumu lietā
C‑325/08
Olympique Lyonnais
, Krājums, I‑2177. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka LESD 45. pants ir piemērojams tādai situācijai kā pamata lietā, kuru raksturo darba koplīgums, kurā ir reglamentētas
M. Kastēlsa tiesības uz papildpensiju saistībā ar
BA
.
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka visu LESD normu attiecībā uz brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Savienības
pilsoņiem jebkāda veida profesionālo darbību veikšanu Savienības teritorijā un nepieļaut pasākumus, kas varētu būt nelabvēlīgi
šiem Savienības pilsoņiem, ja tie vēlas veikt saimniecisku darbību citas dalībvalsts teritorijā (skat. 2008. gada 1. aprīļa
spriedumu lietā C‑212/06
Gouvernement de la Communauté française
un
Gouvernement wallon
, Krājums, I‑1683. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Olympique Lyonnais
, 33. punkts).
Tādējādi ar LESD 45. pantu ir aizliegti jebkādi pasākumi, kas Savienības pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu
Līgumā garantēto brīvību izmantošanu, pat ja tos piemēro, nediskriminējot pilsonības dēļ (skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Gouvernement de la Communauté française
un
Gouvernement wallon
, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pamata lietā, pat ja darba koplīguma noteikumi, it īpaši tā 7. pants, vienādi attiecas uz visiem
BA
uzņēmumos, kas atrodas Vācijā, strādājošiem darba ņēmējiem un attiecīgie darba ņēmēji netiek tieši diskriminēti pilsonības
dēļ, tomēr šis darba koplīgums nelabvēlīgi ietekmē darba ņēmējus, kuri atrodas tādā situācijā kā M. Kastēlss, tādēļ ka viņi
īsteno savas tiesības brīvi pārvietoties Savienībā, salīdzinot ar
BA
darba ņēmējiem, kuri šīs tiesības neīsteno.
Kā to ir norādījusi arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 50. punktā, darba koplīgums ir spēkā tikai Vācijas Federatīvās Republikas
teritorijā.
No tā izriet, pirmkārt, ka tādiem
BA
darba ņēmējiem kā M. Kastēlss, kas ir pārcelti no
BA
uzņēmuma filiāles, kas atrodas citā dalībvalstī, uz tā paša darba devēja uzņēmuma filiāli Diseldorfā, pirmajā minētajā uzņēmumā
pabeigtais nodarbinātības laikposms netiek uzskatīts par nodarbinātības laikposmu, kam ir nozīme, nosakot, vai attiecīgā persona
ir pabeigusi minimālo nodarbinātības laikposmu, kas ir nepieciešams galīgo tiesību iegūšanai uz papildpensiju saskaņā ar Vācijā
spēkā esošo plānu.
Turpretim darba ņēmēji, kuriem
BA
uzņēmuma filiālē Diseldorfā ir tikpat ilgs darba stāžs kā M. Kastēlsam, bet kuri tomēr nav īstenojuši savas tiesības brīvi
pārvietoties, var izmantot nepārtrauktu darba stāžu, lai pārbaudītu, vai ir pabeigts laikposms, kas saskaņā ar darba koplīguma
noteikumiem nepieciešams galīgo tiesību iegūšanai uz uzņēmuma papildpensiju izmaksu atbilstoši minētā uzņēmuma filiālē spēkā
esošajam plānam. Šie darba ņēmēji, iegūstot savas tiesības uz papildpensiju, gūst labumu no nepārtrauktības, turpretim ar
laikposmu, kurā M. Kastēlss ir ieguvis tiesības saskaņā ar šā uzņēmuma filiālē spēkā esošo plānu, nevarēja tikt pabeigts darba
koplīguma 7. pantā paredzētais minimālais laikposms, tādēļ ka šajā ziņā viņa darba stāžs
BA
tika pārtraukts, jo to veidoja nodarbinātības laikposmi, kas ir pabeigti tā paša darba devēja uzņēmuma filiālēs dažādās dalībvalstīs.
Otrkārt,
BA
darba ņēmēji, kas ar viņu piekrišanu tika pārcelti no
BA
uzņēmuma filiāles Diseldorfā uz citu tā paša darba devēja uzņēmuma filiāli citā dalībvalstī, darba koplīguma izpratnē tiek
uzskatīti par tādiem, kas aizgājuši no
BA
, tādējādi viņiem saskaņā ar koplīguma 7. panta 2. punkta b) apakšpunktu gadījumā, ja viņi tiek pārcelti pirms piecu gadu
darba stāža termiņa beigām, ir tiesības vienīgi uz izmaksām, ko nodrošina viņu pašu veiktās iemaksas.
Turpretim
BA
darba ņēmējs, kurš piekrīt pārcelšanai no uzņēmuma filiāles Diseldorfā uz citu
BA
uzņēmuma filiāli Vācijā, darba koplīguma izpratnē netiek uzskatīts par tādu, kas aizgājis no
BA
, un līdz ar to uz viņu, kā to uzsvērusi arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 51. punktā, neattiecas šī sprieduma iepriekšējā
punktā minētā darba koplīguma norma.
Neņemot vērā tādus nodarbinātības laikposmus, kurus
BA
darba ņēmējs ir pabeidzis tā paša darba devēja uzņēmuma filiālē citā dalībvalstī, un pielīdzinot
BA
darba ņēmēja pārcelšanu ar viņa piekrišanu uz citu šī darba devēja uzņēmuma filiāli citā dalībvalstī brīvprātīgai aiziešanai
no
BA
, darba koplīgums tādējādi rada nelabvēlīgu situāciju tiem darba ņēmējiem, kuri izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos,
jo viņi cieš finansiālus zaudējumus un mazinās viņu tiesības uz papildpensiju. Šādas nelabvēlīgas situācijas perspektīva var
atturēt tādus darba ņēmējus kā M. Kastēlss no pāriešanas no viņu darba devēja uzņēmuma filiāles vienā dalībvalstī uz tā paša
darba devēja uzņēmuma filiāli citā dalībvalstī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Gouvernement de la Communauté française
un
Gouvernement wallon
, 48. punkts).
Tā kā attiecīgais [pensiju] plāns pamata lietā rada šķērsli darba ņēmēju brīvas pārvietošanās iespējai, kas saskaņā ar LESD
45. pantu principā ir aizliegts, to var pieļaut vienīgi ar nosacījumu, ka tam ir vispārējo interešu mērķis, ka tas ir piemērots,
lai nodrošinātu šī mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams iecerētā mērķa sasniegšanai (it īpaši skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Gouvernement de la Communauté française
un
Gouvernement wallon
, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā
BA
norāda, ka šīs sistēmas mērķis esot izvairīties no darba ņēmēja vienlaicīgas dalības vairākos uzņēmuma vecuma pensiju plānos
dažādās dalībvalstīs. Tomēr, kā to ir norādījusi arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 79. punktā, tādā situācijā, kādā ir M. Kastēlss,
nebūt nav jābaidās no migrējoša darba ņēmēja nepamatotas iedzīvošanās, bet gan gluži pretēji – no nepamatotas nelabvēlīgas
attieksmes pret viņu, kas rodas, viņam zaudējot tiesības uz papildpensiju par laikposmu, kurā viņš bija pievienojies papildpensiju
plānam Vācijā.
Ar
BA
norādīto mērķi – darba ņēmēju lojalitāti – nevar saprātīgi attaisnot nelabvēlīgu attieksmi pret darba ņēmējiem, kuri, īstenojot
savas brīvas pārvietošanās tiesības Savienībā, turpina strādāt pie tā paša darba devēja.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesai tiktāl, ciktāl tai atbilstoši tās valsts tiesībām ir piešķirta rīcības brīvība,
ir jāinterpretē un jāpiemēro valsts tiesību sistēmas norma saskaņā ar Savienības tiesību prasībām (skat. 1988. gada 4. februāra
spriedumu lietā 157/86
Murphy
u.c.,
Recueil
, 673. lpp., 11. punkts; 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑262/97
Engelbrecht
,
Recueil
, I‑7321. lpp., 39. punkts, un 2007. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑208/05
ITC
, Krājums, I‑181. lpp., 68. punkts).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka, interpretējot darba koplīguma 7. panta 2. punkta b) apakšpunkta otro daļu atbilstoši LESD 45. pantam,
lai M. Kastēlsam, kurš kopš 1974. gada 1. jūlija nepārtraukti ir strādājis
BA
, būtu tiesības uz pabalstiem, kas pamatoti ar viņa paša, kā arī
BA
veiktajām iemaksām par viņa dalības laikposmu
BA
uzņēmuma filiālē Diseldorfā spēkā esošajā plānā, ir jāuzskata, ka viņš kopš šī datuma ir strādājis
BA
un saistībā ar pārcelšanu uz
BA
uzņēmuma filiāli Francijā viņš no šī darba devēja nav aizgājis.
Šajā darba koplīguma normā ir paredzēts, ka darba ņēmēji, kuri ir sākuši strādāt
BA
pirms 1978. gada 1. janvāra un pēc piecu gadu darba stāža termiņa beigām, bet pirms likumā paredzēto tiesību iegūšanas termiņu
beigām pēc pašu vēlēšanās vai cita iemesla dēļ aiziet no
BA
, ir tiesības arī uz tādiem pensiju pabalstiem, kurus līdz šim datumam garantē
BA
iemaksas. Šajā ziņā ir jānorāda, ka tiesas sēdē Tiesā
BA
atzina, ka darba koplīguma 7. panta 2. punkts M. Kastēlsam varētu būt piemērojams.
No iepriekš minētā izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj
darba koplīguma obligātu piemērošanu:
–        ja, nosakot laikposmu, kurā tiek iegūtas galīgas tiesības uz papildpensijas izmaksu dalībvalstī, netiek ņemti vērā nodarbinātības
laikposmi, kas ir pabeigti tā paša darba devēja uzņēmuma filiālēs citās dalībvalstīs un saskaņā ar to pašu transversālo darba
līgumu, un
–        ja tiek uzskatīts, ka darba ņēmējs, kurš ir pārcelts no darba devēja uzņēmuma filiāles, kas atrodas vienā dalībvalstī, uz
tā paša darba devēja uzņēmuma filiāli citā dalībvalstī, ir aizgājis no uzņēmuma pēc paša vēlēšanās.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
LESD 48. pantam nav tiešas iedarbības, pamatojoties uz kuru indivīds valsts tiesā var atsaukties strīdā ar privātā sektora
darba devēju;
2)
LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj darba koplīguma obligātu piemērošanu:
–
ja, nosakot laikposmu, kurā tiek iegūtas galīgas tiesības uz papildpensijas izmaksu dalībvalstī, netiek ņemti vērā nodarbinātības
laikposmi, kas ir pabeigti tā paša darba devēja uzņēmuma filiālēs citās dalībvalstīs un saskaņā ar to pašu transversālo darba
līgumu, un
–
ja tiek uzskatīts, ka darba ņēmējs, kurš ir pārcelts no darba devēja uzņēmuma filiāles, kas atrodas vienā dalībvalstī, uz
tā paša darba devēja uzņēmuma filiāli citā dalībvalstī, ir aizgājis no uzņēmuma pēc paša vēlēšanās.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.