CELEX: 62009CJ0281
Tagállami kötelezettségszegés
89/552/EGK irányelv
Televíziós műsorszolgáltatás
Hirdetési műsorok
Adásidő

Az Európai Közösségek Bizottsága a keresetében a Bíróságtól annak megállapítását kéri, hogy a Spanyol Királyság – mivel lehetővé
tette az 1997. június 30‑i 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 202., 60. o.; magyar nyelvű különkiadás
6. fejezet, 2. kötet, 321. o.) módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított,
televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK
tanácsi irányelv (HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o.; a továbbiakban: 89/552 irányelv)
18. cikkének (2) bekezdésében előírt szabályok nyilvánvaló, ismételt és súlyos megsértését – nem teljesítette az említett
irányelv 3. cikkének – az EK Szerződés 10. cikkével összefüggésben értelmezett – (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

Az uniós jog
A 89/552 irányelv huszonhetedik preambulumbekezdése szerint „mivel annak biztosítására, hogy a fogyasztók mint televíziónézők
érdekei teljesen és megfelelően védettek legyenek, alapvető, hogy a televíziós hirdetésre bizonyos számú minimális szabály
és norma vonatkozzon, és hogy a tagállamok fenntartsák a jogot részletesebb és szigorúbb szabályok bevezetésére […]”.
A 89/552 irányelv 1. cikke szerint:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
[...]
c)      »televíziós reklám«: bármilyen formájú közlemény, amelyet fizetés vagy hasonló ellenszolgáltatás ellenében közvetítenek, vagy
önreklámozási célra közvetít egy köz‑ vagy magánvállalkozás egy szakma, üzlet, foglalkozás vagy hivatás tekintetében, annak
érdekében, hogy fizetés ellenében előmozdítsa áruk vagy szolgáltatások értékesítését, beleértve az ingatlanokat, jogokat és
kötelezettségeket;
[...]
e)      »szponzorálás«: az olyan hozzájárulás, amelyet nem televíziós műsorszolgáltató tevékenységekkel vagy audiovizuális munkák
előállításával foglalkozó köz‑ vagy magánvállalkozás nyújt televíziós műsorok finanszírozására azzal a céllal, hogy előmozdítsa
nevét, márkanevét, arculatát, tevékenységeit, illetve termékeit;
f)      »távértékesítés«: azok a közvetlen ajánlatok, amelyeket fizetés ellenében a közönségnek közvetítenek áruk vagy szolgáltatások
értékesítése céljából, beleértve ingatlanokat, jogokat és kötelezettségeket.”
A 89/552 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése ekként rendelkezik:
„A tagállamok megfelelő eszközökkel biztosítják jogrendszerük keretei között, hogy a joghatóságuk alá tartozó televíziós műsorszolgáltatók
megfelelnek ezen irányelv rendelkezéseinek.”
Az említett irányelv 17. cikke (1) bekezdése értelmében:
„A szponzorált televíziós programoknak a következő követelményeknek kell megfelelniük:
a)      a szponzorált programok tartalmát és ütemezését a szponzor semmilyen körülmények között sem befolyásolhatja úgy, hogy a programok
tekintetében a műsorszolgáltató felelősségét és szerkesztői függetlenségét befolyásolja;
b)      a szponzorokat egyértelműen fel kell tüntetni a nevükkel és/vagy a logójukkal, a program elején és/vagy végén;
c)      nem ösztönözhetik a támogató vagy egy harmadik fél termékeinek vagy szolgáltatásainak vételét vagy bérletét, különösen oly
módon, hogy különleges promóciós célú utalásokat tesznek az illető termékekre vagy szolgáltatásokra.”
A 89/552 irányelv 18. cikkének eredeti változata szerint:
„(1)      A reklám mennyisége nem haladhatja meg a napi adásidő 15%‑át. Azonban ez a százalék 20%‑ra növelhető abból a célból, hogy
magába foglalja a hirdetések olyan formáit, mint például a közvetlen ajánlatok a közönség számára, termékek eladása, vétele
vagy bérlete, illetve szolgáltatások nyújtása tekintetében, feltéve hogy a műsort megszakító rövid reklámok mennyisége nem
haladja meg a 15%‑ot.
(2)      Egy adott egyórás időszakban a műsort megszakító rövid reklám mennyisége nem haladhatja meg a 20%‑ot.
[...]”
A 97/36 irányelvvel való módosítása után a 89/552 irányelv 18. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      A távértékesítési, hirdetési műsorok és más formájú reklámok számára szánt adásidő aránya, a 18a. cikk meghatározása szerinti
távértékesítési időszakok kivételével, nem haladhatja meg a napi adásidő 20%‑át. A reklámműsorokra szánt adásidő nem haladhatja
meg a napi adásidő 15%‑át.
(2)      A reklámműsorok és távértékesítési műsorok aránya hatvan percen belül nem haladhatja meg a 20%‑ot.
(3)      E cikk alkalmazásában a reklám nem tartalmazza a következőket:
–        a műsorszolgáltató részéről a saját műsoraival kapcsolatban, illetve azokból a műsorokból közvetlenül származó kiegészítő
termékekkel kapcsolatban tett közleményei,
–        közszolgálati közlemények és jótékonysági felhívások, amelyeket díjmentesen sugároznak.”

A nemzeti jog
A 89/552 irányelvet az 1999. június 7‑i 22/1999 törvénnyel, a 2001. július 9‑i 2001/15 törvénnyel és a 2002. október 28‑i
39/2002 törvénnyel módosított 1994. július 12‑i 25/1994 törvénnyel (a BOE 1994. július 13‑i 166. száma, 22342. o.; a továbbiakban:
25/1994 törvény) ültették át a spanyol jogrendbe.
A spanyol közigazgatás a reklámról szóló törvényt a 2001. december 17‑i felügyeleti és ellenőrzési szolgálat keretében működő,
információs társadalmi tartalmakkal foglalkozó szervezet által alkalmazott, reklámadások értelmező rendelkezései (criterios
interpretativos de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de la S. I. en sus servicios
de inspección y control) (a továbbiakban: értelmező rendelkezések) 6. pontjának megfelelően alkalmazza.
Az értelmező rendelkezések 5. oldalán a „Televíziós reklám bemutatásának formái” címben különbséget tesz a „hirdetési műsorok”
és a „reklám más formái” között, amely megkülönböztetés ugyanezen szempontok szerint „jelentős következményekkel jár az adott
adás idejének mennyiségi korlátait illetően”.
Az értelmező rendelkezés a 25. és azt követő oldalakon a következőképpen emlékeztet a reklámra vonatkozó óránkénti mennyiségi
korlátozásra:
„Óránkénti korlátozás
A nap minden egész óráján belül a reklámok és távértékesítési műsorok bármilyen formájára szánt adásidő nem haladhatja meg
a 17 percet.
A fent megfogalmazott korlátozások betartása mellett a hirdetési műsorokra és a távértékesítési műsorokra szánt idő, az önreklám
kivételével, ugyanezen időtartamon belül nem haladhatja meg a 12 percet.”
Az értelmező rendelkezések a következőképpen határozzák meg a napi korlátozásokat:
„A reklámműsor vagy távértékesítési műsor bármely formájára szánt teljes napi adásidő – a jelen cikk (3) bekezdésében szabályozott
távértékesítési műsorok kivételével – nem haladhatja meg a napi adásidő 20%‑át.
A hirdetési műsorokra szánt adásidő nem haladhatja meg a teljes napi adásidő 15%‑át.”
Az értelmező rendelkezések a következőképpen határozzák meg a napi korlátozások szintjét:
„Reklám (bármilyen formájában) és távértékesítési műsor: a napi adásidő 20%‑a.
Ez a korlátozás a reklám és a távértékesítés minden formáját érinti a távértékesítési műsorok kivételével.
Hirdetési műsor: a napi adásidő 15%‑a.
Ez a korlátozás nem vonatkozik a reklámok más formáira, a távértékesítési műsorokra és programokra.”
Az értelmező rendelkezések a következőképpen határozzák meg a rövid reklámokat:
„Rövid reklám: a műsorokhoz képest önálló, rövid (rendszerint 10 és 30 másodperc közötti) időtartamú audiovizuális reklámközlemény.”
Az értelmező rendelkezések szerint a „más formájú reklám” meghatározása a következő:
„Reklámcélú riport: általában promociós, információátadó vagy leíró tartalmú, a rövid reklámoknál hosszabb időtartamú reklámközlemények.
Mint „tartaléktermékek” ismételt közvetítésre alkalmasak, noha egyedi hosszúságú és promociós tulajdonságaik miatt általában
nem közvetítik őket újra.
Televíziós promóció: valamely műsorhoz kapcsolódó olyan reklámközlemények, amelyek ugyanazt a színpadot, ugyanazt a díszletet,
ugyanazt a rendezést és/vagy ugyanazt az öltözéket használják, mint az a műsor, amelyhez kapcsolódnak. Olyan »sorozatalkotásról«
van szó, amelyet nem önálló formában, hanem kizárólag azon műsor ismétlése keretében való ismételt közvetítésre szánták, amelyben
azt gyártották. Mivel valamely műsor egymást követő adásaiban ugyanazon termék televíziós promóciója különböző felvételeknek
(a műsor különböző epizódjainak) felel meg, ezek a televíziós promóciók soha nem egyformák.
A televíziós promóció kizárólag a műsorvezető szöveges közleményéből is állhat, amennyiben az a reklámot szolgálja. […]
Szponzorált hirdetési műsorok: bizonyos televíziós műsorszolgáltatók kérésére az előző kommunikációs főtitkár úgy határozott,
hogy a rövid reklám egyik sajátos formája, az »euroclaqueta« – amely elnevezést az egyik műsorszolgáltató használta, amely
reklámban a műsor szponzorálására vonatkozó bejelentés és a szponzor reklámjának bemutatása egyidejűleg történik – a más formájú
reklámok közé tartozik, amennyiben az eleget tesz a következő három feltételnek:
–        az időtartama legfeljebb 10 másodperc;
–        a közvetítése közvetlenül megelőzi vagy követi a kérdéses műsort;
–        a gyártásának jellemzői egyértelműen különböznek hagyományos hirdetési műsorok gyártásától. […]
Rövid reklámbejátszások: a reklámközleményeket tartalmazó rövid bejátszások »más formájú reklámnak« minősülnek, amennyiben
60 másodpercnél hosszabbak, és nem az egymással lazán összefüggő rövid reklámok egyszerű összeállításai.”

A pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás
A Bizottság a 2005‑ös év folyamán két hónapos referencia‑időszak vonatkozásában több nagy spanyol csatorna műsortervére vonatkozóan
tanulmányt rendelt az Audimetrie nevű független tanácsadó társaságtól. Mivel azt állapította meg, hogy szerinte többször megsértették
a 89/552 irányelv 11. és 18. cikkének rendelkezéseit, a Bizottság 2007. január 26‑án levelet intézett a Spanyol Királysághoz,
amelyben felhívta ezt a tagállamot, hogy terjessze elő e tanulmányra vonatkozó észrevételeit.
A 2007. március 13‑án a Bizottság szervezeti egységei és a spanyol adminisztráció között megtartott értekezletet követően
a Spanyol Királyság átadta a Bizottság szervezeti egységei részére az Ipari, Turisztikai és Kereskedelmi Minisztérium információstársadalom‑fejlesztési
főigazgatóságának levelét, amely részletes adatokat tartalmazott a spanyol hatóságok által követett gyakorlatra vonatkozóan.
A Bizottság ebből a válaszból arra következtetett, hogy a Spanyol Királyság nem teljesítette a 89/552 irányelv 3. cikkének
(2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit. Következésképpen a Bizottság 2007. július 11‑én felszólító levelet intézett a Spanyol
Királysághoz, amelyben felhívta, hogy két hónapos határidőn belül terjessze elő az észrevételeit.
Ebben a levélben a Bizottság három kifogásra hivatkozott, amelyekből az első azon alapult, hogy a Spanyol Királyság nem teljesítette
a kötelezettségeit, mivel megszorítóan határozta meg 89/552 irányelv 18. cikke (2) bekezdésében szereplő „hirdetési műsor”
fogalmát, míg a „más formájú reklámok” fogalmát olyan szélesen határozta meg, hogy az a reklámnak bizonyos olyan típusait
is magában foglalja, amelyek a Bizottság szerint a hirdetési műsorok kategóriájába tartoznak. Mivel a Bizottság később visszavonta
a többi kifogását, azoknak a jelen ügy vonatkozásában nincs jelentőségük.
A Spanyol Királyság az említett felszólító levélre az Ipari, Turisztikai és Kereskedelmi Minisztérium jelentéséhez mellékelt
2007. október 26‑i levélben válaszolt. A „hirdetési műsor” fogalmát illetően a Spanyol Királyság megerősítette, hogy az továbbra
is fennmaradtak az említett fogalom értelmezésére vonatkozó eltérések.
A Bizottság 2008. május 8‑án, mivel úgy vélte, hogy ebből a válaszból az tűnt ki, hogy a Spanyol Királyság nem fogadta el
a 89/552 irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt kötelezettségek betartásának biztosításához szükséges intézkedéseket,
indokolással ellátott véleményt intézett ehhez a tagállamhoz, és felhívta, hogy a vélemény közlését követő két hónapos határidőn
belül tegyen meg minden intézkedést az abban foglaltak teljesítése érdekében.
Mivel nem találta kielégítőnek a Spanyol Királyság által 2008. szeptember 8‑án adott választ, a Bizottság a jelen kereset
benyújtása mellett döntött.
A Spanyol Királyság, valamint az alperes tagállam támogatására beavatkozó Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága
a kereset elutasítását kéri.

A keresetről

A felek érvei
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság keresete a spanyol televíziós csatornákon közvetített reklámok négy típusára vonatkozik,
nevezetesen: a reklámcélú riportra, a televíziós promócióra, a szponzorált hirdetésre és a rövid reklámbejátszásra. A Bizottság
úgy véli, hogy a Spanyol Királyságban közvetített reklámok e négy típusa a „hirdetési műsorok” fogalmába tartozik. A Spanyol
Királyságnak ezzel szemben az az álláspontja, hogy azok a „más formájú reklámok” közé tartoznak, és így azokra eltérő – napi
és óránkénti – korlátozások vonatkoznak.
A Bizottság azt állítja, hogy a C‑328/94., C‑329/94. és a C‑337/94–C‑339/94. sz., RTI és társai egyesített ügyekben 1996.
december 12‑én hozott ítéletből (EBHT 1996., I‑6471. o.) levezethető az a vélelem, amely alapján a műsorok között vagy a szünetekben
közvetített reklám bármely formája főszabály szerint a 89/552 irányelv értelmében vett „hirdetési műsornak” minősül, következésképpen
arra vonatkozik az ezen irányelv 18. cikkének (2) bekezdése szerinti óránkénti korlátozás. A Bizottság szerint kizárólag a
bizonyos típusú reklámok bemutatásához szükséges egyértelműen hosszabb időtartam teheti kivételesen indokolttá, hogy ezekre
a reklámokra ne terjedjen ki a korlátozás.
A Bizottság álláspontja szerint a szóban forgó négy reklámtípusnak általában nincs egyértelműen hosszabb időtartama, mint
a hagyományos hirdetési műsoroknak. A Bizottság ezt azzal egészíti ki, hogy amennyiben ez nincs így, azt egyáltalán nem igazolják
azon módok, amely az ilyen típusú reklámok bemutatásának szerves részét képezik, mivel azok hasonlítanak, sőt megegyeznek
a hagyományos hirdetési műsorok bemutatásának módjaival.
Ezekre a megfontolásokra tekintettel a Bizottság úgy érvel, hogy a kérdéses négy reklámtípus a hirdetési műsor fogalmába tartozik.
Közelebbről, a reklámcélú riportokat illetően az Audimetrie társaság tanulmányából kitűnik, hogy azokat a műsorok között vagy
a szünetekben, a hirdetési műsorokkal azonos gyakorisággal közvetítik. Végeredményben a reklámcélú riportok az időtartamuk
és a sugalmazó hatásuk szempontjából hasonlítanak bizonyos hirdetési műsorokhoz.
Ami a televíziós promóciókat illeti, a Bizottság kifejti, hogy a keresete csak a televíziós promóciós műsorokra vonatkozik.
Ezeknek a műsoroknak rövid, hozzávetőleg egyperces az időtartamuk, amelyet nem lehet a hagyományos hirdetési műsoroknál jelentősen
hosszabbnak tekinteni. Ezenfelül a televíziós promóciós műsorok esetében „tartalékközleményekről” van szó, amelyeket ugyan
bizonyos színészek és bizonyos sajátos képi elemek jelenléte miatt kapcsolatba lehet hozni valamely meghatározott műsorral,
azok azonban ezektől a műsoroktól teljesen függetlenek. Ezenkívül a televíziós promóciós műsorokat a reklámablakok keretében
közvetítik, és a hagyományos hirdetési műsorokhoz hasonlóan ismételt közvetítésre szánják, és azokat valóban igen gyakran
ismételten közvetítik.
A szponzorált hirdetéseket illetően, a Bizottság a keresetét e hirdetéseknek a spanyol törvény értelmező rendelkezéseiben
található meghatározására alapítja, amely szerint az „euroclaqueta” nevű sajátos reklámtípusról van szó, melyben egy műsor
szponzorálásának bejelentése és a szponzor reklámjának bemutatása egyidejűleg történik, ami a vásárlóközönséget a szponzor
termékeinek vagy szolgáltatásainak megvásárlására ösztönzi.  A Bizottság emlékeztet arra, hogy az 89/552 irányelv 17. cikke
szerint a „szponzorálásnak” való minősítés feltétele, hogy a közlemény egyáltalán ne tartalmazzon a szponzor által kínált
termékek vagy szolgáltatások megvásárlására vonatkozó ösztönzést.
Végül, a rövid reklámbejátszásokat illetően, a Bizottság álláspontját szintén a spanyol törvény értelmező rendelkezéseiben
található meghatározásra alapítja, amely szerint a rövid bejátszásokat tartalmazó reklámüzenetek „más formájú reklámoknak”
minősülnek, amennyiben 60 másodpercnél hosszabbak, és nem az egymással lazán összefüggő rövid reklámok egyszerű összeállításai.
A Bizottság úgy érvel, hogy a bejátszások bemutatásának módjai és azok jellemzői egyáltalán nem tesznek szükségessé a hagyományos
hirdetési műsorokénál hosszabb időtartamot.
Ebből következően ezen intézmény szerint megállapítást nyert a Spanyol Királyságnak felrótt kötelezettségszegés, mivel a szóban
forgó reklámok négy típusát „más formájú reklámnak”, nem pedig hirdetési műsornak tekintették, így azokat óránként 17 percig
közvetítették a spanyol csatornákon, azaz – a Bizottság szerint – a 89/552 irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt óránkénti
12 perces felső korlátozást 50%‑kal meghaladó időtartamig.
A Spanyol Királyság úgy érvel, hogy a 89/552 irányelv 18. cikke sem a „hirdetési műsor”, sem a „más formájú reklám” fogalmát
nem határozza meg. Olyan kizáró korlátozás  nélküli gyűjtő‑ és nyitott fogalmakról van szó, amelyek a „televíziós reklám”
általános fogalmába tartoznak. Így különösen a „más formájú reklámok” fogalma a reklámalkotások azon különféle típusait foglalja
magában, amelyeket az időtartamuk és az elkészítésük illetve közvetítésük sajátos jellemzői, vagy a céljuk, illetve meghatározott
műsorokhoz vagy a televíziós műsorszolgáltató tevékenységéhez való kapcsolódásuk miatt nem lehet a „hirdetési műsor” hagyományos
fogalmába tartozóknak tekinteni.
Az említett tagállam szerint a televíziós reklámnak a 89/552 irányelv szerinti meghatározása nagyon széles gyűjtőfogalom,
amely számos reklámhirdetést foglal magában, és az nemcsak a hirdetési műsorokat és a távértékesítési műsorokat öleli fel,
hanem olyan más típusú hirdetéseket is, mint a telepromóciók, a reklámcélú riportok, a ráfilmezések, a szponzorált hirdetések,
a reklámcélú riportba ágyazott rövid hirdetések, önreklámok, virtuális reklámok, közszolgálati közlemények, olyan hirdetési
típusokat, amelyeket az elérendő célok függvényében különbözőképpen lehet kezelni az adásidejük terjedelme, a műsorok megszakítása,
az önálló vagy együttes közvetítés tekintetében.
A Spanyol Királyság szerint ugyanis a „hirdetési műsorok” és a „más formájú reklámok” fogalmát a 89/552 irányelv által követett
célok függvényében kell értelmezni. E cél szerint egyensúlyt kell teremteni egyrészt a televíziós műsorszolgáltatók finanszírozási
szükségletei, vállalkozási szabadságukhoz való joguk és a szerkesztői szabadságuk tiszteletben tartása, másrészt a fogyasztók
mint televíziónézők érdekeinek a túlzott reklámozással szembeni védelme között. A 25/1994 törvény ezen okra tekintettel a
reklám műsorok, valamint a távértékesítési műsorok esetében nemcsak 12 perces óránkénti korlátozást ír elő, hanem további
17 perces korlátozást is a reklámok bármely más, számszerűen meghatározható formája esetében, beleértve a televíziós műsorszolgáltató
termékeinek önreklámját, anélkül hogy a két korlátozás halmozására lehetőség volna ugyanazon óra vonatkozásában, mivel az
említett törvény minden esetben tiszteletben tartja a reklámműsorokra és távértékesítési műsorokra meghatározott 12 perces
korlátozást.
A Spanyol Királyság azt állítja, hogy a szóban forgó négy reklámtípus nemcsak annak szabványos időtartamára tekintettel nem
tartozik a hirdetési műsorok fogalmába, hanem még amiatt sem, hogy azok kereskedelmi szempontból kevésbé erőszakosak, a fogyasztóval
szembeni sugalmazási szintjük alacsony, és végül azon körülmény miatt, hogy a televíziónézőt kevésbé zavarják a műsorok élvezetében.
Az Egyesült Királyság úgy érvel, hogy a Bizottság keresete a „hirdetési műsor” fogalmának olyan értelmezésén alapul, amely
nem tartja tiszteletben azokat az alapvető különbségeket, amelyeket a 89/552 irányelv állapított meg egyrészről a reklámműsorok,
másrészről az olyan más formájú reklámok között, mint többek között a 18. cikk (3) bekezdésében meghatározott, a szponzorálás
és a műsorszolgáltató által a saját műsoraival kapcsolatban közvetített közlemények.
Az Egyesült Királyságnak az az álláspontja, hogy a 89/552 irányelv 17. cikkében meghatározott korlátozások nem vonatkoznak
a szponzorálásra, amennyiben az eleget tesz a 89/552 irányelv 17. cikkében szereplő feltételeknek. Téves tehát a Bizottság
azon megközelítése, amely szerint a szponzorált hirdetési műsorok hirdetési műsoroknak minősülnek. Amennyiben a szponzorált
hirdetési műsor megfelel az említett irányelv 17. cikkében megfogalmazott követelményeknek, az a körülmény, hogy egy szponzorált
hirdetés a szponzor bizonyos termékeit vagy szolgáltatásait promotálhatja, nem jelenti azt, hogy az hirdetési műsornak minősül.
A műsorszolgáltató által a saját műsoraira vonatkozóan közvetített közleményeket illetően az Egyesült Királyság rámutat, hogy
a Bizottság nem tartja tiszteletben a 89/552 irányelv 18. cikkének (3) bekezdésében az említett közleményekre vonatkozóan
előírt kivételt. A Bizottság megközelítése következtében a műsorszolgáltató közleményei a „hirdetési műsorok” fogalmába tartoznának
azon egyetlen okból, hogy azok a műsorszolgáltató által nyújtott szolgáltatások reklámozásának minősülnek. Az Egyesült Királyság
szerint ez a megközelítés téves, mivel az megfosztja a hatékony érvényesülésétől az említett 18. cikk (3) bekezdésében foglalt
kizáró rendelkezést.

A Bíróság álláspontja
A Bizottság a keresetében felrója a Spanyol Királyságnak a 89/552 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének megsértését, mivel a
Spanyol Királyság lehetővé tette az említett irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályok ismételt megsértését
azáltal, hogy az adásidőben óránkénti korlátozást írt elő többek között a hirdetési műsorokat illetően. Így különösen, a spanyol
hatóságok tévesen és túlzottan megszorítóan értelmezik az említett 18. cikkben foglalt „hirdetési műsor” fogalmát, ezért a
Spanyolországban közvetített televíziós reklámok bizonyos típusait, nevezetesen: a reklámcélú riportokat, a televíziós promóciókat,
a szponzorált hirdetési műsorokat és a rövid reklámbejátszásokat kivették az említett fogalomból, és azokra nem vonatkozik
az említett óránkénti korlátozás.
Következésképpen a jelen jogvitában eldöntendő alapvető kérdés annak meghatározásából áll, hogy a szóban forgó reklámok négy
típusát „hirdetési műsornak” kell‑e minősíteni, ahogyan azt a Bizottság állítja, vagy pedig azok „más formájú reklámoknak”
minősülnek a Spanyol Királyság érvelésének megfelelően.
Ebben a vonatkozásban meg kell vizsgálni a 89/552 irányelv 18. cikkének (1) és (2) bekezdésében foglalt „hirdetési műsor”
fogalmának tartalmát.
Meg kell állapítani, hogy a 89/552 irányelv nem határozza meg ezt a fogalmat, és az irányelv ebben a kérdésben a tagállamok
jogára sem utal.
E körülmények között emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből
az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó
uniós jogi rendelkezést az egész Európai Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve a rendelkezés összefüggéseit
és a kérdéses szabályozás célját (lásd ebben az értelemben a C‑195/06. sz. Österreichischer Rundfunk ügyben 2007. október
18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑8817. o.] 24. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑396/09. sz.
Interedil‑ügyben 2011. október 20‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 42. pontját).
Ennélfogva a „hirdetési műsor” 89/552 irányelv 18. cikkének (1) és (2) bekezdése szerinti fogalmának terjedelmét, ahogy azt
az uniós jogalkotó elő kívánta írni, e rendelkezés összefüggéseire és a kérdéses szabályozás céljára tekintettel kell értékelni
(lásd analógia útján a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk ügyben hozott ítélet 25. pontját).
Márpedig a 89/552 irányelv huszonhetedik preambulumbekezdéséséből, valamint ezen irányelv 18. cikkének (1) és (2) bekezdéséből
kitűnik, hogy ezen cikk célja egyrészről a televíziós műsorszolgáltatók és a hirdetők pénzügyi érdekei, másrészről a jogosultak,
azaz a szerzők és az alkotók, és a fogyasztók mint televíziónézők érdekei kiegyensúlyozott védelmének megteremtése (lásd analógia
útján a C‑245/01. sz. RTL Television ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12489. o.] 62. pontját).
Ez utóbbi tekintetben a Bíróság már hangsúlyozta, hogy a fogyasztók, mint televíziónézők védelme a túlzott reklámközvetítésekkel
szemben az említett irányelv céljainak lényeges vonatkozása (a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk ügyben hozott ítélet
27. pontja).
Amint az magából a 89/552 irányelv huszonhetedik premabulumbekezdéséből kitűnik, az uniós jogalkotó pontosan e célkitűzés
figyelembevételével kívánta biztosítani, hogy a reklám különböző fajtáira, amilyen a televíziós hirdetés, a távértékesítés
és a szponzorálás, bizonyos számú minimális szabály és norma vonatkozzon annak érdekében, hogy a fogyasztók mint televíziónézők
érdekei teljesen és megfelelően védettek legyenek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk ügyben
hozott ítélet 26. pontját).
Így különösen a 89/552 irányelv nemcsak a televíziós reklám közvetítési idejének korlátozását vezette be, amint azt az 1. cikkének
c) pontjában meghatározta, hanem – amint az ezen irányelv 18. cikkének (2) bekezdéséből következik – a napi és az óránkénti
korlátozások között is különbséget tett. Márpedig ez a megkülönböztetés azon tény figyelembevételén alapul, hogy az óránkénti
korlátozásoknak a napi korlátozásokkal ellentétben közvetlen kihatásuk van a fő műsoridőre, azaz azokra az órákra, amikor
fokozott jelentősége van a televíziónézők érdekei megvédésének.
Igaz ugyan – amint arra a Spanyol Királyság emlékeztet –, hogy a Bíróság a C‑6/98. sz. ARD‑ügyben 1999. október 28‑án hozott
ítéletének (EBHT 1999., I‑7599. o.) 29. és 30. pontjában azt állapította meg, hogy a 89/552 irányelvnek a televíziós adások
szabad közvetítésének korlátozását előíró rendelkezéseit megszorítóan kell értelmezni, amennyiben azok megfogalmazása nem
világos és egyértelmű.
Mindazonáltal ez nem változtat azon – amint arra a főtanácsnok az indítványának a 75. pontjában rámutatott –, hogy a 89/552
irányelv 18. cikke szerinti „hirdetési műsorok” fogalmát a céljának figyelembevételével kell értelmezni, miszerint a televíziós
reklámközleményekre vonatkozó közvetítési szabadság gyakorlását össze kell egyeztetni a televíziónézők túlzott reklámközvetítésekkel
szembeni védelmének követelményével.
Ebben a tekintetben a Bíróság azt is kimondta, amint arra a Bizottság helyesen rámutatott, hogy a „hirdetési műsorok” általában
nagyon rövid időtartamú, jelentős sugalmazó hatással bíró reklámtípusok, amelyek rendszerint csoportokban, a műsorok alatt
vagy között változó gyakorisággal jelennek meg, és amelyeket a termékek vagy szolgáltatások gyártói vagy azok ügynökei állítanak
elő, nem pedig maguk a műsorszolgáltatók (a fent hivatkozott RTI és társai ügyben hozott ítélet 31. pontja).
Az említett RTI és társai ügyben hozott ítéletben a „hirdetési műsorok” fogalmának – a 89/552 irányelv eredeti változata szerinti –
„a hirdetések olyan formái[...] [fogalmától való elhatárolásának összefüggésében], mint például a közvetlen ajánlatok a közönség
számára”, a Bíróság lényegében azt állapította meg, hogy ezen ajánlatok vonatkozásában az adásidő felső korlátjának kivételes
megnövelése azzal a ténnyel igazolható, hogy azok a bemutatásuk módja miatt  hosszabb időtartamúak, és a hirdetési műsorokra
előírt adásidő‑korlátozás alkalmazása az esetükben azt eredményezné, hogy az említett ajánlatok a hirdetési műsorokhoz képest
hátrányos helyzetbe kerülnének. Másrészt a Bíróság hangsúlyozta, hogy ezek a szempontok a reklámok más formái esetében is
alkalmazhatók (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott RTI és társai ügyben hozott ítélet 32., 34. és 37. pontját).
Ebből következően a 89/552 irányelv értelmében főszabály szerint a műsorok között vagy a szünetekben közvetített televíziós
reklám összes típusa „hirdetési műsornak” minősül, kivéve ha a szóban forgó reklám a 89/552 irányelvben kifejezetten szabályozott
valamely más típusú reklámnak minősül – ez a helyzet többek között a „távértékesítés” esetében –, vagy a bemutatásának módja
miatt hosszabb időtartamot igényel a hirdetési műsoroknál, feltéve hogy az említett hirdetési műsorokra előírt korlátozások
alkalmazása, elfogadható indok nélkül, hátrányos helyzetbe hozná a reklám kérdéses típusát a hirdetési műsorokhoz képest.
Ebből következően ha valamely meghatározott típusú reklám a benne rejlő okra tekintettel, azaz a bemutatásának módja miatt
valamivel hosszabb időtartamú a hirdetési műsorok esetében szokásos időtartamnál, ez az egyetlen körülmény nem lehet elegendő
ahhoz, hogy az a 89/552 irányelv 18. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „más formájú reklámnak” minősüljön.
Márpedig az iratokból kitűnik – így különösen a jelen ítélet 16. pontjában említett Audimetrie‑jelentésből, amelynek ténybeli
pontosságát a Spanyol Királyság nem vonta eredményesen kétségbe –, hogy a jelen ügyben szóban forgó reklámok mind a négy típusa
általában legfeljebb kétperces időtartamú.
A fentiekből következően a reklámoknak ezek a típusai a „hirdetési műsorok” fogalmába tartoznak, és azokra kiterjednek a 89/552
irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében foglalt adásidőre vonatkozó korlátozások.
A fentiek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság – mivel lehetővé tette, hogy a reklámok bizonyos
típusait, így a reklámcélú riportokat, a televíziós promóciós műsorokat, a szponzorált hirdetéseket és a rövid reklámbejátszásokat
a spanyol televíziós csatornákon az óránkénti adásidőre vonatkozóan a 89/552 irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt
20%‑os felső korlátozást meghaladó időtartamban közvetítsék – nem teljesítette az említett irányelv 3. cikkének (2) bekezdéséből
eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Spanyol Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Spanyol Királyság – mivel lehetővé tette, hogy a reklámok bizonyos típusait, így a reklámcélú riportokat, a televíziós promóciós
műsorokat, a szponzorált hirdetéseket és a rövid reklámbejátszásokat a spanyol televíziós csatornákon az óránkénti adásidőre
vonatkozóan az 1997. június 30‑i 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti
vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek
összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK tanácsi irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt 20%‑os felső korlátozást
meghaladó időtartamban közvetítsék – nem teljesítette az említett irányelv 3. cikkének (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.