CELEX: 62007FJ0007
Avalik teenistus
Lepingulised töötajad
Osalemiskutse
Eelvaliku menetlus
Keeleoskuse nõuded
Diskrimineerimine
Katsete käigus esinenud tõrked

Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 29. jaanuaril 2007 faksi teel saabunud hagiavalduses (originaal saabus 2. veebruaril
2007) palub M.-T. Angioi tühistada 14. märtsi 2006. aasta otsus, millega Euroopa Personalivaliku Amet (EPSO) otsustas nende
kandidaatide andmebaasi moodustamiseks, kelle saab tööle võtta lepinguliste töötajatena, avaldatud osalemiskutse raames hageja
pärast eelvaliku teste konkursist välja jätta, kuna tulemused, mis ta verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamiseks läbi
viidud esimestes testides saavutas, olid ebapiisavad.

Õiguslik raamistik
1.
Alussätted
EÜ artikli 12 esimene lõik, mis kehtis eelmises punktis nimetatud otsuse tegemise kuupäeval, sätestab:
„Ilma et see piiraks käesolevas lepingus sisalduvate erisätete kohaldamist, on lepingus käsitletud valdkondades keelatud igasugune
diskrimineerimine kodakondsuse alusel.”
EÜ artikkel 290 sätestab:
„Eeskirjad [Euroopa Liidu] institutsioonide keelte kohta määrab ühehäälselt kindlaks [Euroopa Liidu] nõukogu, ilma et see
piiraks Euroopa [Liidu] Kohtu põhikirjas sisalduvate sätete kohaldamist.”
Vastavalt 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT L 364, lk 1; edaspidi „põhiõiguste
harta”) artiklile 22 „Kultuuriline, usuline ja keeleline mitmekesisus”:
„Liit austab kultuurilist, usulist ja keelelist mitmekesisust.”
Nõukogu 15. aprilli 1958. aasta määruse nr 1, milles määratakse kindlaks Euroopa Majandusühenduses kasutatavad keeled (EÜT 1958,
17, lk 385; ELT eriväljaanne 01/01, lk 3), käesolevas kohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artiklid 1‐6 sätestavad:
„Artikkel 1
Liidu ametlikud keeled ning selle institutsioonide töökeeled on eesti, hispaania, hollandi, inglise, itaalia, kreeka, leedu,
läti, malta, poola, portugali, prantsuse, rootsi, saksa, slovaki, sloveeni, soome, taani, tšehhi ja ungari keel.
Artikkel 2
Liikmesriigi või liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluva isiku poolt ühenduse institutsioonidele saadetavad dokumendid võib
koostada saatja valikul ükskõik millises ametlikus keeles. Vastus antakse samas keeles.
Artikkel 3
Ühenduse institutsiooni poolt liikmesriigile või liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluvale isikule saadetavad dokumendid
koostatakse asjaomase liikmesriigi keeles.
Artikkel 4
Määrused ja muud üldkohaldatavad dokumendid koostatakse kahekümnes ametlikus keeles.
Artikkel 5
Euroopa Liidu Teataja avaldatakse kahekümnes ametlikus keeles.
Artikkel 6
Ühenduse institutsioonid võivad oma töökorras sätestada, milliseid keeli konkreetsetel juhtudel kasutatakse”.
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade käesolevas asjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „personalieeskirjad”) artikkel 1d
sätestab:
„1.      Käesolevate personalieeskirjade kohaldamisel on keelatud igasugune diskrimineerimine soo, rassi, nahavärvi, etnilise või sotsiaalse
päritolu, geneetiliste eripärade, keeleoskuse, usu või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise,
varanduse, sünni, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse põhjal.
[…]
6.      Kõiki mittediskrimineerimise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise piiranguid peab objektiivselt ja otstarbekalt
põhjendama ja need peavad vastama personalipoliitika üldise huvi kohastele seaduslikele eesmärkidele. Sellised eesmärgid võivad
eelkõige põhjendada kohustusliku pensioniea ja vanaduspensioni saamiseks vajaliku miinimumea sätestamist.”
Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste käesolevas asjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „muude teenistujate
teenistustingimused”) artikkel 82 sätestab:
„1.      Lepingulised töötajad valitakse liikmesriikide kodanike hulgast võimalikult laialt geograafiliselt alalt, võtmata arvesse
rassi, etnilist päritolu, poliitilisi, filosoofilisi ja usulisi tõekspidamisi, vanust või puuet, sugu või seksuaalset sättumust
ning perekonnaseisu ega pereolusid.
[…]
3.      Töötaja võib tööle võtta ainult tingimusel, et ta:
[…]
e)      esitab tõendi ühe [liidu] keele põhjaliku tundmise ja teise [liidu] keele rahuldava tundmise kohta oma kohustuste täitmiseks
vajalikus ulatuses.
[…]
5.      [EPSO] võib erinevate institutsioonide taotlusel aidata neil lepingulisi töötajaid valida, määratledes eelkõige katsete sisu
ja korraldades valikumenetlust. [EPSO] tagab lepinguliste töötajate valikumenetluste läbipaistvuse.
[…]”
Euroopa Parlamendi, nõukogu, komisjoni, kohtu, kontrollikoja, majandus- ja sotsiaalkomitee, regioonide komitee ja Euroopa
ombudsmani 25. juuli 2002. aasta otsuse 2002/620/EÜ Euroopa Ühenduste Personalivaliku Ameti asutamise kohta (EÜT L 197, lk 53;
ELT eriväljaanne 01/04, lk 46) artikli 3 lõige 2 sätestab, et „[EPSO] võib asutamislepinguga või selle alusel moodustatud
institutsioone, organisatsioone, ameteid ja asutusi abistada nende sisemiste konkursside korraldamisel ja muude teenistujate
valimisel.”
2.
Osalemiskutse
EPSO avaldas 2005. aastal „Euroopa institutsioonide ja eelkõige komisjoni ja nõukogu nimel” osalemiskutse „nende kandidaatide
andmebaasi moodustamiseks, kelle saab tööle võtta lepinguliste töötajatena erinevate tööülesannete täitmiseks Euroopa institutsioonides”
(edaspidi „osalemiskutse”). Osalemiskutse oli avaldatud EPSO veebilehel 20. juunist kuni 20. juulini 2005.
Osalemiskutse A-osa punkt 2 „Sobiv kandidaat” oli sõnastatud järgmiselt:
„[Osalemiskutse] avaldatakse järgmiste üldiste oskustega töötajate töölevõtmiseks:
tegevusüksuses I: uksehoidjad, autojuhid, haldusabi andmine, füüsilise töö tegijad;
tegevusüksuses II: lastesõim (peamiselt lasteajakasvatajad), büroojuhatajad/töötajad, sekretärid, tehniline personal;
tegevusüksuses III: finantsjuhtimine, informaatika/tehnoloogia, täidesaatvad ülesanded;
tegevusüksuses IV: administratiivsed, kommunikatsioonialased ja nõuandvad ülesanded, uurijad, insenerid, keeleeksperdid, arhitektid.
[…]”
Osalemiskutse A-osa punktis 3 „Sobivuskriteeriumid ja üldtingimused” oli ette nähtud, et lepingulise töötaja ametikohale kandideerimiseks
pidi iga kandidaat täitma vastava tegevusüksuse sobivuskriteeriumid ja üldtingimused.
Seoses sobivuskriteeriumidega nõuti osalemiskutse A-osa punkti 3 alapunktis a „Hariduse miinimumnõuded” tegevusüksusesse II
kuuluvate lepinguliste töötajate ametikohtadele kandideerivatelt isikutelt diplomiga tõendatud kõrgharidust või diplomiga
tõendatud keskharidust, mis võimaldab jätkata õpinguid kõrghariduse omandamiseks, ja kolmeaastast sobivat töökogemust (diplomi
asemel võib esitada tunnistuse vähemalt kolmeaastase asjakohase kutsekoolituse läbimise kohta, kui selle väljastamise ajal
ei olnud võimalik läbida analoogset kutsekoolitust, mis võimaldab jätkata õpinguid kõrghariduse omandamiseks), või keskastme
hariduse omandamist koos asjakohase täiendava kaheaastase spetsialiseerumisega ja viieaastast sobivat töökogemust.
Üldtingimuste osas nõuti osalemiskutse A-osa punkti 3 alapunkti b prantsuskeelses versioonis lisaks muudele tingimustele kandidaatidelt
„ühe Euroopa Liidu ametliku keele ([hispaania, tšehhi, taani, saksa, eesti, kreeka, inglise, prantsuse, itaalia, läti, leedu,
ungari, malta, hollandi, poola, portugali, slovaki, sloveeni, soome või rootsi]) põhjalikku oskust – põhikeel (valiku tegemata
jätmisel võib põhikeeleks lugeda kandidaadi kodakondsusest tuleneva keele või koolihariduse omandamiseks kohustusliku keele)
ning [saksa, inglise või prantsuse keele] rahuldavat oskust – teine keel (mis [pidi] olema põhikeelest erinev keel)”.
Osalemiskutse A-osa punkti 3 alapunktis b olevad väljendid „põhikeel” ja „teine keel” olid esitatud rasvases kirjas.
Osalemiskutse C-osa „Katsete läbiviimise kord” kohaselt koosneb valikumenetlus kolmest järjestikusest etapist: „avalduste
kinnitamine”, „eelvaliku testid” ja „kandidaatide valimine töölevõtmiseks”.
Esimeses etapis – avalduste kinnitamine – oli ette nähtud, et EPSO moodustab andmebaasi kandidaatidest, kes vastavad osalemiskutses
määratletud pädevust puudutavatele nõuetele ja kvalifikatsioonile, ning esitab selle andmebaasi valikukomiteele, et viimane
koostaks nimekirja kandidaatidest, kes lubatakse eelvaliku testidele.
Teise etapi – eelvaliku testid – kohta oli osalemiskutses märgitud, et eelmises punktis osutatud andmebaasis olevad kandidaadid
kutsutakse tegema kolme testi, milleks on käesoleval juhul:
–        võimekuse test, et hinnata nende „üldisi võimeid” ja eelkõige nende „verbaalset ja mitteverbaalset võimekust ning keeleoskust”;
–        samaaegselt viiakse läbi test, et hinnata „nende teadmisi Euroopa integratsioonist ja Euroopa institutsioonidest”;
–        hiljem eriteadmiste test, et kontrollida nende „erialast pädevust”.
Sealjuures oli täpsustatud, et eelvaliku testid viiakse läbi „teises keeles (saksa, inglise, prantsuse keeles)”, mis pidi
olema põhikeelest erinev keel.
Kolmanda etapi – kandidaatide valimine töölevõtmiseks – kohta nägi osalemiskutse ette, et testid edukalt läbinud kandidaatide
nimed kantakse lõplikku andmebaasi, mis on Euroopa institutsioonidele kättesaadav, et viimased saaksid kandidaadid välja valida
ja kutsuda nende hulgast vestlusele need kandidaadid, kes „nende vajadustele kõike paremini vastavad”.
Kandidaatidele koostatud juhendis, millele viidati osalemiskutse B-osas, et kandidaadid „oma avaldused nõuetekohaselt esitaksid”,
teavitati neid sellest, et põhikeele valimiseks peavad nad rippmenüüst valikut tehes määrama oma „esimese keele”.
Lõpetuseks, EPSO veebilehe rubriigi all „Korduma kippuvad küsimused” oli osalemiskutse kohta öeldud järgmist:
„Kuidas on määratletud „põhikeel” ja „teine keel”?
Reeglina on põhikeel teie kodakondsusest tulenev keel, kui see on üks Euroopa Liidu 20 ametlikest keeltest. Riikide puhul,
kus on kaks või enam ametlikku keelt, on põhikeeleks teie kohustusliku koolihariduse omandamise keel. Teine keel on see keel,
milles te testid sooritate, juhul kui te olete eelvaliku läbinud. Valitud keel peab olema teie põhikeelest erinev keel. Käesoleva
kutse puhul peab teie teiseks keeleks olema saksa, inglise või prantsuse keel. Teist keelt peab oskama rahuldaval tasemel.”

Vaidluse taust
Pärast osalemiskutse avaldamist kandideeris hageja, kes on Prantsuse kodanik, kuid kelle vanemad on Itaalia kodanikud, lepingulise
töötaja ametikohale, mis kuulub tegevusüksusesse II ja mille tegevusvaldkond oli „bürootöö (sekretariaat)”.
Elektrooniliselt täidetud kandideerimisavalduses märkis hageja, et tema põhikeel ja teine keel – s.o keel, milles ta sooritab
eelvaliku testid – on prantsuse keel.
EPSO teatas 4. oktoobri 2005. aasta elektroonilises teates hagejale, et valikukomitee on tema kandidatuuri heaks kiitnud ja
et ta kutsutakse hiljem eelvaliku teste tegema. Samas teates oli märgitud, et hageja „põhikeel” on prantsuse keel ja „testi
keel” on inglise keel.
Hageja saatis 15. novembril 2005 EPSO-le e-kirja, et tuletada viimasele meelde, et ta valis eelvaliku testide keeleks prantsuse,
mitte inglise keele.
EPSO vastas 28. novembri 2005. aasta e-kirjas hagejale, et eelvaliku testide keeleks ei saa olla põhikeel, ja palus hagejal
„osalemiskutsega uuesti tutvuda”. Pärast seda kirja nõustus hageja tegema eelvaliku testid inglise keeles.
EPSO avaldas 21. novembril 2005 teatise eelvaliku testide ülesehituse ja hindamise kohta (edaspidi „21. novembri 2005. aasta
teatis”). Teatises oli märgitud, et:
–        esimeses testis hinnatakse verbaalset ja matemaatilist võimekust ja see koosneb vastavalt 25-st ja 20-st valikvastustega küsimusest;
–        teine test on teadmiste kohta Euroopa Liidust ja koosneb 30-st valikvastustega küsimusest;
–        kolmandas testis hinnatakse „eriteadmisi (kandidaadi poolt taotluses märgitud huvivaldkonnas)”.
21. novembri 2005. aasta teatises oli lisaks märgitud, et „[s]elles etapis korraldatakse vaid võimekuse test ja Euroopa Liidu
teadmiste test” ning „eriteadmiste testidele kutsutakse kandidaadid hiljem”, välja arvatud „tegevusüksusesse II kuuluvad kandidaadid,
kelle tegevusvaldkonnaks on sekretäritöö ja kes sooritavad selles etapis kõik testid samaaegselt”.
Samas 21. novembri 2005. aasta teatises osutati, et „andmebaasi kandmiseks õiguse andvad testide läbimise künnised” on tegevusüksusesse II
kuuluvate ametikohtade puhul kõikide testide kogutulemusena 45% ning verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamise testide
nõutud miinimum on 35%.
Hageja sooritas 6. jaanuaril 2006 Brüsselis (Belgia) selle äriühingu töötajate järelevalve all, kellele EPSO oli andnud volitused
eelvaliku testide korraldamiseks, testid tema verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamiseks, testid teadmiste kohta Euroopa
Liidust ja testid eriteadmiste hindamiseks. Asjaomane isik leidis, et vähemalt neljal korral häirisid eelvaliku testide sooritamist
probleemid tema arvutiga. Tema taotlusele, et talle antaks tõend niisuguste tõrgete asetleidmise kohta, ei vastatud.
EPSO teatas 27. veebruari 2006. aasta elektroonilises teates hagejale, et ta on eelvaliku testid edukalt läbinud ja et tema
nimi kantakse andmebaasi, mis on Euroopa institutsioonidele kättesaadav, et valida välja ja kutsuda vestlusele kandidaadid,
kes vastavad nende vajadustele kõige paremini.
14. märtsil 2006 saatis EPSO hagejale järgmise sisuga elektroonilise teate (edaspidi „14. märtsi 2006. aasta otsus”):
„Lugupeetud kandidaat
Üksikutel juhtudel on kandidaatidele kirjade edastamisel tehtud vea tõttu mõni kandidaat, kelle hulka ka Teie kuulute, saanud
kaks erinevat ja omavahel vastuolus olevat kirja saadud tulemuste kohta.
Teid puudutavate andmete täpsustamiseks oleme kohustatud Teile teatama, et Teie tulemused on järgmised:
–        verbaalne:                                    32,00%
–        matemaatiline:                                    35,00%
Verbaalne ja matemaatiline kokku:                        33,33%
Tegevusüksuses II nõutav miinimum: 35%
Seetõttu peame Teile kahetsusega teatama, et verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamise testi tulemused ei ole piisavad,
et EPSO-l oleks võimalik Teid valikumenetluse järgmisesse etappi lubada.
[…]
Vabandame tekitatud ebamugavuste pärast.”
Hageja vaidlustas 14. märtsi 2006. aasta otsuse 10. aprilli 2006. aasta teates kirjas pealkirjaga „Testi tulemuste vaidlustamine”.
Ta osundas sellele, et ta oli sunnitud eelvaliku testide tegemise „mitu korda” „infotehnoloogilise rikke” tõttu katkestama
ja et „tema nime kandmine EPSO andmebaasi tuleb lugeda kehtivaks”.
EPSO andis 19. aprilli 2006. aasta e-kirjas hagejale vastuse ja kinnitas, et viimane kogus verbaalse ja matemaatilise võimekuse
hindamise testides 33,33% õigeid vastuseid, kuigi nõutud miinimum oli 35%. Seoses hageja kaebustega väidetavalt esinenud infotehnoloogiliste
tõrgete kohta märkis EPSO, et need kaebused on esitatud „liiga hilja”, et „ei ole enam võimalik kontrollida, kas personaalarvuti
puhul, millega hageja testid sooritas, esinesid kõrvalkalded”, ja et „registreeritud tulemused tunduvad olevat normaalsed”.
Samal päeval EPSO-le saadetud e-kirjas meenutas hageja esmalt, et ta andis infotehnoloogilistest tõrgetest teada nii ruumis,
kus ta testid sooritas, kui ka pärast 14. märtsi 2006. aasta otsuse kättesaamist, ning märkis seejärel, et ei saa välistada,
et need tõrked võisid tema kandidatuuri tagasilükkamist mõjutada.
EPSO saatis 20. aprillil 2006 vastuseks järgmise e-kirja:
„[…]
Oleme igal juhul valmis Teie esitatud fakte analüüsima, samas soovime Teilt asjakohast lisateavet. Kui esitasite Teie poolt
kirjeldatud sündmuste käigus järelevaatajale taotluse, anti Teile sellisel juhul juhtumi number. Palume see number meile teatavaks
teha, et saaksime asja uurida. Kuna testid talletatakse, siis probleemide esinemise korral teevad järelevaatajad selle kohta
registrisse märke ja meie saame asjaolud välja selgitada.”
Hageja saatis samal päeval EPSO-le e-kirja, milles märkis, et „talle ei antud mingisugust juhtumi numbrit”, kuigi ta seda
palus, ja ta täpsustas, et talle ei teatatud ei järelevaataja nime ega selle isiku nime, kes tuli infotehnoloogilist tõrget
kõrvaldama.
Hagejal oli võimalik EPSO veebilehel tutvuda tabeliga, kus olid toodud kõik õiged vastused, tema antud vastused ja aeg, mis
kulus tal vastamiseks küsimustele, millele tal tuli vastata. Tabelis ei olnud toodud asjaomasele isikule esitatud küsimusi,
kuid see sisaldas märget, et ühe ebaselge küsimuse eest anti talle automaatselt üks punkt.
14. juuni 2006. aasta teatises, mis saabus samal päeval faksi teel Euroopa Ühenduste Komisjoni, esitas hageja personalieeskirjade
artikli 90 lõike 2 alusel muu hulgas 14. märtsi 2006. aasta otsuse peale kaebuse. Nimetatud teatises esitas hageja administratsioonile
taotluse edastada talle küsimused, mis talle verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamise testides esitati.
Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus jättis 11. oktoobri 2006. aasta otsusega kaebuse rahuldamata.

Poolte nõuded ja menetlus
Hageja esitas käesoleva hagi 29. jaanuaril 2007.
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
„–      […] tühistada 14. märtsi 2006. aasta otsus […];
–        […] tühistada EPSO ja/või valikukomitee otsus jätta hageja kandmata eelvaliku testid edukalt läbinud kandidaatide andmebaasi;
–        […] tühistada valikumenetluse järgnevad etapid […];
–        […] mõista kohtukulud välja [komisjonilt].”
Komisjon palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
„–      jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja vastavalt kehtivale õigusele.”
Hispaania Kuningriik esitas 30. aprillil 2007 Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleile avalduse menetlusse astumiseks hageja nõuete
toetuseks.
Itaalia Vabariik esitas 3. mail 2007 Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleile avalduse (originaal saabus 4. mail 2007) menetlusse
astumiseks hageja nõuete toetuseks.
Avaliku Teenistuse Kohtu teise koja esimees andis 19. juuni 2007. aasta määrustega Hispaania Kuningriigile ja Itaalia Vabariigile
loa hagejate nõuete toetuseks menetlusse astuda.
Algul Avaliku Teenistuse Kohtu teisele kojale määratud kohtuasi määrati 19. veebruari 2009. aasta otsusega esimesele kojale.
17. juuni 2009. aasta otsusega saadeti kohtuasi täiskogule arutamiseks.
Erinevate menetlust korraldavate meetmete raames palus Avaliku Teenistuse Kohus pooltel vastata kirjalikele küsimustele ja
esitada dokumente. Pooled järgisid neid meetmeid.
Ühtlasi palus Avaliku Teenistuse Kohus pooltel esitada oma seisukoht küsimuses, kas EPSO oli 14. märtsi 2006. aasta otsuse
tegemiseks pädev.
Viimaseks palus Avaliku Teenistuse Kohus pooltel – välja arvatud Itaalia Vabariik – esitada oma seisukohad selle kohta, millist
mõju avaldavad käesolevale kohtuasjale Euroopa Liidu Üldkohtu 13. septembri 2010. aasta otsused liidetud kohtuasjades T-156/07
ja T-232/07: Hispaania
vs
. komisjon ning liidetud kohtuasjades T-166/07 ja T-285/07: Itaalia
vs
. komisjon.
Seitsmest kohtunikust kaks ei saanud nõupidamisel osaleda, kuna üks kohtunik oli Avaliku Teenistuse Kohtust lahkunud ja asunud
kohtunikuna ametisse Euroopa Liidu Üldkohtusse ning teine kohtunik ei saanud meditsiinilistel põhjustel oma ülesandeid täita.

Õiguslik käsitlus
1.
Nõuded valikumenetlusele järgnevate etappide tühistamiseks
Olgu meenutatud, et vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja – mis on sama põhikirja I lisa artikli 7 lõike 1 kohaselt Avaliku Teenistuse
Kohtule kohaldatav – artikli 21 esimesele lõigule ning Esimese Astme Kohtu kodukorra – mida kohaldatakse nõukogu 2. novembri
2004. aasta otsuse 2004/752/EÜ, Euratom, millega asutatakse Euroopa Liidu avaliku teenistuse kohus (ELT L 333, lk 7), kohaselt
enne Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra jõustumist 1. novembril 2007 esitatud hagide osas viimase suhtes
mutatis mutandis
– artikli 44 lõike 1 punktile c tuleb hagiavalduses märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Need peavad olema
märgitud piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja saaks valmistuda enda kaitsmiseks ja Avaliku Teenistuse Kohus saaks vajaduse
korral teha asjas otsuse täiendavate andmeteta.
Käesoleval juhul ei võimalda eespool nimetatud nõuded selgelt identifitseerida seda meedet või neid meetmeid, mille tühistamiseks
need nõuded on esitatud, ning seetõttu tuleb need vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
2.
Nõuded tühistada 14. märtsi 2006. aasta otsus ja EPSO ja/või valikukomitee otsus jätta hageja kandmata eelvaliku testid edukalt
läbinud kandidaatide andmebaasi
Hageja esitab eelnevalt osutatud nõuete põhjendamiseks kolm väidet: esimese väite kohaselt on rikutud EÜ artikli 12 esimest
lõiku ning muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõiget 1 ja lõike 3 punkti e; teise väite kohaselt on rikutud
„hea halduse, võrdse kohtlemise, objektiivsuse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid”; kolmanda väite kohaselt on rikutud „võrdse
kohtlemise põhimõtet, […] õiguspärase ootuse, läbipaistvuse ja põhjendamiskohustuse põhimõtteid”.
Lisaks esitas hageja kohtuistungil neljanda väite, et 14. märtsi 2006. aasta otsuse on teinud ebapädev organ.

Esimene väide, et on rikutud EÜ artikli 12 esimest lõiku ja muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõiget 1 ja
lõike 3 punkti e
Selles väites esitavad hageja ja menetlusse astujad sisuliselt väite, et osalemiskutse on õigusvastane ja selle väite võib
jagada kolmeks osaks. Osalemiskutse on õigusvastane osas, milles:
–        kandidaadid olid kohustatud põhikeeleks märkima oma kodakondsusest tuleneva keele või koolihariduse omandamiseks kohustusliku
keele (esimene väiteosa),
–        teiseks keeleks sai valida ainult saksa, inglise või prantsuse keele (teine väiteosa),
–        see oli avaldatud üksnes saksa, inglise ja prantsuse keeles ning milles EPSO ja kandidaatide vahelise kirjavahetuse keeleks
sai valida vaid nimetatud keeled (kolmas väiteosa).
Esimene väiteosa, mille kohaselt olid kandidaadid osalemiskutse järgi kohustatud märkima põhikeeleks oma kodakondsusest tuleneva
keele või koolihariduse omandamise keele
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punktis e sätestatu, mille kohaselt võib isiku
lepingulise töötajana tööle võtta ainult tingimusel, et ta esitab tõendi ühe liidu keele põhjaliku tundmise ja teise liidu
keele rahuldava tundmise kohta oma kohustuste täitmiseks vajalikul tasemel, ei eelda mingil juhul seda, et keel, mida lepinguliseks
töötajaks kandideeriv isik peab põhjalikult oskama, on tingimata tema kodakondsusest tulenev keel või koolihariduse omandamise
keel.
Osalemiskutse A-osa punkti 3 alapunkti b oli lisatud selgitus, mille kohaselt loetakse „valiku tegemata jätmisel” iga kandidaadi
„põhikeeleks”, s.o keel, mida nad peavad põhjalikult oskama, „kodakondsusest tulenev keel või koolihariduse omandamiseks kohustuslik
keel”. Selle selgitusega on EPSO hageja arvates muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punkti e vastaselt
välistanud selle, et kandidaat saaks märkida oma põhikeeleks muu kui tema kodakondsusest tuleneva keele või koolihariduse
omandamise keele. Hageja toonitab, et seega võetakse temalt võimalus valida oma põhikeeleks keel, mille keskel ta on üles
kasvanud ja milleks käesoleval juhul on itaalia keel.
Lisaks on kodakondsusest tuleneva keele või koolihariduse omandamise keele märkimise nõue, mis on esitatud osalemiskutses
ja mida kinnitatakse samas viidatud kandidaatidele koostatud juhendis ja EPSO veebilehel rubriigi all „Korduma kippuvad küsimused”,
EÜ artikli 12 esimese lõiguga ja muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõikega 1 vastuolus osas, milles kandidaate
koheldakse erinevalt nende kodakondsuse ja rahvusliku päritolu alusel. See takistab kaudselt osal kandidaatidest sooritada
testid oma emakeeles, samas kui mõne muu kodakondsuse või rahvusliku päritoluga kandidaadile jääb see võimalus alles.
Hageja lisab, et ta ei saa nõustuda kaebuse rahuldamata jätmise otsuses esitatud komisjoni argumendiga, et osalemiskutses
kasutatud väljend „valiku tegemata jätmisel” osutab sellele, et kandidaadid saavad oma põhikeelt vabalt valida. Lisaks oma
ebaselgusele esineb väljend „valiku tegemata jätmisel” ainult osalemiskutse inglis- ja prantsuskeelses versioonis, mitte saksakeelses.
Igal juhul ei ole osalemiskutse kooskõlas oma õiguspärase eesmärgiga, milleks on informeerida asjaomaseid isikuid võimalikult
täpselt vabale ametikohale kandideerimiseks vajalikest tingimustest, et nad saaksid hinnata, millised on nende võimalused
kandideerimiseks.
Komisjon omalt poolt palub esimese väite esimese osa tagasi lükata.
Komisjon väidab esiteks, et ükski osalemiskutse punkt ega kandidaatidele koostatud juhendis ja EPSO veebilehel toodud nõue
ei kohustanud kandidaate valima põhikeeleks kodakondsusest tulenevat keelt või koolihariduse omandamise keelt. Kodakondsuse
ja koolihariduse kriteerium olid osalemiskutses esitatud vaid täienduseks, et juhul kui kandidaat unustab keele registreerimisel
märkida, saab selle puuduse kõrvaldada.
Komisjon märgib kostja vastuses, et igal juhul ei saanud hageja valida muud keelt kui prantsuse keel. Komisjoni sõnul pidid
kandidaadid valima põhikeeleks selle keele, mida nad kõige paremini valdavad. Käesoleval juhul valdab hageja prantsuse keelt
paremini kui itaalia keelt. Seega juhul, kui asjaomane isik oleks põhikeeleks valinud itaalia keele ja teiseks keeleks prantsuse
keele, oleks ta saanud põhjendamatu eelise, kuna testid oleks tulnud sooritada keeles, mida ta kõige paremini oskab. Osalemiskutse
eesmärk oli panna kandidaadid võrdsesse olukorda, nõudes neilt eelvaliku testide sooritamist keeles, mida nad eeldatavalt
ei valda nii hästi kui oma põhikeelt.
Komisjon märkis kohtuistungil siiski sõnaselgelt, et vastupidi sellele, nagu võis tema kostja vastusest aru saada, said kandidaadid
põhikeeleks vabalt valida mis tahes keele, mida nad põhjalikult oskavad. Komisjon leiab, et hagejal oli lubatud valida itaalia
keel põhikeeleks ja prantsuse keel teiseks keeleks ning sooritada eelvaliku testid seega prantsuse keeles. Komisjon lisab,
et asjaomane isik valis vabalt põhikeeleks siiski prantsuse keele.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kõigepealt olgu meenutatud, et muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punkti e kohaselt võib isiku lepingulise
töötajana tööle võtta ainult tingimusel, et ta esitab muu hulgas tõendi „ühe [liidu] keele põhjaliku tundmise […] kohta”.
Ehkki keel, mida lepinguliseks töötajaks kandideeriv isik reeglina põhjalikult oskab, on tema kodakondsusest tulenev keel
või koolihariduse omandamise keel, ei saa siiski välistada, nagu ka komisjon kohtuistungil möönis, et kandidaat valdab põhjalikult
ka mõnda muud keelt. Seega on selge, et kuna muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punktis e ei olnud
ühtegi sellekohast selgitust, ei olnud artikli koostajate tahe, et keel, mida lepinguliseks töötajaks kandideeriv isik peab
põhjalikult oskama, on piiratud ainult tema kodakondsusest tuleneva keele või siis koolihariduse omandamise keelega, juhul
kui kandidaat on sellise liikmesriigi kodanik, kus on mitu ametlikku keelt.
Niisiis on käesoleval juhul küsimus selles, kas EPSO nõudis, et kandidaadid peavad põhikeeleks valima kodakondsusest tuleneva
keele või koolihariduse omandamise keele, rikkudes sellega muude teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punkti e, nagu väidab
hageja.
Sellega seoses olgu meenutatud, et osalemiskutse A-osa punkti 3 alapunkti b prantsuskeelses versioonis nõuti kandidaatidelt
lisaks muudele tingimustele „ühe Euroopa Liidu ametliku keele […] põhjalikku oskust – põhikeel” ja täpsustati sulgudes, et
„valiku tegemata jätmisel võib põhikeeleks lugeda kandidaadi kodakondsusest tuleneva keele või koolihariduse omandamiseks
kohustusliku keele”.
Vastupidi hageja poolt väidetule ei saa eelnevalt osutatud täpsustust, mis sisaldub ka osalemiskutse ingliskeelses versioonis,
tõlgendada nii, et see tegi kandidaatidele kohustuslikuks valida põhikeeleks kodakondsusest tuleneva keele, või juhul kui
kandidaat on koolihariduse omandanud liikmesriigis, kus on kaks või enam ametlikku keelt, hariduse omandamise keele. Väljendi
„valiku tegemata jätmisel” kasutamine osutab sellele, et EPSO lisas asjaomase selgituse üksnes selleks, et informeerida kandidaate
sellest, et juhul kui kandidaat unustab registreerimisel oma põhikeele mainimata, kõrvaldab EPSO selle puuduse ja registreerib
selleks keeleks kandidaadi kodakondsusest tuleneva keele või koolihariduse omandamise keele – keel, mida kandidaat eeldatavasti
kõige paremini oskab.
On tõsi, et osalemiskutse saksakeelne versioon erineb prantsus- ja ingliskeelsest versioonist, sest saksakeelne versioon on
sõnastatud järgmiselt: „
Sie müssen über eine gründliche Kenntnis einer der Amtssprachen der Europäischen Union verfügen […] – Hauptsprache (als Hauptsprache
wird die Landessprache des Bewerbers oder die Sprache der Pflichtschule betrachtet) […]
” („Te peate ühte Euroopa Liidu ametlikku keelt […] põhjalikult oskama – põhikeel (põhikeeleks loetakse kandidaadi kodakondsusest
tulenev keel või koolihariduse omandamiseks kohustuslik keel) […]”). Väljakujunenud kohtupraktika järgi välistab liidu õigusnormide
ühetaolise kohaldamise ja seega ka tõlgendamise nõue siiski, et teksti ühte versiooni käsitletaks teistest eraldi, ent näeb
siiski ette, et seda tõlgendatakse nii selle koostaja tegelikku tahet kui ka eesmärki arvestades, võttes eeskätt arvesse kõigis
liidu keeltes olevaid versioone (vt selle kohta Avaliku Teenistuse Kohtu 30. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas F-83/07:
Zangerl-Posselt
vs
. komisjon, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika, mille peale on esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Üldkohtule,
kohtuasi T-62/10 P). Kuna saksakeelne versioon on asjaomase teksti kahe ülejäänud versiooniga võrreldes vähemuses, tuleb eelistada
viimasena nimetatud versioone. Et hageja ei ole pealegi oma kandideerimisavalduses kas või lühidalt kuskil märkinud, et ta
mingil määral saksa keelt oskab, ei saa ta väita, et osalemiskutse saksakeelne versioon viis ta eksitusse, pannes teda uskuma,
et ta peab põhikeeleks valima kodakondsusest tuleneva keele.
Lõpetuseks tuleb märkida, et EPSO veebilehe rubriigi all „Korduma kippuvad küsimused” vastas EPSO küsimusele „Kuidas on määratletud
„põhikeel” ja „teine keel”?”, et „[r]eeglina on põhikeel teie kodakondsusest tulenev keel, kui see on üks Euroopa Liidu 20
ametlikust keelest [ning et] [r]iikide puhul, kus on kaks või enam ametlikku keelt, on põhikeeleks teie kohustusliku koolihariduse
omandamise keel”. Väljendi „reeglina” kasutamine osutab seega sellele, et EPSO ei välistanud võimalust, et kandidaat võis
osalemiskutsega seotud katsetel valida põhikeeleks oma kodakondsusest tulenevast keelest ja koolihariduse omandamise keelest
erineva keele, tingimusel et ta oskab neid keeli põhjalikult.
Neil asjaoludel ei saa nõustuda väitega, et on rikutud muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punkti e,
kuna hagejal ei ole alust väita, et EPSO tegi talle kohustuslikuks märkida põhikeeleks tema kodakondsusest tuleneva keele.
Samal põhjusel ei saa nõustuda ka väidetega, et on rikutud EÜ artikli 12 esimest lõiku ja muude teenistujate teenistustingimuste
artikli 82 lõiget 1.
Järelikult tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väiteosa, mille kohaselt on osalemiskutses teise keele valik õigusvastaselt piiratud ainult saksa, inglise või prantsuse
keelega
–       Poolte argumendid
Hageja meenutab, et vastavalt muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punktile e saab administratsioon nõuda
lepinguliseks töötajaks kandideerivalt isikult konkreetse keele rahuldavat oskust vaid täidetavate kohustuste erilaadi tõttu.
Hageja arvates ei ole EPSO seda tingimust täitnud, kuna ta otsustas piirata osalemiskutses teise keele valikut saksa, inglise
või prantsuse keelega, kuigi töökohustused, mida kandidaadid töölevõtmise korral täitma hakkavad, ei nõua kõik või ei nõua
kõik samal määral saksa, inglise või prantsuse keele rahuldavat oskust.
Hageja selgitab veel, et piirates teise keele valikut saksa, inglise või prantsuse keelega, on EPSO jätnud tähelepanuta lepingulise
töötaja tööülesannete „välise mõõtme”, sest lepingulised töötajad kasutavad suhetes liikmesriikidega või liikmesriikide jurisdiktsiooni
alla kuuluvate isikutega kõiki liidu institutsioonide ametlikke keeli.
Hageja lisab, et ühegi põhjendusega, mille komisjon teise keele valiku piiramise õigustamiseks võib esitada, ei saa nõustuda.
Tõepoolest, juhul kui komisjon põhjendab niisugust piirangut halduslike takistustega – EPSO-l ja äriühingul, kellele ta oli
andnud volitused eelvaliku testide korraldamiseks, puuduvad piisavad materiaalsed vahendid ja inimressursid testide korraldamiseks
kõigis 20 Euroopa Liidu ametlikus keeles –, on see piirang õigusvastane, kuna sellel ei ole mingit seost nende tööülesannetega
laadiga, mida hakatakse täitma.
Samuti ei ole sellel õigustusel alust juhul, kui piirangut põhjendatakse väidetava asjaoluga, et saksa, inglise ja prantsuse
keel on Euroopa Liidu institutsioonide töökeeled. Määruse nr 1 artikkel 1 sätestab, et institutsioonide töökeelteks on kõik
Euroopa Liidu ametlikud keeled, mitte ainult saksa, inglise või prantsuse keel. Teisalt, kuigi määruse nr 1 artikkel 6 lubab
institutsioonidel näha ette lihtsustatud keelekasutuse korra puhtalt nende sisemiste vajaduste tarbeks, ei ole mingil viisil
osutatud sellele, et samad institutsioonid peaksid niisuguse korra kehtestama. Igal juhul ei ole tõendatud, et kõnealused
kolm keelt on konkreetselt need keeled, mida institutsioonide sisemises töökorralduses tavaliselt kõige rohkem kasutatakse.
Peale selle olukorras, kus saksa, inglise ja prantsuse keel on – vähemalt Brüsselis ja Luksemburgis asuvates institutsioonides
– sisemises asjaajamises kasutatavateks keelteks, väidab hageja, et taotletud eesmärgi ja selle saavutamiseks EPSO võetud
meetmete vahel ei ole mingit asjakohast ja veelgi vähem proportsionaalset suhet. Nende kandidaatide puhul, kes on põhikeeleks
valinud saksa, inglise või prantsuse keele, tähendaks EPSO nõue valida teiseks keeleks veel üks keel nendest kolmest, et need
kandidaadid peavad tõendama kahe institutsioonide sisemises asjaajamises kasutatava keele oskust, samas kui kandidaatidelt,
kes on põhikeeleks valinud muu kui saksa, inglise või prantsuse keele, nõutakse ainult ühe sisemise asjaajamise keele oskust.
Hageja järeldab selle põhjal, et piirates teise keele valikut saksa, inglise või prantsuse keelega ning takistades tal seega
valida itaalia keelt, rikkus EPSO EÜ artiklit 12, diskrimineerimiskeelu põhimõtet ja muude teenistujate teenistustingimuste
artikli 82 lõike 3 punkti e.
Komisjon väidab omalt poolt, et kandidaatidele pandud kohustus valida teiseks keeleks saksa, inglise või prantsuse keel peegeldab
kõigest huvi sisemise asjaajamise tõhususe vastu institutsioonides. Kuivõrd ametlike keelte arv on märkimisväärselt suurenenud,
peab sisemise asjaajamise saama tagada sellega, kõik ametnikud ja muud teenistujad oskavad vähemalt ühte nendest keeltest,
mida institutsioonides ja eelkõige komisjonis tegelikult tavaliselt kasutatakse.
Komisjon lisab, et juhul kui kandidaadid valisid põhikeeleks saksa, inglise või prantsuse keele, on õigustatud nõuda nendelt
isikutelt nimetatud keeltest veel ühe keele oskust, mis on esiteks vajalik kõikide kandidaatide võrdse kohtlemise tagamiseks
ja teiseks sisemise asjaajamise võimaluste laiendamiseks.
Lisaks märgib komisjon, et osalemiskutse eesmärk oli moodustada andmebaas, mis rahuldaks töölevõtmise vajadused tulevikus,
mitte aga konkreetse ametikoha täitmine, ning sellest tulenevalt oli EPSO-l seda enam põhjust tagada, et kõik sellesse andmebaasi
kantud kandidaadid tõendavad keeleoskust, mis on nõutav nende tegevusüksuse mis tahes ametikohal, mida neile võidakse pakkuda.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et piirates need keeled, mida kandidaadid peavad rahuldaval tasemel oskama,
saksa, inglise või prantsuse keelega, rikkus EPSO nii EÜ artiklit 290, mis annab liidu institutsioonide keelekasutuse korra
kehtestamise nõukogu ainupädevusse, samuti otsust 2002/620, millega ei anta EPSO-le keelekasutuse korra osas mingisugust pädevust,
kui ka põhiõiguste harta artiklit 22, mis tagab mitmekeelsuse põhimõtte. Väites, et kandidaatidel oleks pidanud olema võimalus
valida teine keel kõigi liidu ametlike keelte hulgast, leiavad menetlusse astujad lõpuks, et sellise piiranguga rikutakse
ka õiguspärase ootuse põhimõtet ja et see on täiesti põhjendamata.
Hispaania Kuningriik lisab, et komisjon ei ole esitanud ühtegi selgitust, mis põhjendaks seda, et saksa, inglise ja prantsuse
keel on komisjonis kõige enam kasutatavad keeled, või et nende keelte valimine sisemise asjaajamise keeltena on põhjendatud
objektiivsete kaalutlustega. Igal juhul ei ole volinike kolleegium ühtegi sellesisulist otsust vastu võtnud.
Viimaseks täheldab Hispaania Kuningriik, et osalemiskutses esitatud keeleoskuse nõue andis vastuolus EÜ artikliga 12 eelise
kandidaatidele, kes on nende liikmesriikide kodanikud, kus ametlikuks keeleks on saksa, inglise või prantsuse keel.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Alustuseks olgu märgitud, et muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punktis e esitatud keelenõuded, milleks
on käesoleval juhul nõue osata ühte liidu keelt põhjalikult ja teist liidu keelt rahuldaval tasemel kohustuste täitmiseks
vajalikus ulatuses, on kõigest lepinguliste töötajate töölevõtmise miinimumnõuded.
Sellest tulenevalt võib administratsioonil teenistuse või töökoha vajadustest lähtuvalt olla vajaduse korral õigus määrata
kindlaks keel või keeled, mille puhul on nõutav nende põhjalik või rahuldav oskus (vt
a contrario
Euroopa Kohtu 4. märtsi 1964. aasta otsus kohtuasjas 15/63: Lassalle
vs
. parlament, lk 73 ja 74; kohtujurist Lagrange’i ettepanek selle kohtuotsuse kohta, lk 94; vt samuti eespool viidatud kohtuotsused
Hispaania
vs
. komisjon, punkt 65, ja Itaalia
vs
. komisjon, punkt 81).
Kuigi niisugune eriline keeleoskuse nõue võib tuleneda sellele ametikohale esitatud konkreetsetest nõuetest, kuhu lepinguline
töötaja asub, võib see üldisemalt tuleneda sellest, et institutsiooni sisemises asjaajamises kasutatakse ühte või mitut keelt.
Kuna institutsioonil on isegi ilma sellekohast ametlikku otsust tegemata õigus valida sisemiseks asjaajamiseks piiratud arvul
keeli, tingimusel et tehtud valik põhineb funktsionaalsete vajadustega seonduvatel objektiivsetel asjaoludel (vt selle kohta
kohtujurist Poiares Maduro ettepanek kohtuasjas C-160/03: Hispaania
vs
. Eurojust, milles Euroopa Kohus tegi otsuse 15. märtsil 2005, punktid 49 ja 56; eespool viidatud kohtuotsused Hispaania
vs
. komisjon, punkt 75, ja Itaalia
vs
. komisjon, punkt 93), järeldub sellest, et asjaomane institutsioon võib õiguspäraselt nõuda lepingulistelt töötajatelt, keda
ta soovib tööle võtta, selle institutsiooni sisemises asjaajamises kasutatavatele keeltele vastavat keeleoskust. Vastupidisel
juhul riskib ta sellega, et võtab tööle töötaja, kes ei suuda kohaselt täita oma töökohustusi institutsioonis, sest võib juhtuda,
et ta ei ole võimeline oma töökaaslastega suhtlema ja ülemuste korraldustest aru saama või teeb seda väga suurte raskustega.
Seejuures tuleb märkida, et eespool viidatud kohtuotsuses Itaalia
vs
. komisjon, mis tehti kohtuasjas, kus EPSO oli avaldanud konkursiteate, et koostada reservnimekiri administraatorite ja assistentide
vabade ametikohtade täitmiseks Euroopa institutsioonides, tunnistas Euroopa Liidu Üldkohus mitte ainult seda, et saksa, inglise
ja prantsuse keele valik vastab liidu institutsioonide ja asutuste funktsionaalsetele vajadustele, vaid ka seda, et EPSO-l
oli õigus nõuda konkursil osalevatelt kandidaatidelt, et nad oskaksid teise keelena ühte nimetatud kolmest keelest (eespool
viidatud kohtuotsus Itaalia
vs
. komisjon, punkt 103).
Tuleb siiski meenutada, et personalieeskirjade artikli 1d lõige 1 keelab igasuguse diskrimineerimise keeleoskuse alusel ning
sama artikli lõike 6 kohaselt peab kõiki diskrimineerimiskeelu põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise piiranguid
objektiivselt ja otstarbekalt põhjendama ja need peavad vastama personalipoliitika üldise huvi kohastele seaduslikele eesmärkidele.
Sellest tulenevalt ei ole keeleoskuse nõue, millel ei ole taotletud eesmärgiga mõistlikult proportsionaalset suhet, personalieeskirjade
artikli 1d lõikes 1 tagatud diskrimineerimiskeelu põhimõttega kooskõlas. Samuti on see vastuolus personalieeskirjale artikliga 27,
mille kohaselt peab administratsioon valima vabade ametikohtade täitmiseks võimalikult võimekad, tulemuslikud ja sõltumatud
ametnikud. Kui lepinguliseks töötajaks kandideerivatelt isikutelt nõutakse – kas või rahuldaval tasemel – mitme kindlaksmääratud
keele oskust, ilma et see nõue oleks taotletud eesmärgiga proportsionaalne, annab see nendele keeltele privilegeeritud staatuse,
kuigi EÜ artikli 290 kohaselt saab eeskirjad Euroopa Liidu keelte kohta ühehäälselt kindlaks määrata ainult nõukogu ning põhiõiguste
harta artikli 22 kohaselt peab liit austama „kultuurilist, usulist ja keelelist mitmekesisust”.
Eelnevalt esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb hageja ja menetlusse astujate väidetele vastamiseks kõigepealt välja selgitada,
kas osalemiskutses sisalduvad keeleoskuse nõuded vastavad personalipoliitika üldise huvi kohastele seaduslikele eesmärkidele,
ning jaatava vastuse korral, kas esitatud nõuete ja taotletud eesmärgi vahel on mõistlik proportsionaalne suhe.
Mis puutub esiteks küsimusse, kas osalemiskutses sisalduvad keeleoskuse nõuded vastavad personalipoliitika üldise huvi kohastele
seaduslikele eesmärkidele, siis tuleb meenutada, et osalemiskutse avaldati „Euroopa institutsioonide ja eelkõige komisjoni
ja nõukogu nimel” „nende kandidaatide andmebaasi moodustamiseks, kelle saab tööle võtta lepinguliste töötajatena erinevate
tööülesannete täitmiseks Euroopa institutsioonides”. Menetluse käigus esitatud dokumentidest tuleneb, et saksa, inglise ja
prantsuse keelt kasutatakse erinevas ulatuses sisemise asjaajamise keelena institutsioonides, kes võtavad tööle olulise osa
kandidaatidest, kes on eelvaliku testid edukalt läbinud, ehk komisjonis ja nõukogus.
Seega, kui võtta arvesse saksa, inglise ja prantsuse keele positsiooni institutsioonides, kus töölevõetud lepingulised töötajad
peaksid hakkama oma töökohustusi täitma, vastavad osalemiskutses sisalduvad keelenõuded personalipoliitika üldise huvi kohastele
seaduslikule eesmärgile tagada, et töötajatel on sisemise asjaajamise keelele vastav keeleoskus.
Oluline on lisada, et käesoleval juhul oli osalemiskutse eesmärk moodustada andmebaas, et võtta erinevatesse liidu institutsioonidesse
tööle nelja tegevusüksusesse kuuluvaid lepingulisi töötajaid „erinevate tööülesannete täitmiseks” institutsioonides. Seega,
kui võtta esiteks arvesse nende institutsioonide erinevusi, kes võivad eelvaliku testid edukalt läbinud isikuid tööle võtta,
ja teiseks vabade ametikohtade paljusust, oli põhjendatud, et EPSO kontrollib, kas need isikud on kohe võimelised oma töökohustusi
täitma, st kas nad on võimelised vähemalt ühest neid tööle võtva institutsiooni töökeelest aru saama.
Veel olgu meenutatud, et erinevalt ametnikest on lepingulised töötajad tavaliselt institutsiooni teenistuses piiratud aja,
mis on muude teenistujate teenistustingimustes kindlaks määratud, ning seetõttu ei ole nende töötajate keeleoskuse puudulikkust
võimalik kõrvaldada koolitusprogrammide abil, mis institutsioonid on mitmekeelsuse soodustamiseks ja edendamiseks kasutusele
võtnud.
Teiseks jääb vastata küsimus, kas osalemiskutses sisalduvate keelenõuete ja taotletud eesmärgi vahel on mõistlik proportsionaalne
suhe. Sellega seoses olgu selgitatud, et eespool viidatud kohtuotsustes Itaalia
vs
. komisjon (punkt 94) ja Hispaania
vs
. komisjon (punkt 75) leidis Euroopa Liidu Üldkohus, et juhul kui institutsioon valib mitu sisemise asjaajamise keelt, ei
saa nõuda isikutelt, kelle ta soovib tööle võtta, lisaks nendele keeltele veel ühe keele oskust. Euroopa Liidu Üldkohtu hinnangul
ei saa mitme keele samaaegse oskuse nõuet põhjendada asutusesisese asjaajamise vajadustega ning see võib tuleneda üksnes soovist
anda teatud ametlikele keeltele privilegeeritud staatus.
Käesolevas asjas on selge, et osalemiskutses nõuti kandidaatidelt põhikeelena ühe ametliku keele põhjalikku oskust ja teise
keelena saksa, inglise või prantsuse keele rahuldavat oskust, kusjuures teine keel pidi olema põhikeelest erinev keel. Avaliku
Teenistuse Kohus märgib seega, et EPSO nõudis kandidaatidelt, et nad oskaksid vaid ühte sisemise asjaajamise keeltest institutsioonides,
kes võivad neid tööle võtta.
Vastab tõele, et juhul, kui on tegemist kandidaatidega, kes nagu hageja on valinud põhikeeleks saksa, inglise või prantsuse
keele, tähendas nõue valida teiseks keeleks veel üks keel nendest kolmest, et need kandidaadid peavad tõendama kahe sisemises
asjaajamises kasutatava keele oskust: ühte põhikeelena ja teist teise keelena.
Seda asjaolu ei saa siiski EPSO taotletud eesmärgi suhtes ebaproportsionaalseks pidada.
Esiteks tõsiasi, et mõni kandidaat valis põhikeeleks saksa, inglise või prantsuse keele, oli tingitud nende konkreetsest olukorrast
(vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 5. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas T-376/03: Hendrickx
vs
. nõukogu, punkt 33).
Teiseks on oluline meenutada, et diskrimineerimiskeelu põhimõte, mis on võrdsuse üldpõhimõtte konkreetne väljendus (vt selle
kohta Euroopa Kohtu 19. oktoobri 1977. aasta otsus liidetud kohtuasjades 117/76 ja 16/77: Ruckdeschel jt, EKL 1977, punkt 7),
moodustab koos viimasega ühe liidu põhiõigustest, mille järgimise Euroopa Kohus tagab (Euroopa Kohtu 12. detsembri 2002. aasta
otsus kohtuasjas C-442/00: Rodríguez Caballero, punkt 32). Eespool viidatud kohtuotsuse Itaalia
vs.
komisjon punktis 94 rõhutas Euroopa Liidu Üldkohus, et keelenõuded, mis on esitatud isikutele, kes kandideerivad ametikohtadele
Euroopa Liidu institutsioonides ja asutustes, ei või põhjustada liidu kodanike põhjendamatut erinevat kohtlemist ega takistada
võrdset juurdepääsu neile pakutud ametikohtadele.
On tõsi, et käesolevas asjas on EPSO väljapakutud lahenduse tagajärg see, et koheldakse erinevalt kandidaate, kes valisid
põhikeeleks muu kui saksa, inglise või prantsuse keele, ning kandidaate, kes valisid põhikeeleks ühe nimetatud kolmest keelest.
Kui esimesena nimetatud kandidaatidel oli võimalus valida teine keel kolme keele, s.o saksa, inglise või prantsuse keele hulgast,
siis teisena nimetatud kandidaadid said sellise valiku teha vaid kahe keele vahel. Kui EPSO oleks seevastu valinud teistsuguse
lahenduse, nagu hageja soovis, ja andnud kandidaatidele, kes olid oma põhikeeleks valinud saksa, inglise või prantsuse keele,
võimaluse vabalt valida teine keel kõikide ametlike keelte hulgast, mis ei ole nende põhikeel, oleks selline lahendus andnud
neile teiste kandidaatide ees palju suurema eelise, kui viimastele tegelikult osaks langes. Seega, kuna EPSO-l tuli valida
kahe lahendusvariandi vahel, mis mõlemad põhjustavad kahe kandidaatide rühma erinevat kohtlemist, otsustas EPSO variandi kasuks,
mis põhjustab vähemal määral erinevat kohtlemist, ja seega ei saa öelda, et EPSO oleks kehtestanud sobimatud keeleoskuse nõuded.
Järelikult tuleb tagasi lükata väited, et nõue valida teiseks keeleks veel üks nimetatud kolmest keelest, mis oli esitatud
kandidaatidele, kes valisid põhikeeleks saksa, inglise või prantsuse keele, ei ole põhiõiguste harta artikli 22, diskrimineerimiskeelu
põhimõtte ega muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 3 punktiga e kooskõlas.
Peale selle on liidu institutsioonide sisemises töökorralduses asutusesisese asjaajamise keele valimine asjaomaste institutsioonide
ülesanne ja neil on õigus seda oma töötajatelt nõuda. Määruse nr 1 – mille nõukogu võttis vastu asutamislepingu sätete alusel,
mis andsid talle volitused kehtestada eeskirjad Euroopa Liidu institutsioonide keelte kohta – artiklist 6 tuleneb, et „institutsioonid
võivad oma töökorras sätestada, milliseid keeli konkreetsetel juhtudel kasutatakse”. Seega vastupidi Hispaania Kuningriigi
ja Itaalia Vabariigi poolt väidetule oli EPSO pädev piirama teise keele valikut saksa, inglise või prantsuse keelega, nagu
ta tegi seda osalemiskutses, mis oli avaldatud „Euroopa institutsioonide ja eelkõige komisjoni ja nõukogu nimel”.
Samuti tuleb tagasi lükata argument, et EPSO oleks pidanud osalemiskutses põhjendama valikut kasutada eelvaliku testide tegemiseks
asjaomast kolme keelt, kuna on selge, et see valik vastab institutsioonide sisemistele vajadustele (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus Hispaania
vs
. komisjon, punkt 88).
Samamoodi ei saa nõustuda Hispaania Kuningriigi esitatud argumendiga, et osalemiskutses esitatud keeleoskuse nõue andis vastuolus
EÜ artikliga 12, mis keelab igasuguse kodakondsusel põhineva diskrimineerimise, eelise kandidaatidele, kes on nende liikmesriikide
kodanikud, kus ametlikuks keeleks on saksa, inglise või prantsuse keel, kuna nimetatud kandidaadid pidid nii nagu teiste liikmesriikide
kodanikud sooritama eelvaliku testid keeles, mida nad põhjalikult ei oska.
Lõpetuseks, kuigi Itaalia Vabariik põhjendab oma väidet, mille kohaselt teise keele valiku piiramisega rikutakse õiguspärase
ootuse põhimõtet, sellega, et EPSO tavapraktikas ei ole ametnike töölevõtmise konkursside korraldamisel seatud teise keele
valikule mingeid piiranguid ja seda ka pärast 10 uue liikmesriigi ühinemist 2003. aastal, ei nähtu toimikus sisalduvatest
materjalidest siiski, et EPSO oleks avalikult kohustunud – mida ta pealegi ei oleks õiguspäraselt saanud teha – mitte kehtestama
teise keele osas piirangut lepinguliste töötajate valikumenetluses, mis tal tuli korraldada.
Järelikult tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata.
Esimese väite kolmas osa, mille kohaselt on osalemiskutse avaldamise viis ning EPSO ja kandidaatide vahelise kirjavahetuse
keele valik õigusvastased
Itaalia Vabariik väidab, et kuna EPSO otsustas, et osalemiskutse avaldatakse üksnes saksa, inglise ja prantsuse keeles ning
et administratsiooni ja kandidaatide vahelise kirjavahetuse keele saab valida ainult nende kolme keele hulgast, ega esitanud
selle kohta põhjendust, siis rikkus EPSO EÜ artiklit 12, põhiõiguste harta artiklit 22 ja määruse nr 1 artikleid 1‐6.
Niisugused rikkumised ei saanud siiski hageja huve riivata, kuna tal oli võimalik pärast osalemiskutse avaldamist end katsetele
registreerida, eelvaliku testide tegemisel osaleda ja EPSO-ga kontakti pidada (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 9. veebruari
1994. aasta otsus kohtuasjas T-3/92: Latham
vs
. komisjon, punkt 53). Menetlusse astujal ei ole õigust esitada argumenti, millele hageja ei saa tugineda.
Neil asjaoludel tuleb esimese väite kolmas osa igal juhul tagasi lükata.
Kuna esimese väite kolm osa lükati tagasi, tuleb esimene väide tagasi lükata.

Teine väide, et „on rikutud hea halduse, võrdse kohtlemise, objektiivsuse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid”
Poolte argumendid
Käesoleva väite saab jaotada sisuliselt kaheks osaks.
Esimeses väiteosas leiab hageja, et eelvaliku testides, mis ta 6. jaanuaril 2006 sooritas, esines tehnilisi tõrkeid. Vähemalt
neljal korral häiris testide tegemist see, et tema kasutada olev arvuti ei olnud töökorras, mille tõttu pidi iga kord sekkuma
informaatik. Esinenud tõrked häirisid teda ja kulutasid osa talle antud ajast, ilma et tal oleks lubatud testi uuesti alustada
või saada täiendavat aega kaotatud aja kompenseerimiseks.
Hageja toob esile, et EPSO korraldatud katsetel 2005. aasta detsembris ja 2006. aasta jaanuaris valitses üldiselt „suur segadus”,
mis ilmneb ametiühinguliidu kogutud kandidaatide kinnitustest, ning näiteks mõni neist kandidaatidest, kes olid küll nõuetekohaselt
registreeritud, ei saanud asjaomastel katsetel osaleda või igal juhul ei saanud infotehnoloogiliste tõrgete tõttu testi küsimustega
tutvuda. Lisaks otsustasid valikukomitee liikmeks olevad töötajate esindajad valikukomitee ja EPSO 10. koosolekul jätta valiku
tulemused heaks kiitmata eelkõige tehniliste tõrgete tõttu, mis osalemiskutse raames korraldatud katsete läbiviimisel üldiselt
esinesid.
Hageja väidab, et eelvaliku testide läbiviimisel esinenud rikkumised olid ilmselgelt olulised, kuna rikkumiste korduvus, sagedus
ja nende kõrvaldamiseks vajalik aeg segasid tõsiselt hageja keskendumist.
Teises väiteosas vaidlustab hageja tulemused, mis talle 14. märtsi 2006. aasta otsusega saadeti. Ta selgitab, et 27. veebruaril
2006 nii talle kui veel 62-le kandidaadile edastatud elektrooniline teade, milles teatati, et ta on eelvaliku testid läbinud,
ja seejärel 14. märtsil 2006 edastatud uus elektrooniline teade vastupidise sisuga tõi esile katsete tulemuste registreerimisel
ja töötlemisel esinenud probleemid. Peale selle on vastuolus ühelt poolt 14. märtsi 2006. aasta otsus, milles hagejale teatati,
et talle ekslikult katsete eduka läbimise kohta saadetud 27. veebruari 2006. aasta elektrooniline teade oli tingitud „kandidaatidele
kirjade edastamisel tehtud veast”, ja teiselt poolt 19. aprilli 2006. aasta e-kiri, mille kohaselt oli selle vea põhjuseks
tema üldhinde arvutamisel tehtud viga. Ühe teise kandidaadi kirjalikust tunnistusest nähtub veel, et infotehnoloogiline andmebaas,
kus säilitati eelvaliku testides kandidaatide antud vastuseid, oli rikkega.
Komisjon palub omalt poolt käesoleva väite mõlemad osad tagasi lükata.
Esimese väiteosa kohta väidab komisjon, et hageja ei ole esitanud ühtegi tõendit ega algset tõendit põhjendamaks väidet, et
rikkumised mõjutasid tema testide sooritamist.
Teise väiteosa kohta märgib komisjon, et 27. veebruari 2006. aasta elektroonilise teatega hagejale eelvaliku testide eduka
läbimise kohta ekslikult teabe edastamine oli tingitud arvuti programmeerimisveast, kuna seal ei võetud arvesse asjaolu, et
hageja, kes olles kogunud verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamise testides 33,33% õigeid vastuseid, ei saavutanud 21. novembri
2005. aasta teatises nõutud miinimumi, mis oli 35%.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
–       Esimene väiteosa
Vastavalt hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtetele on institutsioonide ülesanne tagada kõigile konkursil osalevatele
kandidaatidele katsete võimalikult rahulik ja nõuetekohane läbiviimine. Konkursi katsete läbiviimisel aset leidnud rikkumine
mõjutab nende katsete õiguspärasust siiski vaid juhul, kui see rikkumine on oluline ja võib moonutada katsete tulemusi. Sellise
rikkumise puhul on kostjaks olev institutsioon kohustatud tõendama, et see ei mõjutanud katsete tulemusi (Avaliku Teenistuse
Kohtu 13. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas F-22/05: Neophytou
vs
. komisjon, punkt 60).
Käesolevas asjas väidab hageja, et eelvaliku testid, mis ta 6. jaanuaril 2006 sooritas, olid täis tehnilisi tõrkeid ning vähemalt
neljal korral häiris testide tegemist see, et tema kasutada olev arvuti ei olnud töökorras. Samas ei osunda ükski hageja esitatud
asjaolu selgelt, millist laadi olid tõrked, mille tõttu ta väidetavalt isiklikult kannatas. Seda ei tõenda eeskätt asjaolu,
et teistel kandidaatidel oli katsete käigus tulnud ette tehnilisi rikkeid, ega asjaolu, et valikukomitee liikmeks olevad töötajate
esindajad olid valikukomitee koosolekul otsustanud jätta valiku tulemused eelkõige tehniliste tõrgete tõttu heaks kiitmata.
Peale selle, kuigi hageja tulemusi kajastavast tabelist, millega tal oli võimalik EPSO veebilehel tutvuda, ilmneb, et verbaalse
võimekuse testi neljale küsimusele vastamiseks kulus rohkem aega kui sama testi ülejäänud neljale küsimusele vastamiseks,
ei tõenda see asjaolu, et väidetavad tõrked tegelikult esinesid, millele eelvaliku testide korraldamise eest vastutava äriühingu
kinnituses kategooriliselt vastu vaieldakse. Lõpetuseks tuleb märkida, et alles pärast 14. märtsi 2006. aasta otsusest teadasaamist
tõi hageja välja, et ta oli asjaomastest tõrgetest teatanud.
Seega tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.
–       Teine väiteosa
Käesoleval juhul on selge, et kõigepealt teatas EPSO 27. veebruari 2006. aasta elektroonilises teates hagejale, et ta on eelvaliku
testid edukalt läbinud, ning hiljem 14. märtsi 2006. aasta otsuses, et ta on läbi kukkunud. Lisaks nähtub toimikumaterjalidest,
et administratsioon on muutnud niisuguste vasturääkivate teadete andmise kohta oma selgitusi. Pärast seda, kui EPSO oli 14. märtsi
2006. aasta otsuses viidanud „kirjade edastamisel tehtud veale”, seejärel 19. aprilli 2006. aasta kirjas „arvutusveale”, pidas
komisjon Avaliku Teenistuse Kohtu määratud menetlust korraldavale meetmele antud vastuses kõnealuse tõrke põhjuseks „arvuti
programmeerimisviga”, selgitades, et seal ei võetud arvesse asjaolu, et asjaomane isik, kes olles kogunud verbaalse ja matemaatilise
võimekuse testides kõigest 33,33% õigeid vastuseid, ei saavutanud nõutud miinimumi 35%.
Siiski tuleb rõhutada, et komisjon esitas tabeli, milles on toodud kodeeritud loetelu küsimustest, mis hagejale verbaalse
ja matemaatilise võimekuse hindamise testides esitati, õiged vastused, mis ta nendele küsimustele oleks pidanud andma, ja
vastused, mis hageja tegelikult nendele küsimustele andis. Kuigi hageja vaidlustab üldiselt nende tulemuste usaldusväärsuse,
mis EPSO kandidaatidele edastas, ei ole ta tõendanud ega isegi väitnud, et tema verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamiseks
läbi viidud eelvaliku testide tulemuste osas oleks tema õigete vastuste koguprotsent olnud suurem kui 33,33%.
Seega saab hageja toetuda EPSO poolt kandidaatidele edastatud tulemuste üldise usaldusväärsuse vaidlustamisele, põhjendamaks
oma nõudeid 14. märtsi 2006. aasta otsuse tühistamiseks, vaid osas, milles vaidlustamise tulemusena on võimalik kindlaks teha,
et hageja oleks täitnud 21. novembri 2005. aasta teatises kindlaks määratud tingimused, st saanud eelvaliku testides vähemalt
35% õigeid vastuseid. Kuna see käesoleval juhul nii ei ole, tuleb järelikult teise väite teine osa tagasi lükata, kuigi EPSO
rikkus raskelt hea halduse põhimõtet, saates hagejale tema eelvaliku testide tulemuste kohta vasturääkivaid teateid.
Järelikult tuleb teine väide tagasi lükata.

Kolmas väide, et on rikutud „võrdse kohtlemise põhimõtet, õiguspärase ootuse, läbipaistvuse ja põhjendamiskohustuse põhimõtteid”
Kolmanda väite saab jaotada kaheks osaks, millest esimese kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse, läbipaistvuse ja põhjendamiskohustuse
põhimõtteid, ning teise kohaselt võrdse kohtlemise põhimõtet.
Esimene väiteosa, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse, läbipaistvuse ja põhjendamiskohustuse põhimõtteid
–       Poolte argumendid
Hageja märgib, et 26. juulil 2005 toimunud koosolekul lubas EPSO valikukomiteele, et kandidaadid saavad vaidlustamise või
taotluse esitamise korral oma katsetega tutvuda. Hageja heidab seetõttu administratsioonile ette, et viimane ei edastanud
küsimusi, mis talle eelvaliku testides olid esitatud, kuigi hageja oli seda 14. juuni 2006. aasta teatises taotlenud.
Hageja lisab, et kuna EPSO keeldus neid küsimusi edastamast, ei ole Avaliku Teenistuse Kohtul võimalik hinnata, kas need olid
kehtivad ja valdavalt sama rasked kui teistele kandidaatidele esitatud küsimused.
Komisjon väidab omalt poolt, et vastavalt konkursside valdkonnas väljakujunenud kohtupraktikale on ainsad dokumendid, millega
kandidaadid võivad tutvuda, nende enda kirjalikud katsed (Esimese Astme Kohtu 27. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T-33/00:
Martínez Páramo jt
vs
. komisjon). Käesolevas asjas sai hageja seevastu parandatud vastused kätte tabeli kujul.
Komisjon märgib täiendavalt, et kuigi hageja esitas ka 14. juuni 2006. aasta teatises administratsioonile taotluse edastada
küsimused, mis talle olid esitatud, kuulub niisugune taotlus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määruse nr 1049/2001
üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03,
lk 331) kohaldamisalasse. Üksnes Euroopa Liidu Üldkohus on aga pädev niisugust vaidlusküsimust lahendama. Seega on hagi selles
küsimuses vastuvõetamatu.
Komisjon väidab igal juhul, et hagejale esitatud küsimuste edastamine ei oleks tal võimaldanud saavutada taotletud eesmärki,
s.o kontrollida, kas kõikidele kandidaatidele esitatud küsimused olid ühtemoodi kehtivad ja sama rasked.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Olgu meenutatud, et personalieeskirjade artikli 25 teise lõigu järgi peab igas personalieeskirjade alusel ametniku kahjuks
tehtud üksikotsuses sisalduma põhjendus. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on põhjendamiskohustuse eesmärk esiteks anda
asjaomasele isikule vajalik teave selleks, et ta võiks otsustada, kas otsus on põhjendatud või mitte, ning teiseks teha võimalikuks
otsuse kohtulik kontroll (vt Esimese Astme Kohtu 23. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas T-53/00: Angioli
vs
. komisjon, punkt 76, ja eespool viidatud kohtuotsus Martínez Páramo jt
vs
. komisjon, punkt 43).
Peale selle on leitud kohtuasjades, milles hagejad – konkursil osalenud kandidaadid – olid valikvastustega küsimuste kujul
korraldatud katsetel läbi kukkunud, et administratsioon on täitnud oma põhjendamiskohustuse, kui ta saadab asjaomastele isikutele
saadud hinded ja informeerib neid sellest, et mõni küsimus on tühistatud (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 17. jaanuari
2001. aasta otsus kohtuasjas T-189/99: Gerochristos
vs
. komisjon, punkt 34, ning 2. mai 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-67/99 ja T-174/99: Giulietti jt
vs
. komisjon, punktid 81 ja 82).
Seega, kui erandlikud asjaolud puuduvad, siis on administratsioon, kes korraldab töölevõtmise katsed valikvastustega küsimuste
kujul, oma põhjendamiskohustuse täitnud, kui ta saadab katsetel läbi kukkunud kandidaatidele õigete vastuste protsentuaalse
osakaalu ja edastab neile vastava taotluse korral kõikidele küsimustele antavad õiged vastused. See ei oleks nii vaid juhul,
kui hageja vaidlustab oma kaebuses konkreetselt teatud küsimuste asjakohasuse või õigeks loetava vastuse põhjendatuse ning
tingimusel, et tema tulemuste ja testide läbimise künnise vahe on selline, et juhul, kui tema vaie on põhjendatud (mis eeldab
asjaolude ebaõigsuse tuvastamist kohtu poolt – vt selles küsimuses Avaliku Teenistuse Kohtu 11. septembri 2008. aasta otsus
kohtuasjas F-127/07: Coto Moreno
vs
. komisjon, punkt 32), võib ta olla kõnealused katsed edukalt läbinud kandidaatide hulgas. Sellisel juhul peab administratsioon
edastama kaebusele antavas vastuses sellekohase teabe, eelkõige küsimused, mis hagejale eelvaliku testides olid esitatud.
Käesolevas asjas tuleb esmalt märkida, nagu eespool öeldud, et hagejale anti 14. märtsi 2006. aasta e-kirjas teada, et ta
kogus verbaalse võimekuse hindamise testis 32% õigeid vastuseid ja matemaatilise võimekuse hindamise testis 35% õigeid vastuseid
ehk kokku 33,33% õigeid vastuseid, mis on vähem kui tegevusüksuses II käesoleval juhul nõutav miinimum 35%. Lisaks oli hagejal
vahetult enne kaebuse esitamist võimalik EPSO veebilehel tutvuda tabeliga, kus olid toodud kõik talle esitatud küsimuste õiged
vastused, tema antud vastused ja vastamiseks kulunud aeg. Samas tabelis oli ka märgitud, et üks hagejale esitatud küsimustest
oli ebaselge ja et selle eest anti talle üks punkt.
On küll tuvastatud, et personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel 14. märtsi 2006. aasta otsuse peale esitatud kaebuses
palus hageja administratsioonil edastada küsimused, mis talle verbaalse ja matemaatilise võimekuse hindamise testides esitati,
ning et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus jättis kaebusele antavas vastuses selle taotluse rahuldamata. Siiski
tuleb märkida, et asjaomane isik ei vaidlustanud kõnealuses kaebuses konkreetselt teatud küsimuste asjakohasust ega ka väitnud
üldisemalt, et personaalselt talle esitatud küsimused olid ilmselgelt sobimatud või kehtetud. Seega ei saa tõsisasi, et komisjon
ei edastanud hagejale katsetel esitatud küsimusi, kaasa tuua põhjendamiskohustuse rikkumist.
Järelikult tuleb kolmanda väite esimene osa tagasi lükata.
Kolmanda väite teine osa, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet
–       Poolte argumendid
Hageja meenutab, viidates eelkõige Esimese Astme Kohtu 27. juuni 1991. aasta otsusele kohtuasjas T-156/89: Valverde Mordt
vs
. Euroopa Kohus (punktid 121‐123) ja eespool viidatud kohtuotsusele Giulietti jt
vs
. komisjon (punktid 73 ja 74), et kuigi samadel katsetel osalevatele kandidaatidele ei pea tingimata esitama samu küsimusi,
peavad neile esitatud küsimused siiski olema samaväärsed. Käesolevas asjas tundis valikukomitee mitmel korral muret selle
pärast, et katsed võivad olla sobimatud tulenevalt asjaolust, et osa teste oli ette valmistanud mitte institutsioonid ise,
vaid eraõiguslikud äriühingud, kes olid EPSO-ga lepingu sõlminud. Samuti viitas valikukomitee ohule, et kui võtta arvesse,
et teatud küsimused olid ülemäära rasked ja küsimused olid valitud suvaliselt, tuli kandidaatidel sooritada erineva raskusastmega
katseid.
Komisjon väidab omalt poolt, et hageja ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis võiks tekitada kahtlust, et esitatud küsimused
olid sobimatud.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on konkursikomisjonil konkursi raames tehtavate katsete täpse sisu osas ulatuslik
kaalutlusõigus. Liidu kohtul on pädevus hinnata seda sisu üksnes juhul, kui see nähtub konkursiteatest või kui see ei ole
seotud konkursi katsete eesmärkidega (Euroopa Kohtu 8. märtsi 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 64/86, 71/86‐73/86 ja
78/86: Sergio jt
vs
. komisjon, punkt 22; Esimese Astme Kohtu 9. novembri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-285/02 ja T-395/02: Vega Rodríguez
vs
. komisjon, punkt 35). Valikvastustega küsimustest koosnevate katsete korral ei ole Avaliku Teenistuse Kohtul seega pädevust
asendada konkursikomisjoni parandusi enda parandustega. Küsimust saab hinnata lähtudes võimaluse korral selles antud vastusevariantidest
üksnes juhul, kui see küsimus on asjaomase konkursi eesmärkidest lähtudes ilmselgelt sobimatu (eespool viidatud kohtuotsus
Vega Rodríguez
vs
. komisjon, punkt 36). Konkursside valdkonnas väljakujunenud asjaomast kohtupraktikat tuleb analoogia alusel kohaldada ka
osalemiskutsele.
Käesolevas asjas tuleneb toimikumaterjalidest, et kandidaatide võrdse kohtlemise tagamiseks otsustas EPSO jagada küsimuste
andmebaasis sisalduvad küsimused viie raskusastme järgi ning et tegevusüksusesse II kuuluvate lepinguliste töötajate ametikohtadele
kandideerivate isikute puhul valis arvuti verbaalse võimekuse testis 20 küsimust, mille raskusaste oli 4, ja viis küsimust,
mille raskusaste oli 3, ja matemaatilise võimekuse testis 15 küsimust, mille raskusaste oli 4, ja viis küsimust, mille raskusaste
oli 3. Seega püüdis EPSO tagada kõigile kandidaatidele võrdväärse raskusastme.
Lisaks on Avaliku Teenistuse Kohtul võimalik seada kahtluse alla see, kas küsimuste jaotamine erinevate raskusastmete alusel
oli põhjendatud, üksnes kõikide küsimuste hindamisel, mis on aga tema pädevuses vaid juhul, kui on olemas rida tõendeid, millest
ilmneb, et katsete korraldajad on teinud jaotamisel vigu, ületades neile antud kaalutlusõiguse piire. Käesolevas asjas tuleb
aga märkida, et hageja väljendas ainult üldsõnaliselt kahtlust andmebaasis tervikuna sisalduvate mõne küsimuse kehtivuse ja
raskusastme suhtes, ent ei ole mingil viisil tõendanud – välja arvatud üks tühistatud küsimus, mille eest ta ühe punkti sai
–, et talle isiklikult oleks esitatud osalemiskutsega seoses ilmselgelt sobimatuid või kehtetuid küsimusi.
Seega ei saa kolmanda väite teise osaga nõustuda.
Järelikult tuleb kolmas väide tagasi lükata.

Kolmas väide EPSO pädevuse puudumise kohta
Poolte argumendid
Hageja väljendas kohtuistungil kahtlust, kas EPSO oli 14. märtsi 2006. aasta otsuse tegemiseks pädev.
Itaalia Vabariik selgitas, et vastavalt muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõikele 5 ja komisjoni lepinguliste
töötajate töölevõtmise korda ja töötingimusi reguleerivate üldistele rakendussätetele, mis on vastu võetud 7. aprilli 2004. aasta
otsusega (avaldatud
Informations administratives,
1.6.2004, nr 49-2004; edaspidi „lepinguliste töötajate üldised rakendussätted”), piirdub EPSO pädevus lepinguliste töötajate
valimisel katsete sisu määratlemise ja valikumenetluse korraldamisega ega hõlma kandidatuuri tagasilükkamist. Seega on Itaalia
Vabariigi seisukoha järgi lepinguliste töötajate andmebaasi moodustamine käesolevas asjas institutsioonide pädevuses.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
On tähtis meenutada, et muude teenistujate teenistustingimuste artikli 82 lõike 5 esimese lause kohaselt „võib [EPSO] erinevate
institutsioonide taotlusel aidata neil lepingulisi töötajaid valida, määratledes eelkõige katsete sisu ja korraldades valikumenetlust”.
Lisaks otsuse 2002/620 artikli 3 lõike 2 järgi „võib [EPSO] asutamislepinguga või selle alusel moodustatud institutsioone,
organisatsioone, ameteid ja asutusi abistada nende sisemiste konkursside korraldamisel ja muude teenistujate valimisel”. Kolmandaks
sätestab lepinguliste töötajate üldiste rakendussätete artikli 5 lõige 2, et kandidaatide verbaalse ja matemaatilise võimekuse
hindamise testid „korraldab EPSO või tehakse seda EPSO vastutusel”.
Kuna osalemiskutse sõnastusest endast tuleneb, et EPSO avaldas selle „Euroopa institutsioonide ja eelkõige komisjoni ja nõukogu
nimel”, siis oli EPSO käesolevas asjas eelmises lõigus osutatud sätetele tuginedes pädev korraldama eelvaliku testid ja lükkama
tagasi need kandidaadid, kes asjaomastel testidel läbi kukkusid.
Seetõttu ei saa nõustuda väitega, et EPSO ei olnud 14. märtsi 2006. aasta otsuse tegemiseks pädev.
Seega tuleb lükata tagasi 14. märtsi 2006. aasta otsuse tühistamise nõuded ning sellest tulenevalt ka nõuded tühistada „EPSO
ja/või valikukomitee otsus mitte kanda hagejat eelvaliku testid edukalt läbinud kandidaatide andmebaasi”.
Kõige eeltoodust tulenevalt tuleb hagi rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 122 kohaselt kohaldatakse selle II jaotise 8. peatükki, mis käsitleb kohtukulusid, ainult nende kohtuasjade
suhtes, mis algatati Avaliku Teenistuse Kohtus alates nimetatud kodukorra jõustumisest 1. novembril 2007. Kohtuasjade suhtes,
mis olid selles kohtus pooleli enne seda kuupäeva, kohaldatakse edasi
mutatis mutandis
Euroopa Liidu Üldkohtu kodukorra vastavaid sätteid.
Euroopa Liidu Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud,
kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 88 alusel kannavad institutsioonid liidu ja nende teenistujate vahelistes
vaidlustes siiski ise oma kohtukulud. Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud jätta kummagi poole enda kanda.
Euroopa Liidu Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu kohaselt kannavad ka Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik
ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS (täiskogu)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
M.-T. Angioi ja Euroopa Komisjon kannavad ise oma kohtukulud.
3.
Menetlusse astunud Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik kannavad ise oma kohtukulud.
Mahoney

Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Van Raepenbusch
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 29. juunil 2011 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
W. Hakenberg

P. Mahoney
Käesoleva kohtulahendi tekst ja selles viidatud Euroopa Liidu kohtulahendid on kättesaadavad veebilehel www.curia.europa.eu
ja kuuluvad üldjuhul avaldamisele kronoloogilises järjekorras olenevalt olukorrast kas Euroopa Kohtu ja Üldkohtu lahendite
kogumikus või avaliku teenistuse kohtulahendite kogumikus.
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.