CELEX: 62011CJ0438
EF-toldkodeksen
artikel 220, stk. 2, litra b)
efteropkrævning af importafgifter
berettiget forventning
manglende mulighed for at kontrollere rigtigheden af et oprindelsescertifikat
begrebet »certifikat udstedt på grundlag af eksportørens ukorrekte fremstilling af de faktiske omstændigheder«
bevisbyrde
arrangement med generelle toldpræferencer

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 220, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (
EFT L 302, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000 (
EFT L 311, s. 17
, herefter »toldkodeksen«).
Anmodningen er blevet fremsat i en sag mellem det tyske selskab Lagura Vermögensverwaltung GmbH (herefter »Lagura«) og Hauptzollamt Hamburg-Hafen (hovedtoldkontoret ved havnen i Hamburg, herefter »Hauptzollamt«) vedrørende efteropkrævning af importafgifter, der er pålagt dette selskab ved import af fodtøj til Den Europæiske Union.
Retsforskrifter
Toldkodeksen
Toldkodeksen blev ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 450/2008 af 23. april 2008 om EF-toldkodeksen (moderniseret toldkodeks) (
EUT L 145, s. 1
), hvoraf visse bestemmelser fandt anvendelse fra den 24. juni 2008. Henset til tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen er det imidlertid toldkodeksens bestemmelser, der finder anvendelse på denne tvist.
Toldkodeksens artikel 220 bestemte:
»1.   Hvis det afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, ikke er bogført [...] eller er bogført for lavt i forhold til det efter lovgivningen skyldige beløb, skal bogføringen af det afgiftsbeløb, der skal opkræves eller efteropkræves, ske senest to dage efter det tidspunkt, hvor toldmyndighederne er blevet klar over situationen og kan beregne det efter lovgivningen skyldige beløb og fastslå, hvem der er debitor (efterfølgende bogføring) [...].
2.   [...] [der] foretages [...] ikke efterfølgende bogføring, når:
[...]
b)
det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som toldmyndighederne selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, hvis sidstnævnte i øvrigt i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter.
Er præferencebehandlingen af varen indrømmet på grundlag af et administrativt samarbejde med myndighederne i et tredjeland, anses et ukorrekt certifikat udstedt af disse myndigheder for en fejl, som ikke med rimelighed kunne forventes opdaget, jf. første afsnit.
Udstedelse af et ukorrekt certifikat anses dog ikke for en fejl, når certifikatet er baseret på eksportørens ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold, medmindre det er klart, at de udstedende myndigheder var bekendt med eller burde have været bekendt med, at varen ikke var berettiget til præferencebehandling.
Debitor kan påberåbe sig at have handlet i god tro, når han kan påvise, at han i den periode, hvor de pågældende forretningsaktiviteter har fundet sted, har udvist omhu for at sikre sig, at samtlige betingelser for præferencebehandling er opfyldt.
[...]«
Forordning (EØF) nr. 2454/93
Artikel 94 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2913/92 (
EFT L 253, s. 1
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1602/2000 af 24. juli 2000 (
EFT L 188, s. 1
), bestemmer:
»1.   Efterfølgende kontrol af oprindelsescertifikater formular A [...] skal foretages ved stikprøver, og i øvrigt når Fællesskabets toldmyndigheder nærer begrundet tvivl om dokumenternes ægthed, de pågældende produkters oprindelsesstatus eller opfyldelsen af de øvrige betingelser i denne afdeling.
2.   Med henblik på gennemførelse af bestemmelserne i stk. 1 skal Fællesskabets toldmyndigheder tilbagesende oprindelsescertifikat formular A og fakturaen, hvis den er blevet forelagt, [...] til den kompetente statslige myndighed i det præferenceberettigede udførselsland, i givet fald med angivelse af årsagerne til, at der anmodes om kontrol. Samtlige dokumenter og oplysninger, som de er kommet i besiddelse af, og som tyder på, at angivelserne i oprindelsesbeviset er ukorrekte, fremsendes til støtte for anmodningen om kontrol.
Hvis indførselsmedlemsstatens toldmyndigheder træffer afgørelse om at suspendere anvendelsen af [...] toldpræferencer, medens de afventer resultatet af kontrollen, skal de tilbyde at frigive produkterne til importøren med forbehold af de sikkerhedsforanstaltninger, de måtte finde nødvendige.
3.   Når der i medfør af stk. 1 fremsættes anmodning om efterfølgende kontrol, skal denne kontrol foretages og resultatet meddeles toldmyndighederne i Fællesskabet [...]. Resultatet af undersøgelsen skal gøre det muligt at afgøre, om det pågældende oprindelsesbevis vedrører de produkter, der faktisk er udført, og om de pågældende produkter kan anses som produkter med oprindelsesstatus i et præferenceberettiget land eller i Fællesskabet.
[...]«
Forordning (EF) nr. 980/2005
Artikel 1 i Rådets forordning nr. 980/2005 af 27. juni 2005 om anvendelse af et arrangement med generelle toldpræferencer (
EUT L 169, s. 1
) bestemmer:
»1.   Fællesskabets arrangement med generelle toldpræferencer [...] gælder fra datoen for denne forordnings ikrafttræden til den 31. december 2008 i overensstemmelse med denne forordning.
2.   Forordningen omfatter:
a)
en generel ordning
[...]«
Denne forordnings artikel 2 fastsætter, at »[d]e begunstigede lande under de i artikel 1, stk. 2, omhandlede ordninger er opført i bilag I«. Folkerepublikken Kinas særlige administrative region Macao (herefter »Macao«) er blandt disse begunstigede lande og territorier, der er opført i dette bilag I.
I denne forordnings artikel 7, stk. 2, er fastsat: »Værditolden i den fælles toldtarif på varer, der er opført i bilag II som følsomme varer, nedsættes med 3,5 procentpoint.« Fodtøj, der kvalificeres som en følsom vare, er nævnt blandt de varer, der er anført i denne forordnings bilag II, der således er omfattet af den præferencebehandling, som er fastsat i denne forordning.
Ifølge bilag I til forordning nr. 980/2005 er toldpræferencerne blevet afskaffet for fodtøj fra Folkerepublikken Kina.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Lagura importerede fodtøj til Unionen i løbet af 2007. Mellem februar og september i samme år indgav Lagura adskillige toldangivelser ved anmeldelsen af de nævnte varer til fri omsætning inden for Unionen. Fodtøjet var – for at attestere dets oprindelse – vedlagt oprindelsescertifikater formular A, der angav, at det var fra Macao, og at det var produceret af selskaberne S. og V., der har deres hovedsæde i denne region. På grundlag af disse dokumenter pålagde Hauptzollamt indførelsen af fodtøjet en præferencetoldsats på 3,5%.
Efter at have modtaget oplysninger om, at visse varer med oprindelse i Kina ukorrekt var angivet som hidrørende fra Macao med henblik på at undgå en ikke-præferenceimporttold, fremsatte Hauptzollamt anmodninger om efterfølgende kontrol i henhold til artikel 94 i forordning nr. 2454/93, som ændret ved forordning nr. 1602/2000, til de kompetente myndigheder i Macao. I forbindelse med denne kontrol bekræftede de nævnte kompetente myndigheder, at de havde udstedt oprindelsescertifikater for de pågældende varer, men ikke var i stand til at kontrollere rigtigheden af indholdet af disse certifikater, idet de selskaber, der var angivet som eksportører, havde indstillet deres produktion og dermed var lukkede. Myndighederne i Macao erklærede imidlertid ikke oprindelsescertifikaterne ugyldige.
Da varernes oprindelse ikke kunne bekræftes under den efterfølgende kontrol, fandt Hauptzollamt, at varernes oprindelse var ukendt. Ved tre toldansættelser af henholdsvis 21., 22. og 25. august 2008 krævede Hauptzollamt derfor i henhold til toldkodeksens artikel 220, stk. 1, forskellen mellem den toldsats, der er beregnet i overensstemmelse med præferencesatsen (3,5%), og den toldsats, der er beregnet i henhold til ikke-præferencesatsen (7%).
Efter forgæves at have påklaget denne efteropkrævning af importafgifter anlagde Lagura sag ved den forelæggende ret og påberåbte sig bl.a. princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning, således som det følger af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b).
Den forelæggende ret har rejst spørgsmålet om, hvem det påhviler at bevise, at oprindelsescertifikatet er baseret på eksportørens korrekte eller ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold. Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at Domstolen i dom af 9. marts 2006, Beemsterboer Coldstore Services (sag
C-293/04, Sml. I, s. 2263
), har fastslået, at det påhviler debitor at bevise, at det certifikat, der er blevet udstedt af tredjelandets myndigheder, var baseret på en korrekt fremstilling af de faktiske forhold, uanset de traditionelle regler om fordeling af bevisbyrden, hvorefter bevisbyrden påhviler den toldmyndighed, som gør toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), tredje afsnit, indledningen, gældende. Under henvisning til præmis 43 i dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, hvoraf det fremgår, at Unionen ikke bærer de skadelige følger af ukorrekt adfærd hos importørernes leverandører, ønsker den forelæggende ret oplyst, om bevisbyrden kun skal påhvile debitor i det tilfælde, hvor eksportøren har begået et dadelværdigt forhold.
Finanzgericht Hamburg har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen det følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal der under de omstændigheder, der foreligger i hovedsagen, hvorefter tredjelandets myndigheder ikke længere kan efterprøve, om det certifikat, de udstedte, er baseret på en korrekt fremstilling af de faktiske forhold, nægtes debitor adgang til at påberåbe sig den berettigede forventning som omhandlet i toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), andet og tredje afsnit, når omstændighederne vedrørende den manglende mulighed for afklaring af den indholdsmæssige rigtighed af oprindelsescertifikatet falder inden for eksportørens sfære, eller forudsætter bevisbyrdens overgang fra toldmyndighederne til debitor som omhandlet i toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), tredje afsnit, første led, alene eller snarere, at den manglende mulighed for afklaring skyldes henholdsvis årsager, der falder uden for eksportstatens myndigheders sfære, eller forsømmelighed, der alene kan tilregnes eksportøren?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med det præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), skal fortolkes således, at såfremt et tredjelands kompetente myndigheder ikke under en efterfølgende kontrol har mulighed for at efterprøve, om det oprindelsescertifikat formular A, de har udstedt, er baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold, påhviler bevisbyrden for, at dette certifikat er baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold, kun debitor, når denne manglende mulighed alene skyldes eksportørens mangel på omhu, eller om dette ligeledes gælder i det tilfælde, hvor årsagen til denne manglende mulighed kan tilregnes eksportøren – uden at det kan tilskrives hans mangel på omhu – eller ikke kan tilregnes eksportstatens myndigheder.
Indledningsvis skal det i denne forbindelse bemærkes, at formålet med den efterfølgende kontrol er at fastslå rigtigheden af den oprindelse, der er angivet i oprindelsescertifikat formular A (jf. analogt vedrørende udstedelse af varecertifikat EUR.1 dom af 7.12.1993, sag
C-12/92, Huygen m.fl., Sml. I, s. 6381
, præmis 16, af 17.7.1997, sag
C-97/95, Pascoal & Filhos, Sml. I, s. 4209
, præmis 30, dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, præmis 32, samt dom af 15.12.2011, sag
C-409/10, Afasia Knits Deutschland, Sml. I, s. 13331
, præmis 43).
Såfremt det ved efterfølgende kontrol imidlertid ikke er muligt at fastslå, hvorfra den vare, som er nævnt i oprindelsescertifikat formular A hidrører, skal det fastslås, at oprindelsen er ukendt, og at oprindelsescertifikatet og præferencetoldsatsen derfor er blevet anvendt fejlagtigt (jf. analogt dommen i sagen Huygen m.fl., præmis 17 og 18, dom af 14.5.1996, forenede sager
C-153/94 og C-204/94, Faroe Seafood m.fl., Sml. I, s. 2465
, præmis 16, samt dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, præmis 34, og i sagen Afasia Knits Deutschland, præmis 44).
Når myndighederne i udførselslandet har udstedt fejlagtige oprindelsescertifikater formular A, skal denne udstedelse i henhold til artikel 220, stk. 2, litra b), andet og tredje afsnit, således betragtes som en fejl begået af de pågældende myndigheder, medmindre det viser sig, at certifikaterne er udstedt på grundlag af eksportørens ukorrekte fremstilling af de faktiske omstændigheder. Hvis de pågældende certifikater er udstedt på grundlag af fejlagtige oplysninger fra eksportøren, skal der således ske efteropkrævning af importafgift, medmindre det er åbenlyst, at de myndigheder, der har udstedt sådanne certifikater, vidste eller burde have vidst, at varerne ikke opfyldte betingelserne for at drage fordel af præferencebehandlingen (jf. analogt dommen i sagen Afasia Knits Deutschland, præmis 48).
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om bevisbyrden for, at de pågældende certifikater er udstedt på grundlag af fejlagtige oplysninger fra eksportøren, under de omstændigheder, der foreligger i hovedsagen, påhviler Hauptzollamt, eller om det derimod påhviler debitor, Lagura, at bevise, at eksportørerne har fremstillet de faktiske omstændigheder korrekt for de kompetente myndigheder i Macao.
Det skal i denne henseende bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået for så vidt angår en sådan fordeling af bevisbyrden, at det påhviler debitor at bevise, at varecertifikat EUR.1, der var blevet udstedt af tredjelandets myndigheder, var baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold, når det – grundet en fejl, som ene og alene skyldes eksportørens mangel på omhu, navnlig hvis denne har tilsidesat sin forpligtelse i den gældende lovgivning til at opbevare støttedokumenter i mindst tre år – er umuligt for toldmyndighederne at føre det krævede bevis for, at EUR.1-certifikatet var udstedt på basis af den nævnte eksportørs korrekte eller ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold (jf. i denne retning dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, præmis 40 og 46).
Et sådan krav, der pålægger debitor bevisbyrden for, at eksportørerne har fremstillet de faktiske omstændigheder korrekt for de kompetente myndigheder, er en undtagelse fra de traditionelle regler om fordeling af bevisbyrden, hvorefter det principielt påhviler den toldmyndighed, som gør toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), gældende med henblik på efterfølgende opkrævning af told, at fremkomme med bevis til støtte for dens påstand om, at udstedelsen af de ukorrekte certifikater skyldes eksportørens ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold (jf. dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, præmis 39 og 46).
Det skal undersøges, hvorledes den fortolkning af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), som Domstolen nåede frem til i dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, skal anvendes på omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede.
Lagura har anført, at denne fortolkning ikke kan overføres på den foreliggende sag, hvorfor det påhviler indførselslandets toldmyndigheder at føre bevis for, at eksportørernes erklæringer, som de ukorrekte oprindelsescertifikater var baseret på, er ukorrekte. Dette synspunkt er begrundet med henvisning bl.a. til den omstændighed, at i modsætning til den situation, der forelå i hovedsagen i dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, er det ikke muligt i den foreliggende sag at fastslå nogen som helst mangel på omhu, der alene kan tilregnes eksportørerne, som indebar, at det var umuligt for toldmyndighederne at føre bevis for, at det certifikat, de har udstedt, var baseret på den nævnte eksportørs korrekte eller ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold. Navnlig kan det således ikke med rette gøres gældende, at eksportørerne har tilsidesat forpligtelsen til at opbevare støttedokumenter. Lagura har desuden understreget, at i modsætning til det, der var tilfældet i dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, er oprindelsescertifikaterne i det foreliggende tilfælde ikke blevet erklæret ugyldige eller blevet trukket tilbage af de kompetente myndigheder i Macao.
Den tjekkiske og den italienske regering samt Europa-Kommissionen er derimod af den opfattelse, at det påhviler debitor at bevise, at certifikaterne var baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold.
Det skal i denne forbindelse understreges, at omstændighederne i nærværende sag er anderledes end dem, der gav anledning til dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, idet præferencebehandlingen ikke er blevet indført i henhold til en frihandelsaftale mellem et tredjeland og Unionen, men ensidigt af denne sidstnævnte i henhold til forordning nr. 980/2005.
Denne forordning indeholder, til forskel fra den frihandelsaftale, der var genstand for dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, ikke nogen forpligtelse for eksportøren til at opbevare støttedokumenter, idet Unionen ikke har mulighed for ensidigt at pålægge de erhvervsdrivende fra tredjelande forpligtelser.
Hvad således angår argumentet om, at bevisbyrden i det foreliggende tilfælde ikke påhviler debitor, idet eksportøren ikke kan foreholdes at have tilsidesat forpligtelsen til at opbevare støttedokumenter, skal det fastslås, at eftersom der ikke gælder en sådan forpligtelse i den relevante lovgivning i det foreliggende tilfælde, er det klart, at den ikke kunne tilsidesættes.
Den manglende forpligtelse for eksportøren kan imidlertid ikke i sig selv medføre, at debitor fritages for enhver forpligtelse til at udvise omhu eller er frigjort fra enhver risiko for så vidt angår undersøgelsen og fastsættelsen af varers oprindelse under en efterfølgende kontrol.
Som Domstolen gentagne gange har fastslået, påhviler det de erhvervsdrivende selv i deres kontraktforhold at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at undgå risikoen for en efteropkrævningssag (Pascoal & Filhos-dommen, præmis 60, kendelse af 9.12.1999, sag
C-299/98 P, CPL Imperial 2 og Unifrigo mod Kommissionen, Sml. I, s. 8683
, præmis 38, og dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, præmis 41).
Den omstændighed, at debitor i forbindelse med eller efter indgåelsen af aftalen fra den anden kontraherende part indhenter alle de beviser, der bekræfter, at varerne hidrører fra et land, der er omfattet af arrangementet med generelle toldpræferencer, herunder de dokumenter, der fastslår oprindelsen, kan bl.a. udgøre et middel til at forebygge risikoen for en efteropkrævningssag.
Endvidere skal det understreges, at såfremt det påhvilede indførselslandets toldmyndigheder at føre bevis for eksportørens ukorrekte fremstilling af de faktiske forhold, når det samtidig er umuligt for disse toldmyndigheder at føre dette bevis, fordi eksportøren har indstillet sine aktiviteter, ville det skabe en risiko for en adfærd, der er uforenelig med formålet med arrangementet med generelle toldpræferencer. Selv om indstilling af produktionen i princippet er en sædvanlig, økonomisk beslutning, kan det således ikke udelukkes, at en indstilling ikke desto mindre kan være udtryk for en ukorrekt adfærd fra eksportørens side, der har til formål at omgå bestemmelserne i arrangementet med generelle toldpræferencer, idet indstillingen anvendes af eksportøren som et middel til at sløre den faktiske oprindelse af de varer, der hidrører fra en stat, der ikke er omfattet af præferenceordningen.
Det er ubestridt, at Unionen ikke bærer de skadelige følger af ukorrekt adfærd hos importørernes leverandører (Pascoal & Filhos-dommen, præmis 59, og dommen i sagen Beemsterboer Coldstore Services, præmis 43).
Hvad dernæst angår argumentet om, at de pågældende oprindelsescertifikater i hovedsagen ikke er blevet erklæret ugyldige af de kompetente myndigheder i Macao, bemærkes, at det ganske vist er korrekt, at inden for rammerne af aftaler mellem Unionen og tredjelande, såsom en associeringsaftale eller en frihandelsaftale, har Domstolen fastslået, at det administrative samarbejde kun kan fungere efter hensigten, såfremt toldmyndighederne i indførselslandet lægger de afgørelser til grund, der lovligt er truffet af myndighederne i udførselslandet (jf. dom af 12.7.1984, sag
218/83, Les Rapides Savoyards m.fl., Sml. s. 3105
, præmis 27, af 9.2.2006, forenede sager
C-23/04 - C-25/04, Sfakianakis, Sml. I, s. 1265
, præmis 23, og af 1.7.2010, sag
C-442/08, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 6457
, præmis 72, samt dommen i sagen Afasia Knits Deutschland, præmis 29).
Det forholder sig dog således, at det ikke på samme måde er nødvendigt, at medlemsstaternes toldmyndigheder lægger de afgørelser til grund, der lovligt er truffet af toldmyndighederne i udførselsstaten, når præferencebehandlingen ikke følger af en international aftale mellem Unionen og et tredjeland baseret på gensidige forpligtelser, men af en foranstaltning, Unionen selvstændigt har truffet (dommen i sagen Faroe Seafood m.fl., præmis 24).
Det skal således fastslås, at i forbindelse med arrangementet med generelle toldpræferencer, der er ensidigt indført af Unionen, kan myndighederne i udførselslandets vurdering af, om oprindelsescertifikaterne formular A er gyldige, ikke binde Unionen og dens medlemsstater, når indførselslandets toldmyndigheder – som under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede – fortsat er i tvivl om den faktiske oprindelse for varerne, selv om de nævnte oprindelsescertifikater ikke er blevet erklæret ugyldige.
Den modsatte løsning, der inden for rammerne af et søgsmål som det i hovedsagen foreliggende, der er anlagt ved en ret i indførselsstaten, ville fratage denne stats toldmyndigheder muligheden for at anmode om bevis for, at oprindelsescertifikatet er baseret på eksportørens ukorrekte eller korrekte fremstilling af de faktiske forhold, ville være i strid med formålet med den efterfølgende kontrol, der – som det fremgår af nærværende doms præmis 17 – er at fastslå rigtigheden af den oprindelse, der er angivet i oprindelsescertifikat formular A, på et senere tidspunkt.
Det følger af det ovenstående, at under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende påhviler bevisbyrden for, at oprindelsescertifikatet er baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold, debitor.
Den omstændighed, at debitor bliver pålagt en sådan bevisbyrde, kan ganske vist være til ulempe for denne, bl.a. når debitor i god tro har indført varer fra et land, der er omfattet af de generelle toldpræferencer, og hvis oprindelse senere er blevet draget i tvivl under den efterfølgende kontrol på grund af eksportørens påståede urigtige erklæringer.
Det bemærkes imidlertid, at en påpasselig erhvervsdrivende, der kender de gældende regler, samtidig med, at han vurderer, hvilket udbytte en handel med præferenceberettigede varer kan indbringe, må kunne bedømme, hvilke risici der findes på det pågældende marked, og indkalkulere dem som normale ulemper i forbindelse med handelen (jf. dom af 11.12.1980, sag
827/79, Acampora, Sml. s. 3731
, præmis 8, Pascoal & Filhos-dommen, præmis 59, og kendelsen i sagen CPL Imperial 2 og Unifrigo mod Kommissionen, præmis 37).
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), skal fortolkes således, at når et tredjelands kompetente myndigheder ikke under en efterfølgende kontrol har mulighed for at efterprøve, om det oprindelsescertifikat formular A, de har udstedt, er baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold fordi eksportøren har indstillet sin produktion, påhviler bevisbyrden for, at dette certifikat er baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold, debitor.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

Artikel 220, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, skal fortolkes således, at når et tredjelands kompetente myndigheder ikke under en efterfølgende kontrol har mulighed for at efterprøve, om det oprindelsescertifikat formular A, de har udstedt, er baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold, fordi eksportøren har indstillet sin produktion, påhviler bevisbyrden for, at dette certifikat er baseret på eksportørens korrekte fremstilling af de faktiske forhold, debitor.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.