CELEX: 62013CJ0291
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2000/31/EY
Soveltamisala
Kunnianloukkausta koskeva oikeusriita

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (
EYVL L 178, s. 1
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Sotiris Papasavvas sekä O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, Takis Kounnafi ja Giorgos Sertis ja joka koskee vahingonkorvauskannetta, jonka Papasavvas on nostanut kunnianloukkausta merkitseväksi katsottujen toimien vuoksi kärsimästään vahingosta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 17 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Tietoyhteiskunnan palvelut on yhteisön oikeudessa jo määritelty – –. Tähän määritelmään sisältyvät kaikki etäpalveluina tietojen käsittelemiseen (mukaan lukien digitaalinen pakkaaminen) ja säilytykseen tarkoitettujen sähköisten laitteiden avulla – – toimitettavat palvelut, joista tavallisesti maksetaan korvaus. – –”
Kyseisen direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”– – Tietoyhteiskunnan palvelut – – koskevat, siltä osin kuin niihin liittyy taloudellista toimintaa, myös palveluja, joista niiden vastaanottaja ei maksa korvausta, kuten verkossa olevien tietojen tai kaupallisen viestinnän tarjoamista, tai tietojen etsimisen, tietoihin pääsyn ja niiden haun mahdollistavia välineitä tarjoavia palveluja. Tietoyhteiskunnan palveluihin sisältyvät myös palvelut, jotka koskevat tietojen välittämistä viestintäverkon avulla, yhteyden tarjoamista viestintäverkkoon tai palvelun vastaanottajan antamien tietojen säilyttämistä (hosting). – –”
Direktiivin johdanto-osan 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tietoyhteiskunnan palvelujen valvonnan olisi yleisen edun mukaisten tavoitteiden tehokkaan suojelun varmistamiseksi tapahduttava toiminnan lähteellä. – – Jotta voidaan varmistaa palvelujen tarjoamisen vapaus sekä oikeusvarmuus palvelun tarjoajien ja palvelun vastaanottajien kannalta, olisi näihin tietoyhteiskunnan palveluihin lisäksi sovellettava periaatteessa sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, johon palvelun tarjoaja on sijoittautunut.”
Direktiivin johdanto-osan 42 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Poikkeukset tässä direktiivissä säädetystä vastuusta koskevat ainoastaan tapauksia, joissa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajan toiminta rajoittuu tietoverkon teknisenä operaattorina toimimiseen ja käyttöoikeuden tarjoamiseen viestintäverkkoon, jossa kolmansien osapuolten antamia tietoja siirretään tai talletetaan väliaikaisesti siten, että tarkoituksena on pelkästään tietojen siirron tehostaminen. Tämä toiminta on luonteeltaan puhtaasti teknistä, automaattista ja passiivista, jolloin tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaja ei tunne siirrettäviä tai tallennettavia tietoja eikä valvo niitä.”
Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 43 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Palvelun tarjoaja voi saada hyväkseen ’pelkkää siirtotoimintaa’ ja ’välimuistiin tallentamista’ koskevat poikkeukset, jos hänellä ei ole mitään osuutta siirrettyihin tietoihin. Tämä edellyttää muun muassa sitä, että hän ei muuta siirtämiään tietoja. Vaatimus ei koske teknisluonteista tietojen muuntelua, joka tapahtuu siirtovaiheessa, koska tämä ei muuta siirrettävien tietojen sisältöä.”
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’tietoyhteiskunnan palveluilla’ [teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 98/34/EY [(
EYVL L 204, s. 37
)], muutettuna [20.7.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivillä 98/48/EY [(
EYVL L 217, s. 18
; jäljempänä direktiivi 98/34)], 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja palveluja;
b)
’palvelun tarjoajalla’ luonnollista tai oikeushenkilöä, joka tarjoaa tietoyhteiskunnan palvelun;
c)
’sijoittautuneella palvelun tarjoajalla’ palvelun tarjoajaa, joka tosiasiallisesti harjoittaa taloudellista toimintaa pysyvässä sijoittautumispaikassa määräämättömän ajan; palvelun tarjoamiseen käytettävien teknisten välineiden ja tekniikoiden olemassaoloa ja käyttöä ei sinällään pidetä tarjoajan sijoittautumisena;
– –
h)
’yhteensovitetulla alalla’ jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä asetettuja, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin tai tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia vaatimuksia riippumatta siitä, ovatko vaatimukset yleisluonteisia vai erityisesti tähän tarkoitukseen suunnattuja.
i)
Yhteensovitettu ala kattaa vaatimukset, joita palvelujen tarjoajan on noudatettava:
– –
—
jatkaessaan toimintaa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajana, kuten palvelun tarjoajan käyttäytymistä koskevat taikka palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset, joihin kuuluvat myös mainontaa ja sopimuksia koskevat vaatimukset, tai palvelun tarjoajan vastuuta koskevat vaatimukset.
– –”
Direktiivin 2000/31 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Sisämarkkinat”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueelle sijoittautuneen palvelun tarjoajan tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen osalta noudatetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavia, yhteensovitettuun alaan kuuluvia kysymyksiä koskevia kansallisia säännöksiä.
2.   Jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.
3.   Edellä 1 ja 2 kohtaa ei sovelleta liitteessä tarkoitettuihin aloihin.
4.   Jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimenpiteitä, joilla poiketaan 2 kohdan säännöksistä tietyn tietoyhteiskunnan palvelun osalta, jos:
a)
toimenpiteet
i)
ovat tarpeellisia jollakin seuraavalla perusteella:
—
yleinen järjestys, – –
– –
—
kuluttajansuoja, – –
ii)
kohdistuvat tiettyyn tietoyhteiskunnan palveluun, joka vahingoittaa i alakohdassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamista tai joka vakavalla tavalla saattaa vaarantaa kyseisten tavoitteiden saavuttamisen;
iii)
ovat oikeassa suhteessa näihin tavoitteisiin;
– –”
Mainitun direktiivin 12–14 artikla kuuluvat kyseisen direktiivin 4 jaksoon, jonka otsikko on ”Välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien vastuu”.
Direktiivin 2000/31 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Pelkkä siirtotoiminta”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos tarjottava tietoyhteiskunnan palvelu muodostuu palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen siirrosta viestintäverkossa tai viestintäverkkoyhteyden tarjoamisesta, palvelun tarjoaja ei ole vastuussa siirretyistä tiedoista, edellyttäen, että palvelun tarjoaja:
a)
ei ole siirron alkuunpanija;
b)
ei valitse siirron vastaanottajaa;
eikä
c)
valitse eikä muuta siirrettäviä tietoja.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetut siirtoon ja yhteyden tarjoamiseen liittyvät toiminnot käsittävät siirrettyjen tietojen automaattisen, tilapäisen ja lyhytaikaisen tallentamisen, sikäli kuin tallentamisessa on kyse yksinomaan siirron suorittamisesta viestintäverkossa eikä tallentamisen kesto ylitä siirtoon tarvittavaa kohtuullista aikaa.
3.   Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen tai hallintoviranomaisen mahdollisuuteen vaatia jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien mukaisesti palvelun tarjoajaa lopettamaan tai estämään väärinkäytökset.”
Direktiivin 2000/31 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Välimuistiin tallentaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaminen muodostuu palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen siirrosta viestintäverkossa, palvelun tarjoaja ei ole vastuussa tämän tiedon sellaisen automaattisen, tilapäisen ja lyhytaikaisen tallentamisen osalta, jonka suorittamisen ainoana tavoitteena on muille palvelun vastaanottajille niiden pyynnöstä myöhemmin tehtävän tiedonsiirron tehostaminen, edellyttäen, että:
a)
palvelun tarjoaja ei muuta tietoja;
b)
palvelun tarjoaja noudattaa tietoihin pääsyä koskevia ehtoja;
c)
palvelun tarjoaja noudattaa tiedon päivitystä koskevia sääntöjä, jotka on ilmoitettu toimialalla laajalti hyväksytyllä ja käytetyllä tavalla;
d)
palvelun tarjoaja ei puutu toimialalla laajalti hyväksytyn ja käytetyn teknologian lailliseen käyttöön saadakseen tietoja talletetun tiedon käytöstä;
ja
e)
palvelun tarjoaja toimii viipymättä tallentamansa tiedon poistamiseksi tai sen saannin estämiseksi heti, kun hän on saanut tosiasiallisesti tietoonsa sen, että tieto on poistettu sieltä, missä se alun perin oli verkossa, tai että kyseisen tiedon saanti on estetty taikka tuomioistuin tai hallintoviranomainen on määrännyt poistamaan kyseisen tiedon tai estämään sen saannin.
2.   Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen tai hallintoviranomaisen mahdollisuuteen vaatia jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien mukaisesti palvelun tarjoajaa lopettamaan tai estämään väärinkäytökset.”
Direktiivin 14 artiklan, jonka otsikkona on ”Säilytys (’hosting’)”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Jos tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaminen käsittää palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen tallentamisen, jäsenvaltioiden on varmistettava, että palvelun tarjoaja ei ole vastuussa palvelun vastaanottajan pyynnöstä tallennettujen tietojen osalta, edellyttäen, että:
a)
palvelun tarjoajalla ei ole tosiasiallista tietoa laittomasta toiminnasta tai tiedoista eikä hänen tiedossaan vahingonkorvausvaatimuksen kyseessä ollen ole tosiasioita tai olosuhteita, joiden perusteella toiminnan tai tietojen laittomuus on ilmeistä;
tai
b)
palvelun tarjoaja toimii viipymättä tietojen poistamiseksi tai niihin pääsyn estämiseksi heti saatuaan tiedon tällaisista seikoista.
2.   Edellä 1 kohtaa ei sovelleta, kun palvelun vastaanottaja toimii palvelun tarjoajan johdon tai valvonnan alaisena.
3.   Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen tai hallintoviranomaisen mahdollisuuteen vaatia jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmän mukaisesti palvelun tarjoajaa lopettamaan tai estämään väärinkäytökset, eikä se myöskään vaikuta jäsenvaltioiden mahdollisuuteen vahvistaa menettelyjä, joita sovelletaan tietojen poistamiseen tai niihin pääsyn estämiseen.”
Direktiivin 18 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeussuojakeinot”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti käytettävissä olevat tietoyhteiskunnan palvelujen toimintoja koskevat oikeussuojakeinot mahdollistavat nopeat toimenpiteet, turvaamistoimenpiteet mukaan lukien, joilla lopetetaan väitetyt väärinkäytökset ja estetään se, ettei asianomaisten tahojen eduille koidu enempää haittaa.”
Direktiivin 98/34 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
2)
’palvelulla’ kaikkia tietoyhteiskunnan palveluja, toisin sanoen kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus.
Tässä määritelmässä tarkoitetaan:
—
’etäpalvelulla’ palvelua, joka toimitetaan siten, että osapuolet eivät ole samanaikaisesti läsnä,
—
ilmaisulla ’sähköisessä muodossa’ palvelua, joka lähetetään lähetyspaikasta ja vastaanotetaan määränpäässä tietoja elektronisesti käsittelevien laitteiden (mukaan lukien digitaalinen pakkaaminen) tai tietojen säilytyksen avulla, ja joka lähetetään, siirretään ja vastaanotetaan kokonaan linjoja, radioyhteyttä, optisia tai muita elektromagneettisia välineitä käyttäen,
—
’palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavalla palvelulla’ palvelua, joka toimitetaan henkilökohtaisen pyynnön perusteella tapahtuvana tiedonsiirtona.
Ohjeellinen luettelo palveluista, joita ei tarkoiteta tässä määritelmässä, on liitteessä V.
– –”
Kyproksen oikeus
Kunnianloukkausta yksityisoikeudellisena loukkauksena koskevat yksityisoikeudellisista loukkauksista annetun lain 148 lukuun sisältyvät 17–25 §.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Papasavvas nosti 11.11.2010 vahingonkorvauskanteen Eparchiako Dikastirio Lefkosiasissa lehtiyhtiö O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd:tä, O Fileleftheros ‑sanomalehden päätoimittajaa ja toimittajaa Kounnafia ja saman lehden toimittajaa Sertistä vastaan sellaisten toimien vuoksi, jotka hänestä merkitsivät kunnianloukkausta.
Papasavvas vaatii korvausta vahingosta, jota hänelle on mielestään aiheutunut koko Kyproksen alueella ilmestyvässä päivälehdessä ”O Fileleftheros”7.11.2010 julkaistuista kirjoituksista, jotka julkaistiin verkossa kahdella verkkosivustolla (http://www.philenews.com ja www.phileleftheros.com). Kantaja vaatii kansallista tuomioistuinta lisäksi antaman välitoimimääräyksen, jolla kiellettäisiin riidanalaisten artikkelien julkaiseminen.
Eparchiako Dikastirio Lefkosias katsoo, että sen ratkaistavana olevan oikeusriidan ratkaisu riippuu osittain direktiivin 2000/31 tulkinnasta.
Tässä tilanteessa Eparchiako Dikastirio Lefkosias on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kun otetaan huomioon, että jäsenvaltioiden kunnianloukkausta koskevat lait vaikuttavat mahdollisuuteen tarjota tietopalveluja sähköisesti niin kansallisella tasolla kuin EU:n alueella, voitaisiinko nämä lait katsoa rajoituksiksi tietopalveluiden tarjoamiselle sovellettaessa direktiiviä [2000/31]?
2)
Jos vastaus edellä esitettyyn kysymykseen 1 on myöntävä, sovelletaanko direktiivin [2000/31] 12, 13 ja 14 artiklan vastuuta koskevia säännöksiä yksityisten välisiin yksityisoikeudellisiin asioihin, kuten yksityisoikeudellista vastuuta kunnianloukkauksesta koskeviin asioihin, vai rajoittuuko niiden soveltaminen yksityisoikeudelliseen vastuuseen kauppa-/kuluttajaoikeudellisia toimia koskevissa asioissa?
3)
Kun otetaan huomioon direktiivin [2000/31] tietoyhteiskunnan palveluiden tarjoajien vastuuta koskevien 12, 13 ja 14 artiklan tarkoitus ja kun pidetään mielessä, että väliaikaisten kieltomääräysten, jotka pysyvät voimassa koko asian tuomioistuinkäsittelyn ajan, määrääminen edellyttää monessa jäsenvaltiossa kannetta, luodaanko kyseisillä artikloilla subjektiivisia oikeuksia, joihin voidaan vedota lakiin perustuvana puolustautumisperusteena yksityisoikeudellisen kunnianloukkauskanteen yhteydessä, vai ovatko ne lakiin perustuvia esteitä tällaisten kanteiden nostamiselle?
4)
Käsittävätkö direktiivin [2000/31] 2 artiklan ja direktiivin [98/34] 1 artiklan 2 kohdan määritelmät ’tietoyhteiskunnan palvelut’ ja ’palvelun tarjoaja’ verkossa tarjottavat tietopalvelut, joista korvausta ei maksa suoraan niiden vastaanottaja, vaan korvaus saadaan välillisesti verkkosivustolla näkyvistä kaupallisista mainoksista?
5)
Kun otetaan huomioon ’tietopalvelun tarjoajan’ määritelmä, joka vahvistetaan direktiivin [2000/31] 2 artiklassa ja direktiivin [98/34] 1 artiklan 2 kohdassa, voidaanko seuraavat seikat tai jokin niistä katsoa direktiivin [2000/31] 12, 13 ja 14 artiklassa tarkoitetuksi ’pelkäksi siirtotoiminnaksi’, ’välimuistiin tallentamiseksi’ tai ’säilytykseksi’:
a)
Sanomalehti, jolla on ilmainen verkkosivusto, jossa painettu sanomalehti on saatavilla sähköisessä muodossa kaikkine julkaistuine kirjoituksineen, kuvineen ja mainoksineen pdf-muodossa tai vastaavassa sähköisessä muodossa.
b)
Sähköinen sanomalehti, johon pääsee tutustumaan vapaasti, mutta jonka julkaisija saa korvauksen verkkosivustolla näkyvien kaupallisten mainosten kautta. Sähköiseen sanomalehteen sisältyvät tiedot ovat peräisin sanomalehden työntekijöiltä ja/tai riippumattomilta toimittajilta.
c)
Maksullinen verkkosivusto, jolla tarjotaan a tai b kohdassa mainittua palvelua?”
Tutkittavaksi ottaminen
Papasavvas esittää, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta.
Hän väittää erityisesti, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt pyyntönsä ennenaikaisesti, koska pääasian vastaajat eivät ole vielä toimittaneet vastinettaan eivätkä tosiseikat ole vielä selvillä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei siten ole vielä täysimääräisesti tutustunut sen käsiteltävänä olevan oikeusriidan kaikkiin oikeudellisiin kysymyksiin, ja esitetyt kysymykset ovat hypoteettisia.
Hän katsoo myös, että direktiivillä 2000/31 ei ole yhteyttä pääasian oikeusriitaan, koska direktiivi koskee vain palvelun tarjoajia eikä palvelun vastaanottajia ja koska vastaukset ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksiin eivät ole tarpeen oikeusriidan ratkaisemiseksi.
Oikeusriitaa koskevien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen kuvaus ennakkoratkaisupyynnössä vaikuttaa kuitenkin riittävältä, jotta unionin tuomioistuin voi antaa ratkaisun, ja neljännen kysymyksen tarkoituksena on nimenomaan tiedustella, koskeeko direktiivi 2000/31 pääasian oikeusriitaa.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään, joka on syytä käsitellä ensimmäisenä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohtaa tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”tietoyhteiskunnan palvelujen” käsite sisältää palvelut, joissa tarjotaan tietoja verkossa ja joista palvelun tarjoaja ei saa korvausta vastaanottajalta vaan verkkosivustolla näkyvien mainosten tuottamista tuloista.
Tässä yhteydessä on todettava, että direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa määritellään ilmaisu ”tietoyhteiskunnan palvelut” viittaamalla direktiivin 98/34 1 artiklan 2 kohtaan, joka koskee kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, ”joista tavallisesti maksetaan korvaus”.
Siitä kysymyksestä, onko palvelun vastaanottajan välttämättä itse maksettava kyseinen korvaus, on todettava, että tällainen edellytys suljetaan nimenomaisesti pois direktiivin 2000/31 johdanto-osan 18 perustelukappaleessa, jonka perusteella direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohtaa on tulkittava ja jossa täsmennetään, että tietoyhteiskunnan palvelut koskevat, siltä osin kuin niihin liittyy taloudellista toimintaa, myös palveluja, ”joista niiden vastaanottaja ei maksa korvausta, kuten verkossa olevien tietojen tai kaupallisen viestinnän tarjoamista”.
Tämä tulkinta vastaa SEUT 57 artiklassa tarkoitettua palveluiden käsitettä, joka ei myöskään edellytä, että palvelu olisi sen vastaanottajien maksama (ks. mm. tuomio Bond van Adverteerders ym., 352/85,
EU:C:1988:196
, 16 kohta).
Edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”tietoyhteiskunnan palvelujen” käsite sisältää palvelut, joissa tarjotaan tietoja verkossa ja joista palvelun tarjoaja ei saa korvausta vastaanottajalta vaan internetin verkkosivustolla näkyvien mainosten tuottamista tuloista.
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivi 2000/31 esteenä sille, että tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin sovelletaan kunnianloukkauksesta aiheutuvaa yksityisoikeudellista vastuuta koskevaa säännöstöä.
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueelle sijoittautuneen palvelun tarjoajan tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen osalta noudatetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavia, yhteensovitettuun alaan kuuluvia kysymyksiä koskevia kansallisia säännöksiä, ja kyseinen ala käsittää muun muassa, kuten kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdassa säädetään, palvelun tarjoajan yksityisoikeudellista vastuuta koskevan säännöstön.
Tästä seuraa, ettei direktiivi 2000/31 ole esteenä sille, että jäsenvaltio ottaa käyttöön kunnianloukkauksesta aiheutuvaa yksityisoikeudellista vastuuta koskevan säännöstön, jota sovelletaan sen alueelle sijoittautuneisiin tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin.
Direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa puolestaan säädetään, että jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä vaikuttaisi ilmenevän, etteivät pääasiassa kyseessä olevat palvelut ole peräisin muusta jäsenvaltiosta kuin Kyprokselta vaan niitä tarjoaa Kyprokselle sijoittautunut palvelujen tarjoaja. Tällaisessa tapauksessa ei ole syytä tutkia direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan mahdollista vaikutusta, koska sitä ei voida soveltaa.
Tästä seuraa, että koska ennakkoratkaisua pyytäneeltä tuomioistuimelta ei ole saatu lisätäsmennyksiä, ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivi 2000/31 ei ole pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiassa esteenä kunnianloukkauksesta aiheutuvaa yksityisoikeudellista vastuuta koskevan säännöstön soveltamiselle.
Viides kysymys
Viidennellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, sovelletaanko direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa lueteltuja yksityisoikeudellisen vastuun rajoituksia sellaisen lehdenkustannustoimintaa harjoittavan yhtiön tapaukseen, jolla on verkkosivusto, jolla julkaistaan työsuhteessa olevien tai riippumattomien toimittajien toimittaman sanomalehden sähköinen versio, ja joka lisäksi saa korvauksensa kyseisellä sivustolla näkyvien mainosten tuottamista tuloista. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös, onko vastaus kysymykseen sama riippumatta siitä, onko pääsy mainitulle sivustolle ilmaista vai maksullista.
Direktiivin 2000/31 12–14 artikla koskevat tilanteita, joissa tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoaja harjoittaa pelkkää siirtotoimintaa, välimuistiin tallentamista tai säilytystoimintaa (hosting).
Kuten kyseisen direktiivin 4 jakson otsikosta ilmenee, mainituissa artikloissa tarkoitetun palvelun tarjoajan toiminnan on rajoituttava välittäjänä toimimiseen.
Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 42 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että tässä direktiivissä säädetyt vastuuta koskevat poikkeukset koskevat ainoastaan tapauksia, joissa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajan toiminta on luonteeltaan puhtaasti teknistä, automaattista ja passiivista, mikä merkitsee sitä, että se ei tunne siirrettäviä tai tallennettavia tietoja eikä valvo niitä (ks. tuomio Google France ja Google, C-236/08–C-238/08,
EU:C:2010:159
, 113 kohta).
Unionin tuomioistuin on päätellyt tästä, että sen selvittämiseksi, voidaanko palvelun tarjoajan vastuuta rajoittaa direktiivin 2000/31 14 artiklan perusteella, on tutkittava, onko tämän palvelun tarjoajan rooli neutraali siten, että sen toiminta on puhtaasti teknistä, automaattista ja passiivista, mikä merkitsee sitä, että se ei tunne tallentamiaan tietoja tai valvo niitä (ks. vastaavasti tuomio Google France ja Google,
EU:C:2010:159
, 114 kohta ja tuomio L’Oréal ym., C-324/09,
EU:C:2011:474
, 113 kohta).
Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että pelkästään se, että indeksointipalvelu on maksullinen, palvelun tarjoaja vahvistaa korvausta koskevat maksuehdot tai jopa antaa yleisluonteisia neuvoja asiakkailleen, ei voi merkitä sitä, että tältä palvelun tarjoajalta evätään direktiivissä 2000/31 säädetyt vastuuta koskevat poikkeukset (ks. tuomio Google France ja Google,
EU:C:2010:159
, 116 kohta ja tuomio L’Oréal ym.,
EU:C:2011:474
, 115 kohta).
Merkitystä on sen sijaan roolilla, joka palvelun tarjoajalla on mainoslinkin yhteydessä olevan kaupallisen viestin laatimisessa tai avainsanojen asettamisessa tai valinnassa (ks. tuomio Google France ja Google,
EU:C:2010:159
, 118 kohta).
Myös silloin, kun palvelun tarjoaja antaa apua, joka muodostuu muun muassa kyseessä olevien myyntitarjousten esityksen optimoinnista tai näiden tarjousten edistämisestä, sillä ei ole neutraalia asemaa asianomaisen asiakkaanaan olevan myyjän ja mahdollisten ostajien välillä, vaan sillä on aktiivinen rooli, jonka vuoksi se tuntee näitä tarjouksia koskevat tiedot tai valvoo niitä (tuomio L’Oréal ym.,
EU:C:2011:474
, 116 kohta).
Koska lehdenkustannustoimintaa harjoittava yhtiö, jonka verkkosivustolla julkaistaan sanomalehden sähköinen versio, tuntee lähtökohtaisesti julkaisemansa tiedot ja valvoo niitä, sitä ei näin ollen voida katsoa direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa tarkoitetuksi välittäjänä toimivaksi palvelun tarjoajaksi riippumatta siitä, onko pääsy sivustolle maksullista vai ilmaista.
Edellä esitetyn perusteella viidenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa luetellut yksityisoikeudellisen vastuun rajoitukset eivät koske sellaisen lehdenkustannustoimintaa harjoittavan yhtiön tapausta, jolla on internet-verkkosivusto, jolla julkaistaan sanomalehden sähköinen versio, ja joka lisäksi saa korvauksensa kyseisellä sivustolla näkyvien mainosten tuottamista tuloista, jos kyseinen yhtiö tuntee julkaistut tiedot ja valvoo niitä, riippumatta siitä, onko pääsy mainitulle sivustolle ilmaista vai maksullista.
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, voidaanko direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa lueteltuja vastuunrajoituksia soveltaa yksityisten välisiin oikeusriitoihin, jotka koskevat yksityisoikeudellista vastuuta kunnianloukkauksesta, jotta se voisi tulkita kansallista lainsäädäntöään direktiivin mukaisesti.
Kun otetaan huomioon viidenteen kysymykseen annettu vastaus, jonka mukaan vaikuttaa siltä, ettei pääasiassa kyseessä olevia palvelun tarjoajia voida katsoa direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa tarkoitetuiksi välittäjinä toimiviksi palvelun tarjoajiksi, tähän kysymykseen ei välttämättä olisi tarpeen vastata. Koska ennakkoratkaisupyynnöstä ei kuitenkaan ilmene selvästi, että viidennessä kysymyksessä mainitut edellytykset vastaavat pääasian oikeusriitaa, unionin tuomioistuin katsoo hyödylliseksi vastata toiseen kysymykseen.
Tässä yhteydessä on todettava, että direktiivin 2000/31 2 artiklan b alakohdassa määritellään palvelun tarjoajan käsite niin, että sillä tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tarjoaa tietoyhteiskunnan palvelun.
Toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa lueteltuja yksityisoikeudellisen vastuun rajoituksia voidaan soveltaa yksityisten väliseen oikeusriitaan, joka koskee yksityisoikeudellista vastuuta kunnianloukkauksesta, jos kyseisissä artikloissa mainitut edellytykset täyttyvät.
Kolmas kysymys
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2000/31 12–14 artiklaa tulkittava siten, että tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaja voi niiden nojalla vastustaa kanteen nostamista häntä vastaan ja sen seurauksena jopa kansallisen tuomioistuimen välitoimien määräämistä. Jos kyseisiä artikloja ei ole tulkittava näin, se tiedustelee, luodaanko niillä subjektiivisia oikeuksia, joihin asianomainen palvelun tarjoaja voi vedota puolustautumisperusteena pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tuomioistuinmenettelyssä.
Samoin kuin edellä voitaisiin katsoa, että tähän kysymykseen vastaaminen ei ole tarpeen, koska vaikuttaa siltä, ettei pääasiassa kyseessä olevia palvelun tarjoajia voida katsoa direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa tarkoitetuiksi välittäjinä toimiviksi palvelun tarjoajiksi.
Unionin tuomioistuin haluaa kuitenkin ilmoittaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, että kyseiset artiklat eivät tarkoituksensa vuoksi koske edellytyksiä yksityisoikeudellista vastuuta koskevan kanteen nostamiselle kyseisiä palvelun tarjoajia vastaan, sillä kun asiaa ei ole täsmennetty unionin oikeudessa, kyseiset edellytykset kuuluvat jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan sillä edellytyksellä, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudatetaan.
Siltä osin kuin kyse on siitä, luodaanko kyseisillä artikloilla subjektiivisia oikeuksia, joihin palvelun tarjoaja voi vedota puolustautumisperusteina yksityisoikeudellisen kunnianloukkauskanteen yhteydessä, on muistutettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen yksityisten välisen oikeusriidan yhteydessä unionin tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, että direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle eikä siihen näin ollen sellaisenaan voida vedota tätä vastaan (ks. mm. tuomio Marshall, 152/84,
EU:C:1986:84
, 48 kohta ja tuomio Faccini Dori, C-91/92,
EU:C:1994:292
, 20 kohta), sanotun kuitenkaan rajoittamatta mahdollista vahingonkorvauskannetta, joka voidaan nostaa valtiota vastaan vahingoista, jotka ovat aiheutuneet sen syyksi luettavasta unionin oikeuden rikkomisesta (ks. tästä mm. tuomio Francovich ym., C-6/90 ja C-9/90,
EU:C:1991:428
, 35 kohta).
Direktiivin 2000/31 täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymisen jälkeen jäsenvaltioiden on kuitenkin pitänyt säätää kansallisessa oikeudessa mainituissa artikloissa luetelluista vastuunrajoituksista.
Jos tällaisia rajoituksia ei kuitenkaan ole saatettu osaksi kansallista oikeutta, kansallisen tuomioistuimen, jota on pyydetty tulkitsemaan kansallista oikeutta, on tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa näin noudatettaisiin (ks. mm. tuomio von Colson ja Kamann, 14/83,
EU:C:1984:153
, 26 kohta ja tuomio Marleasing, C-106/89,
EU:C:1990:395
, 8 kohta).
Kolmanteen kysymykseen on siten vastattava, että tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaja ei voi direktiivin 2000/31 12–14 artiklan nojalla vastustaa yksityisoikeudellista vastuuta koskevan kanteen nostamista itseään vastaan ja sen seurauksena kansallisen tuomioistuimen välitoimien määräämistä. Palvelun tarjoaja voi vedota näissä artikloissa säädettyihin vastuunrajoituksiin kansallisen oikeuden niiden säännösten mukaisesti, joilla ne pannaan täytäntöön, tai jos tällaisia säännöksiä ei ole, kansallisen oikeuden tulkitsemiseksi direktiivin mukaisesti. Direktiivillä 2000/31 ei pääasian kaltaisessa oikeusriidassa sen sijaan sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle, eikä siihen näin ollen sellaisenaan voida vedota tätä vastaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) 2 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”tietoyhteiskunnan palvelujen” käsite sisältää palvelut, joissa tarjotaan tietoja verkossa ja joista palvelun tarjoaja ei saa korvausta vastaanottajalta vaan internetin verkkosivustolla näkyvien mainosten tuottamista tuloista.

2)
Direktiivi 2000/31 ei ole pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiassa esteenä kunnianloukkauksesta aiheutuvaa yksityisoikeudellista vastuuta koskevan säännöstön soveltamiselle.

3)
Direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa luetellut yksityisoikeudellisen vastuun rajoitukset eivät koske sellaisen lehdenkustannustoimintaa harjoittavan yhtiön tapausta, jolla on internet-verkkosivusto, jolla julkaistaan sanomalehden sähköinen versio, ja joka lisäksi saa korvauksensa kyseisellä sivustolla näkyvien mainosten tuottamista tuloista, jos kyseinen yhtiö tuntee julkaistut tiedot ja valvoo niitä, riippumatta siitä, onko pääsy mainitulle sivustolle ilmaista vai maksullista.

4)
Direktiivin 2000/31 12–14 artiklassa lueteltuja yksityisoikeudellisen vastuun rajoituksia voidaan soveltaa yksityisten väliseen oikeusriitaan, joka koskee yksityisoikeudellista vastuuta kunnianloukkauksesta, jos kyseisissä artikloissa mainitut edellytykset täyttyvät.

5)
Tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaja ei voi direktiivin 2000/31 12–14 artiklan nojalla vastustaa yksityisoikeudellista vastuuta koskevan kanteen nostamista itseään vastaan ja sen seurauksena kansallisen tuomioistuimen välitoimien määräämistä. Palvelun tarjoaja voi vedota näissä artikloissa säädettyihin vastuunrajoituksiin kansallisen oikeuden niiden säännösten mukaisesti, joilla ne pannaan täytäntöön, tai jos tällaisia säännöksiä ei ole, kansallisen oikeuden tulkitsemiseksi direktiivin mukaisesti. Direktiivillä 2000/31 ei pääasian kaltaisessa oikeusriidassa sen sijaan sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle, eikä siihen näin ollen sellaisenaan voida vedota tätä vastaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.