CELEX: 62006TJ0185
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Pienākums norādīt pamatojumu

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja,
Air liquide, SA pour l’étude et l’exploitation des procédés Georges Claude
, ir saskaņā ar Francijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kurai faktu rašanās laikā 100 % apmērā piederēja sabiedrības
Chemoxal SA
kapitāls, kura nodarbojās ar ūdeņraža peroksīda (turpmāk tekstā – “HP”) un nātrija perborāta (turpmāk tekstā – “PBS”) tirdzniecību.
2002. gada novembrī
Degussa AG
informēja Eiropas Kopienu Komisiju par aizliegtu vienošanos HP un PBS tirgos un lūdza piemērot Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu
no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas sodu] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45,
3. lpp.).

Degussa
iesniedza Komisijai lietiskos pierādījumus, kas tai 2003. gada 25. un 26. martā ļāva veikt pārbaudes atsevišķu uzņēmumu telpās.
2005. gada 26. janvārī Komisija nosūtīja prasītājai un pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem.
Pēc iesaistīto uzņēmumu uzklausīšanas Komisija pieņēma 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā
uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals AB
,
Degussa
,
Edison SpA
,
FMC Corp.
,
FMC Foret SA
,
Kemira Oyj
, prasītāju,
Chemoxal
,
SNIA SpA
,
Caffaro Srl
,
Solvay SA
,
Solvay Solexis SpA
,
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
un
Arkema SA
(Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums tika
publicēts 2006. gada 13. decembra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 54. lpp.). Prasītājai tas tika paziņots ar 2006. gada 8. maija vēstuli.

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka tā adresāti ir piedalījušies vienotā un turpinātā EKL 81. panta un Eiropas
Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta pārkāpumā attiecībā uz HP un tā starpproduktu PBS (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).
Konstatēto pārkāpumu galvenokārt veidoja komerciāli svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu un uzņēmumiem apmaiņa
starp konkurentiem, ražošanas jaudas, kā arī tās potenciālās un faktiskās jaudas ierobežošana un kontrole, tirgus daļu un
klientu sadale, kā arī mērķa cenu noteikšana un to ievērošanas uzraudzība.
Prasītāja un
Chemoxal
“solidāri un atsevišķi” tika sauktas pie atbildības par attiecīgā pārkāpuma izdarīšanu (apstrīdētā lēmuma 406. apsvērums).
Piemērojot Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 25. panta 1. punkta b) apakšpunktu, Komisija konstatēja, ka attiecībā pret prasītāju
un
Chemoxal
ir iestājies noilgums soda uzlikšanai, jo to dalība pārkāpumā bija izbeigusies pirms vairāk nekā pieciem gadiem pirms sākotnējo
pārbaudes darbību veikšanas. Komisija tomēr uzskatīja, ka tai ir leģitīmas intereses konstatēt attiecīgo pārkāpumu attiecībā
uz šīm sabiedrībām (apstrīdētā lēmuma 366.–369. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1. panta i) un j) punktā ir noteikts, ka prasītāja un
Chemoxal
, laika posmā no 1995. gada 12. maija līdz 1997. gada 31. decembrim piedaloties attiecīgajā pārkāpumā, ir pārkāpušas EKL 81. panta
1. punktu un EEZ līguma 53. pantu.
Apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktā Komisija piemēroja prasītājai un
Chemoxal
naudas sodu 0 euro apmērā.
Apstrīdētā lēmuma 4. pantā ir ietverts šī lēmuma adresātu saraksts, kuru vidū ir minēta arī prasītāja.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [šobrīd – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 17. jūlijā,
prasītāja cēla šo prasību.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts un tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, tad, uzklausot lietas
dalībniekus, šī lieta tika nodota sestajai palātai paplašinātā sastāvā.
Tā kā divi šīs palātas locekļi nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Vispārējās
tiesas Reglamenta 32. panta 3. punktu, norīkoja divus citus tiesnešus, lai papildinātu palātu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi
un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 2. septembra tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta i) punktu tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir konstatējusi prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā;
–        līdz ar to – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktu un 4. pantu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz prasītāju;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītāja ir izvirzījusi četrus prasības pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz EKL 81. panta pārkāpumu
tiktāl, ciktāl prasītāja ir tikusi atzīta par vainojamu attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā, pamatojoties uz prezumpciju, kas ir
saistīta ar tās 100 % tās meitas sabiedrības kontroli, otrkārt, uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas radies šīs prezumpcijas
piemērošanas dēļ, treškārt, uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu tiktāl, ciktāl ir tikuši noraidīti pierādījumi, kas
tika iesniegti ar mērķi atspēkot šo prezumpciju, un, ceturtkārt, uz leģitīmas intereses konstatēt tās dalību pārkāpumā neesamību
noilguma iestāšanās dēļ.

Sākotnējie apsvērumi
Tā kā prasītājas izvirzītie pirmie trīs prasības pamati pēc būtības ir vērsti pret tās atzīšanu par atbildīgu par tās meitas
sabiedrības īstenoto pārkāpumu veidojošo rīcību, vispirms ir jāatgādina šajā ziņā piemērojamā judikatūra.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka par meitas sabiedrības rīcību var vainot mātes sabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā
ir atsevišķa juridiska persona, šī meitas sabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātes sabiedrības
dotus rīkojumus, ievērojot it īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības
(skat. Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā situācijā mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu
EKL 81. panta izpratnē (iepriekš 21. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts).
Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību
normu pārkāpumu, kapitāla, pirmkārt, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi pār šīs meitas sabiedrības rīcību un,
otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār tās meitas sabiedrības
rīcību (skat. iepriekš 21. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās mātes sabiedrībai, lai prezumētu,
ka pēdējā minētā īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs meitas sabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātes
sabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātes sabiedrība, kurai
ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniegs pietiekamus pierādījumus, kas apliecinātu, ka tās meitas sabiedrība tirgū rīkojas
autonomi (šajā ziņā skat. iepriekš 21. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai noteiktu, vai meitas sabiedrība savu rīcību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas
uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitas sabiedrību un mātes sabiedrību, kas var atšķirties
katrā no gadījumiem un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti (iepriekš 21. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 74. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 65. punkts).
Šajā lietā apstrīdētā lēmuma 370.–379. apsvērumā Komisija ir atgādinājusi, ka mātes sabiedrība var tikt atzīta par atbildīgu
par meitas sabiedrības prettiesisko rīcību, ja šī meitas sabiedrība autonomi nenosaka savu rīcību tirgū. Tā ir arī precizējusi,
ka tai ir tiesības prezumēt, ka meitas sabiedrība, kura atrodas pilnīgā mātes sabiedrības kontrolē, pēc būtības izpilda mātes
sabiedrības instrukcijas, savukārt mātes sabiedrībai ir iespēja atspēkot šo prezumpciju, iesniedzot pierādījumus par pretējo.
Attiecībā uz prasītājas vainojamību par attiecīgo pārkāpumu Komisija apstrīdētā lēmuma 403. apsvērumā vispirms ir norādījusi,
ka pārkāpuma izdarīšanas brīdī prasītājai 100 % apmērā piederēja
Chemoxal
kapitāls un tai bija tiesības iecelt amatā tās valdes locekļus, ar ko bija pietiekami, lai piemērotu prezumpciju par tās
izšķirošās ietekmes pār tās meitas sabiedrības rīcību faktisku īstenošanu.
Apstrīdētā lēmuma 404. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz argumentiem, kurus prasītāja bija izvirzījusi, lai apstrīdētu
šo iepriekš minēto vainojamību.
Apstrīdētā lēmuma 405. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, pretēji prasītājas apgalvojumam, 100 % meitas sabiedrības kapitāla
kontrole ir pamats šādai prezumpcijai, ko ir iespējams atspēkot, iesniedzot pierādījumus par to, ka “meitas sabiedrībai ir
zināma rīcības brīvība”. Tā ir arī atzinusi, ka ar prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem nebija pietiekami, lai atspēkotu
šo prezumpciju. Šajā ziņā tā, pirmkārt, atzīmēja, ka prasītājas tiesības iecelt tās meitas sabiedrības valdes locekļus bija
norāde par izšķirošas ietekmes īstenošanu pār tās meitas sabiedrības ikdienas pārvaldību. Otrkārt, tā ir atsaukusies uz atsevišķām
norādēm, kas liecināja par to, ka trešās personas attiecīgās sabiedrības uztvēra kā vienu un to pašu uzņēmumu, proti,
Air liquide
nosaukuma izmantošana atsevišķos ar aizliegto vienošanos saistītajos dokumentos, kā arī
Chemoxal
īstenotā
Air liquide
preču zīmes izmantošana.
Visbeidzot Komisija apstrīdētā lēmuma 406. apsvērumā ir norādījusi, ka tā uztur spēkā savu secinājumu par prasītājas un tās
meitas sabiedrības
Chemoxal
vainojamību par attiecīgo pārkāpumu, jo tās ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā, kurš bija iesaistīts pārkāpuma īstenošanā.

Par pirmo un otro prasības pamatu, kas attiecas uz EKL 81. panta un prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, saistībā ar
prezumpcijas, kas saistīta ar 100 % meitas sabiedrības kontroli, piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā prasības pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka ar to vien, ka mātes sabiedrībai 100 % apmērā pieder tās meitas sabiedrības
kapitāls, nav pietiekami, lai prezumētu, ka mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi pār savu meitas sabiedrību, un inkriminētu
tai atbildību par tās īstenoto pārkāpumu veidojošo rīcību. Vēl ir jāsniedz papildu pierādījumi, kas apstiprinātu meitas sabiedrības
autonomijas neesamību. Šīs prezumpcijas piemērošanā atsaucoties vienīgi uz to, ka mātes sabiedrībai 100 % apmērā pieder tās
meitas sabiedrības kapitāls, Komisija esot pārkāpusi EKL 81. pantu.
Turklāt arī pārējie Komisijas norādītie apstākļi, kā, piemēram, tiesības iecelt
Chemoxal
valdes locekļus un tas, ka
Chemoxal
izmanto prasītājas nosaukumu (apstrīdētā lēmuma 403. un 405. apsvērums), nevarot pierādīt to, ka prasītāja ir īstenojusi
izšķirošu ietekmi pār savu meitas sabiedrību. It īpaši no Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses izrietot, ka tas, ka meitas
sabiedrība izmanto savas mātes sabiedrības komercnosaukumu, neliecina par to, ka tās veido vienu ekonomisko vienību. Turklāt
daudzos lietas materiālos iekļautajos dokumentos esot ietverta atsauce uz
Chemoxal
, nevis prasītāju.
Otrā prasības pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka attiecīgās prezumpcijas izmantošana ir radījusi pierādīšanas pienākuma
maiņu, tādējādi pārkāpjot tās tiesības uz aizstāvību.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma 403.–406. apsvēruma izriet, ka prasītājas vainojamības par tās meitas sabiedrības īstenoto pārkāpumu
veidojošo rīcību pamatā ir secinājums par tās izšķirošās ietekmes pār
Chemoxal
faktisko īstenošanu, kas izriet no prezumpcijas par tās pilnīgo šīs meitas sabiedrības kontroli, tiktāl, ciktāl prasītāja,
kā apgalvo Komisija, nav atspēkojusi šo prezumpciju.
Jākonstatē, ka, ņemot vērā šī sprieduma 21.–24. punktā minēto judikatūru, Komisija varēja leģitīmi prezumēt, ka prasītāja
ir īstenojusi izšķirošu ietekmi pār
Chemoxal
, ievērojot neapstrīdēto ar 100 % kontroli saistīto saikni, kas vieno abas šīs sabiedrības.
Šajā ziņā kā neefektīvi ir jānoraida prasītājas izvirzītie argumenti, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 403.–405. apsvērumā
norādītajiem apstākļiem saistībā ar tiesībām iecelt
Chemoxal
valdes locekļus, kā arī to apstākli, ka nozarē, uz kuru bija attiecies pārkāpums, tika minēts prasītājas nosaukums.
Tā kā Komisija šos apstākļus bija norādījusi papildus secinājumam par prasītājas 100 %
Chemoxal
kapitāla kontroli, to neatbilstība, uz kuru norādījusi prasītāja, nevar ietekmēt Komisijas tiesības atsaukties uz attiecīgo
prezumpciju.
Turklāt, tā kā ir konstatēts, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atsaucoties uz prezumpciju, kuru prasītāja
bija varējusi atspēkot, iesniedzot pierādījumus par pretējo, ir jānoraida arī prasības pamats attiecībā uz pierādīšanas pienākuma
maiņu, kas, kā ticis apgalvots, ir bijis nesaderīgs ar tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmo un otro prasības pamatu nevar apmierināt.

Par trešo prasības pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar pierādījumu, kas tika iesniegti,
lai atspēkoto attiecīgo prezumpciju, noraidīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tās pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā nav paudusi savu nostāju par pierādījumiem,
kurus prasītāja bija iesniegusi ar mērķi atspēkot prezumpciju, kas bija saistīta ar tās 100 % kontroli pār
Chemoxal
.
Prasītāja apgalvo, ka tā savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir iesniegusi virkni pierādījumu par
Chemoxal
autonomiju strukturālajā un lēmumu pieņemšanas ziņā.
Apstrīdētā lēmuma 404. apsvērumā Komisija esot nepilnīgi atgādinājusi šo informāciju. Turklāt tā neesot sniegusi atbildi uz
šo informāciju, bet ir vienīgi norādījusi, ka, “no malas raugoties, bija skaidrs, ka [prasītāja] kontrolēja
Chemoxal
darbību”, un ka “gan klienti, gan konkurenti, runājot par [HP] nozari, atsaucās uz uzņēmumu “Air liquide”” (apstrīdētā lēmuma
405. apsvērums). Tādējādi apstrīdētajā lēmumā neesot ticis izvērtēts neviens no prasītājas izvirzītajiem elementiem.
Prasītāja apgalvo, ka Komisija nevar novērst apstrīdētā lēmuma nepietiekamo pamatojumu, norādot uz papildu elementiem Vispārējā
tiesā, it īpaši attiecībā uz to, ka
Chemoxal
tirgoja
Oxysynthèse SA
ražotos produktus. Apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot pierādījusi, ka prasītāja patiešām bija īstenojusi kontroli pār šo
uzņēmumu, kas kopīgi piederēja prasītājai un
Atochem SA
un kuru tiktāl, ciktāl runa ir par prasītājas dalību kapitālā, pārvaldīja
Chemoxal
.
Argumenti, kurus Komisija pirmoreiz izvirzījusi savā iebildumu rakstā, apstiprinot apstrīdētā lēmuma nepietiekamo pamatojumu
šajā aspektā.
Komisija uz to atbild, ka, piemērojot attiecīgo prezumpciju, pienākums pierādīt
Chemoxal
autonomiju ir tikai un vienīgi prasītājai. Runājot par prasītājas norādītajiem apstākļiem, Komisija apstrīdētā lēmuma 403.–405. apsvērumā
esot pietiekamā apmērā izskaidrojusi, kādēļ šī prezumpcija netika uzskatīta par atspēkotu.
Komisijai turklāt neesot pienākuma atbildēt uz pilnīgi visiem argumentiem, kas ir izvirzīti, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem.
Pietiek ar to, ka Komisija sniedz detalizētu to iemeslu izklāstu, kas var pamatot attiecīgā uzņēmuma vainojamību pārkāpumā.
Tomēr prasītāja nav pārmetusi Komisijai šāda izklāsta neesamību.
Komisija tāpat norāda, ka ar prasītājas izvirzītajiem argumentiem, kas ir ļoti vispārīgi un nav pamatoti ar konkrētiem pierādījumiem,
nekādā ziņā nebija iespējams atspēkot attiecīgo prezumpciju.
Attiecībā uz apgalvoto prasītājas meitas sabiedrības strukturālo autonomiju Komisija, pirmkārt, norāda, ka fakts, ka
Chemoxal
vadītāji nebija iekļauti prasītājas pārvaldības institūcijās, nekādā ziņā neizslēdz to, ka tā ir devusi instrukcijas savai
meitas sabiedrībai un ir cieši kontrolējusi tās rīcību. Turklāt, kaut arī šāds fakts apstrīdētajā lēmumā nav minēts, no informācijas,
kuru prasītāja ir pievienojusi, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, izriet, ka katrā ziņā vismaz viens
Chemoxal
vadītājs pēc aiziešanas no darba šajā sabiedrībā bija kļuvis par vienu no prasītājas vadītājiem.
Otrkārt, tas, ka
Chemoxal
prezidentam ģenerāldirektoram (
PDG
) bija ļoti plašas pilnvaras, neesot nekas vairāk kā tikai tādu pilnvaru atspoguļojums, kas parasti tiek piešķirtas sabiedrības
augstākā ranga vadītājam, un tas nekādā veidā neesot pierādījums par prasītājas meitas sabiedrības autonomiju.
Treškārt, fakts, ka
Chemoxal
rīcībā bija pašai savi dienesti, esot tikai sabiedrību, kurai ir juridiskā personība, raksturojošs elements. Turklāt no prasītājas
norādītās informācijas izrietot, ka
Chemoxal
bija izmantojusi vairāku mātes sabiedrības dienestu pakalpojumus un ka tās centrālās vadības atrašanās vieta atradās tajās
pašās ēkās, kurās atradās arī grupas centrālā vadība.
Ceturtkārt, attiecībā uz argumentiem, kas saistīti ar
Chemoxal
veikto citu grupas meitas sabiedrību, it īpaši
Oxysynthèse
, kapitāldaļu pārvaldīšanu, prasītāja esot atzinusi, ka tā arī bija tieši iesaistīta šo kapitāldaļu pārvaldīšanā.
Turklāt Komisija esot norādījusi, ka
Chemoxal
tirgoja
Oxysynthèse
, sabiedrības, kuru kopīgi kontrolēja prasītāja un
Atochem
, ražoto HP (apstrīdētā lēmuma 42. un 52. apsvērums). Kaut arī šis pamats nav ietverts tajā apstrīdētā lēmuma daļā, kas attiecas
uz vainojamību pārkāpumā, tam tomēr esot zināma nozīme. Esot grūti iedomāties, ka prasītāja nebija īstenojusi nekādu kontroli
pār
Chemoxal
, kas bija atbildīga par citas grupā ietilpstošās meitas sabiedrības, kas tika kopīgi kontrolēta, ražotās produkcijas tirdzniecību.
Attiecībā uz apgalvoto prasītājas meitas sabiedrības autonomiju lēmumu pieņemšanas jomā prasītāja, pirmkārt, neesot iesniegusi
pierādījumus par
Chemoxal
varbūtējo autonomiju attiecībā uz cenu noteikšanu. Saistībā ar
Chemoxal
ģenerāldirektora pilnvarām prasītāja esot iesniegusi īsu vēstuli, kurā tā kodolīgā veidā bija paudusi savu piekrišanu attiecībā
uz cenām, kas nekādā veidā nepierādot, ka tā vienīgā pieņēma lēmumus cenu politikas jomā. Cita sniegtā informācija esot saistīta
vienīgi ar ziņojumiem par klientu apmeklējumiem.
Otrkārt, uz varbūtējo
Chemoxal
autonomiju stratēģiski svarīgo komercprojektu izstrādē esot ticis norādīts, vienīgi atsaucoties uz “[HP]
on‑site
risinājuma” projektu, kura piešķiršanu
Chemoxal
turklāt neesot pamatojuši nekādi pierādījumi. Turklāt no prasības pieteikumam pievienotajiem dokumentiem izrietot, ka šī
projekta pamatā ir bijuši grupas izstrādātie tehniskie risinājumi un ka tā attīstītājs bija mātes sabiedrības darbinieks.
Treškārt, argumenti attiecībā uz budžeta sagatavošanu, attiecību ar klientiem pārvaldīšanu un vienīgi
Chemoxal
darbinieku piedalīšanos
European Chemical Industry Council
(
CEFIC
) nekādā veidā nepierādot, ka prasītāja faktiski nebija īstenojusi izšķirošu ietekmi pār tās meitas sabiedrību.
Līdz ar to, tā kā ar prasītājas izvirzītajiem argumentiem nebija iespējams atspēkot attiecīgo prezumpciju, Komisijai neesot
bijis pienākuma detalizēti izklāstīt šo argumentu noraidīšanas iemeslus. Komisija esot izpildījusi savu pienākumu norādīt
pamatojumu, detalizēti izklāstot iemeslus, kādēļ vainojamība par pārkāpuma izdarīšanu tika attiecināta uz prasītāju.
Komisija esot rūpīgi izvērtējusi prasītājas izvirzītos argumentus un, vispirms atgādinādama šos elementus (apstrīdētā lēmuma
404. apsvērums), esot secinājusi, ka ar tiem nebija pietiekami, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju (apstrīdētā lēmuma 405. apsvērums).
Būtībā prasītājas izvirzītie argumenti esot bijuši ļoti vispārīgi un tie nebija pamatoti ar kādiem konkrētiem pierādījumiem.
Komisija apgalvo, ka, tā kā pierādījumi par tā meitas sabiedrības autonomiju ir jāsniedz attiecīgajam uzņēmumam, gadījumā,
ja attiecīgais uzņēmums nav sniedzis nekādus pierādījumus, bet ir vienīgi paudis vispārīgus un nepamatotus apgalvojumus, Komisija
nepārkāpj pienākumu norādīt pamatojumu, ja tā ir vienīgi norādījusi, ka sniegtā informācija nav pietiekama, lai būtu iespējams
atspēkot attiecīgo prezumpciju.
Katrā ziņā Komisija uzskata, ka, pat pieņemot, ka tā nav pietiekami izskaidrojusi, kādēļ ar apstākļiem, uz kuriem prasītāja
bija norādījusi ar mērķi atspēkot attiecīgo prezumpciju, nebija bijis iespējams sasniegt šo mērķi, nemainīgs tomēr paliek
tas, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir nepārprotami minējusi divus papildu elementus,
ar kuriem pašiem par sevi bija pietiekami, lai secinātu, ka
Chemoxal
un prasītāja bija atzīstamas par vienu ekonomisko vienību. Pirmkārt, runa esot par prasītājas tiesībām iecelt
Chemoxal
valdes locekļus un, otrkārt, par to, ka, “no malas raugoties”, t.i., no klientu un konkurentu viedokļa,
Chemoxal
komercdarbība tika uztverta kā prasītājas darbība. It īpaši, aizliegtās vienošanās ietvaros uz
Chemoxal
bieži esot ticis norādīts kā uz
Air liquide
, un
Chemoxal
esot izmantojis
Air liquide
preču zīmi savā komercdarbībā.
Turklāt Komisija apstrīdētajā lēmumā esot arī norādījusi, ka
Chemoxal
tirgoja
Oxysynthèse
, kuru kopīgi kontrolēja prasītāja un
Atochem
, ražoto HP. Tas paziņojuma par iebildumiem 344. punktā esot ticis norādīts kā atbilstošs kritērijs vainojamības pārkāpumā
atzīšanai. Esot grūti iedomāties, ka prasītāja nebija īstenojusi nekādu kontroli pār sabiedrību, kuras uzdevums bija tirgot
citas tās meitas sabiedrības, pār kuru tā īstenoja faktisku kopēju kontroli, produkciju.
Visbeidzot pakārtoti Komisija norāda, ka pat iespējamais secinājums par nepietiekamo pamatojumu šajā lietā nevarētu būt pamats
apstrīdētā lēmuma atcelšanai, ņemot vērā to, ka prasītājas sniegtā informācija ietver vienīgi vispārīga rakstura apgalvojumus
un tā nekādā veidā nevar tikt uzskatīta par pierādījumiem, kas varētu atspēkot attiecīgo prezumpciju.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā tiesību akta raksturam un tam ir
skaidri un nepārprotami jāatklāj iestādes, kas ir pieņēmusi tiesību aktu, argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu
uzzināt par pieņemtā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt savu pārbaudi. Netiek prasīts, lai pamatojumā
būtu norādīti visi attiecīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst minētā
panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī situāciju, kādā tas pieņemts, kā arī visas tiesību
normas, kas reglamentē attiecīgo jautājumu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Komisijai nav jāizsaka viedoklis par visiem argumentiem, ko tai iesniedz ieinteresētās personas – tai ir pietiekami norādīt
faktus un juridiskus apsvērumus, kam ir būtiska nozīme lēmuma loģikā. It īpaši Komisijai nav pienākuma paust savu nostāju
par informāciju, kas acīmredzami neattiecas uz lietu, kurai nav nozīmes vai kas ir skaidri otršķirīga (Vispārējās tiesas 2005. gada
15. jūnija spriedums lietā T‑349/03
Corsica Ferries France
/Komisija, Krājums, II‑2197. lpp., 64. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 63. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 64. punkts).
Gadījumā, ja, kā tas ir šobrīd izskatāmajā lietā, lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un
rada problēmu saistībā ar vainojamības pārkāpumā noteikšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz
katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atzīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu.
Tādējādi saistībā ar mātes sabiedrību, kas ir atzīta par atbildīgu par tās meitas sabiedrības pārkāpumu veidojošo rīcību,
šādā lēmumā ir jābūt ietvertam detalizētam to apstākļu izklāstam, kas var pamatot šīs sabiedrības atzīšanu par vainojamu attiecīgā
pārkāpuma izdarīšanā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 78.–80. punkts).
Šajā lietā prasītāja apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi pietiekamu pamatojumu attiecībā uz secinājumu
par tās atbildību, it īpaši tādēļ, ka tā nav tuvāk paskaidrojusi iemeslus, kādēļ tā ir noraidījusi informāciju, kuru prasītāja
bija iesniegusi ar mērķi atspēkot prezumpciju, kuras pamatā ir tās pilnīgā kontrole pār
Chemoxal
kapitālu.
Jānorāda, ka no lietas materiāliem izriet, ka, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, prasītāja ir norādījusi konkrētus argumentus,
lai pierādītu
Chemoxal
autonomiju, atsaucoties uz šādiem apstākļiem:
–        pirmkārt, attiecībā uz
Chemoxal
strukturālo autonomiju – atšķirībā no tā, kas varēja tikt norādīts saistībā ar atsevišķiem no pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem,
neviens no
Chemoxal
vadītājiem neesot bijis nedz prasītājas vadības komitejas, nedz citu tās institūciju loceklis; to apstiprinot Komisijai iesniegtie
paziņojumi par algu, kā arī informācija, kas sniegta, atbildot uz 2004. gada 18. marta informācijas pieprasījumu: būtībā neviens
no
Chemoxal
vadītājiem vai darbiniekiem vienlaicīgi neesot bijis arī prasītājas darbinieks;
–        no Komisijai iesniegtajiem
Chemoxal
valdes 1995. gada 12. maija un 25. oktobra protokoliem izrietot, ka tās
PDG
pilnvaru termiņš bija uz nenoteiktu laiku un tas “savās likumīgajās robežās ietvēra visplašākās pilnvaras ar tiesībām jebkuros
apstākļos rīkoties [
Chemoxal
] vārdā”, un ka tās ģenerāldirektoram arī bija plašas pilnvaras; atbilstoši
Chemoxal
ģenerāldirektora izdotajam apkārtrakstam, kas ir tapis pārkāpuma izdarīšanas laika posmā, tam bija piešķirtas pilnvaras attiecībā
uz loģistikas politikas un vispārīgās komercpolitikas noteikšanu komercdirektora norīkošanas darbā Āzijā ietvaros;
–
Chemoxal
esot bijuši pašai savi dienesti, proti, komercdienests, mārketinga, personālresursu, informātikas un grāmatvedības dienesti,
kas ļāva tai vienai pašai pārvaldīt savu komercpolitiku, un tās rīcībā esot bijis pat pētniecības centrs, kas tika pārvaldīts
atsevišķi, kaut arī tas atradās tajās pašās telpās kā prasītāja; saistībā ar dienestiem, kuru
Chemoxal
rīcībā tieši nebija, kā, piemēram, juridiskais, nodokļu un “apdrošināšanas lietu” dienests, tā par atlīdzību esot izmantojusi
savas mātes sabiedrības dienestu pakalpojumus; kaut arī
Chemoxal
centrālās vadības atrašanās vieta tik tiešām bija izvietota tajās pašās ēkās kā grupas centrālās vadības atrašanās vieta,
šīs telpas tika nomātas no tās mātes sabiedrības, ko apstiprinot arī Komisijai iesniegtais nomas līgums;
–
Chemoxal
autonomā veidā esot pārvaldījusi grupai piederošās kapitāldaļas
Oxysynthèse
un
Oxysynthèse Deutschland GmbH
, kas ir HP ražotājsabiedrības; kaut arī viens no prasītājas pārstāvjiem bija arī
Oxysynthèse
valdes loceklis, tikai viens
Chemoxal
pārstāvis bija šīs sabiedrības vadības komitejas loceklis un nodrošināja tās vispārējo vadību;
–
Chemoxal
esot autonomā veidā pārvaldījusi grupai piederošās kapitāldaļas
Chemoxal Chemie GmbH
, kas ar nodokļu apsvērumiem saistītu iemeslu dēļ juridiski bija atdalīta no prasītājas; no Komisijas lietas materiāliem pievienotajiem
dokumentiem izrietot, ka šīs meitas sabiedrības valdē ietilpstošie pārstāvji patiesībā bija
Chemoxal
darbinieki;
–        otrkārt, attiecībā uz
Chemoxal
autonomiju lēmumu pieņemšanas jomā tās darbība esot bijusi ļoti attālināta no pārējām grupas darbībām, kas bija saistītas
ar rūpnieciskās un medicīniskās gāzes piegādi;
Chemoxal
komercpolitikas noteikšana un norise esot bijusi uzticēta tikai un vienīgi šīs sabiedrības vadībai;
–        instrukcijas un plaši definētas vadlīnijas attiecībā uz cenām esot izdevuši tikai un vienīgi
Chemoxal
vadītāji, un lēmumus par konkrētajam klientam piedāvājamo cenu pieņēma tās attiecīgie darbinieki, pastāvot vienīgi tās vadītāju
kontrolei, ko apstiprinot Komisijai iesniegtā iekšējā sarakste un ziņojumi par klientu apmeklējumiem;
–        lielu stratēģiski svarīgu komercprojektu attīstība esot bijusi vienīgi
Chemoxal
darbinieku ziņā, ko apstiprinot arī
Chemoxal
1996. gadā izstrādātais HP ražošanas
on‑site
projekts, kura pamatā bija attiecībā uz citiem produktiem grupas izstrādātā tehnoloģija; šim mērķim
Chemoxal
esot pieņēmusi darbā tās mātes sabiedrībā, kura nekādā citādākā veidā nav bijusi iesaistīta, nodarbināto tehnisko ekspertu;
–
Chemoxal
budžeta izstrāde esot bijusi tās vadības kompetencē, ko apstiprinot arī Komisijai iesniegtais tās ģenerāldirektora izdotais
apkārtraksts, kurā bija precizēts attiecīgo uzdevumu sadalījums;
–
Chemoxal
attiecības ar tās klientiem tieši esot apdrošinājuši tās vietējie aģenti, kā tas izrietot no vēstulēm un ziņojumiem par klientu
apmeklējumiem;
–
Chemoxal
esot tikusi uzskatīta par autonomu sabiedrību tās attiecību ar
CEFIC
ietvaros, kas izrietot no tās sanāksmju laikā sagatavotajiem protokoliem, kas ir ietverti Komisijas lietas materiālos;
–        lai arī
Chemoxal
bija izmantojusi komercnosaukumu
Air liquide Chimie
, tā to esot darījusi ar leģitīmu mērķi, kas bija gūt labumu no grupas starptautiskās atpazīstamības, jo šis apstāklis nav
ietekmējis tās autonomiju attiecībā pret mātes sabiedrību, kurai ir līdzīgs nosaukums;
Chemoxal
oficiālie komercdokumenti esot sagatavoti, izmantojot tās oficiālo nosaukumu;
–        neviena no personām, kas bija piedalījušās ar attiecīgo aizliegto vienošanos saistītajās sanāksmēs, neesot bijusi prasītājas
darbinieks, un Komisijas lietas materiālos neesot nekādu norāžu par jebkādām instrukcijām, kuras prasītāja būtu devusi
Chemoxal
.
Apstrīdētā lēmuma 404. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi prasītājas izvirzītos argumentus.
Turpinājumā tā apstrīdētā lēmuma 405. apsvērumā ir norādījusi, ka ar prasītājas sniegto informāciju nebija pietiekami, lai
atspēkotu attiecīgo prezumpciju, atzīmējot, ka secinājums par prasītājas īstenoto izšķirošo ietekmi pār
Chemoxal
ir bijis apstiprināts, pirmkārt, ar tās tiesībām iecelt savas meitas sabiedrības valdes locekļus un, otrkārt, ar norādēm
par to, kā trešās personas bija uztvērušas attiecīgās sabiedrības. Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 406. apsvērumā tā ir uzturējusi
spēkā savu secinājumu, saskaņā ar kuru prasītāja un
Chemoxal
ir uzskatāmas par vienu uzņēmumu.
Jānorāda, ka šis vērtējums neattiecas uz prasītājas izvirzīto argumentu, bet ar to ir vienīgi izdarīta atsauce uz atsevišķām
papildu norādēm par prasītājas izšķirošo ietekmi pār tās meitas sabiedrību. Līdz ar to iepriekš minētajā apstrīdētā lēmuma
pamatojumā nav izklāstīti iemesli, kuru dēļ Komisija bija uzskatījusi, ka prasītājas sniegtā informācija nebija pietiekama,
lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju.
Turklāt ir jāatzīst, ka, lai arī Komisijai nav pienākuma paust savu nostāju par pilnīgi visiem ieinteresētās personas izvirzītajiem
argumentiem, it īpaši tad, ja tie acīmredzami neattiecas uz lietu, tiem nav nozīmes vai tie ir ar skaidri otršķirīgu raksturu
(skat. šī sprieduma 64. punktu), šajā lietā, pretēji Komisijas apgalvotajam, prasītājas izvirzītie argumenti nevar tikt atzīti
par tādiem, kuriem nav nozīmes attiecībā uz
Chemoxal
autonomijas novērtēšanu.
Atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, prasītāja būtībā ir atsaukusies uz visu to apstākļu kopumu, kas raksturoja starp to
un
Chemoxal
pastāvošo saikni attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas brīdī, norādot tostarp uz to, ka
Chemoxal
darbībai bija ļoti specifisks raksturs salīdzinājumā ar pārējām grupas darbībām, uz pārklāšanās nepastāvēšanu attiecīgo sabiedrību
vadītāju un darbinieku līmenī, uz meitas sabiedrības vadītāju plaši definētajām pilnvarām, uz to, ka tās rīcībā bija pašai
savi ar komercdarbību saistītie dienesti, kā arī uz autonomiju stratēģiski svarīgo projektu izstrādē.
Prasītājas sniegtā informācija turklāt nesatur vienīgi apgalvojumus, bet ietver arī virkni konkrētu norāžu, kas pievienotas
paziņojumam par iebildumiem (skat. šī sprieduma 67. punktu).
Šādos apstākļos Komisijai bija pienākums paust savu nostāju par prasītājas izvirzītajiem argumentiem par pretējo, pārbaudot,
vai, ņemot vērā visus atbilstošos elementus saistībā ar ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saiknēm starp attiecīgajām
sabiedrībām, prasītāja ir pierādījusi, ka tās meitas sabiedrība tirgū ir darbojusies autonomā veidā.
Komisijas pienākums pamatot savu lēmumu šajā aspektā skaidri izriet no attiecīgās prezumpcijas atspēkojamā rakstura – tās
atspēkošanai prasītājai ir jāiesniedz pierādījumi par visām ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saiknēm starp
to un tās meitas sabiedrību.
Turklāt attiecīgā pamatojuma neesamību nevar novērst ar atsauci uz apstrīdētā lēmuma 405. apsvērumā izklāstītājām norādēm,
kas attiecas uz tiesībām iecelt meitas sabiedrības valdes locekļus, kā arī uz veidu, kādā trešās personas bija uztvērušas
attiecīgās sabiedrības.
Kaut arī šī informācija varēja tikt ņemta vērā, novērtējot starp attiecīgajām sabiedrībām pastāvošās saiknes, atsaukšanās
uz to mērķis nav bijis apstrīdēt prasītājas argumentācijas par
Chemoxal
autonomiju atbilstošo raksturu, un tas līdz ar to nevar būt pietiekams pamatojums šīs argumentācijas noraidīšanai.
Attiecībā uz Komisijas argumentu par citu norāžu par prasītājas īstenoto ietekmi pār
Chemoxal
pastāvēšanu, proti, to, ka
Chemoxal
nodarbojās ar
Oxysynthèse
, kuru kopīgi kontrolēja prasītāja un
Atochem
, ražotā HP tirdzniecību (apstrīdētā lēmuma 401. apsvērums), ir jāatzīmē, ka no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Komisija būtu
norādījusi uz šo apstākli kā uz iemeslu secinājumam par prasītājas izšķirošās ietekmes pār
Chemoxal
īstenošanu. Turklāt ar vienkāršu atsauci uz šo papildu norādi par saikni starp attiecīgajām sabiedrībām katrā ziņā nepietiek,
lai novērstu prasītājas izvirzīto argumentu par pretējo noraidīšanas pamatojuma nepietiekamību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Komisija nav paudusi detalizētu nostāju par pierādījumiem, kurus prasītāja bija
izvirzījusi ar mērķi atspēkot prezumpciju, kuras pamatā ir bijusi tās dalība
Chemoxal
kapitālā, un tādējādi – no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā nav pamatojusi savu secinājumu par prasītājas atzīšanu par
vainojamu attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā.
Tiktāl, ciktāl Komisija iebildumu rakstā ir apgalvojusi, ka prasītājas izvirzītie pierādījumi par pretējo katrā ziņā nebija
pietiekoši, lai pierādītu
Chemoxal
autonomiju, ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma pamatojuma nav izsecināmi nekādi apstākļi, kas liecinātu par to, ka Komisija
būtu izvērtējusi attiecīgo informāciju, kas savukārt apgrūtina apstrīdētā lēmuma pamatotības pārbaudi šajā aspektā.
Jāatgādina, ka pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi ar lēmumu, kurš tai ir nelabvēlīgs, līdz
ar to pamatojuma trūkumu nevar novērst tādā veidā, ka ieinteresētā persona par lēmuma pamatojumu uzzina tiesā notiekošā tiesvedībā
(Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 463. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑25/04
González y Díez
/Komisija, Krājums, II‑3121. lpp., 220. punkts).
Tādējādi attiecīgā pamatojuma neesamību nav iespējams novērst tiesvedības laikā.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasības pamats par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un prasība par apstrīdētā lēmuma
atcelšanu ir apmierināmi tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju.
Līdz ar to ceturtais prasības pamats nav jāizskata.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Air liquide, SA pour l’étude et l’exploitation des procédés Georges Claude
;
2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. jūnijā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.