CELEX: 62013CJ0143
Direktiivi 93/13/ETY
Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisten sopimusten kohtuuttomat ehdot
4 artiklan 2 kohta
Sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointi
Kyseinen arviointi ei koske sopimuksen pääkohdetta tai hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta koskevia sopimusehtoja, jos ne on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi
Ehdot, joihin sisältyy luotonantajan perimä ”riskipalkkio” ja joissa sallitaan tietyin edellytyksin se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (
EYVL L 95, s. 29
) 4 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Bogdan ja Ioana Ofelia Matei (jäljempänä yhdessä luotonottajat) ja SC Volksbank România SA (jäljempänä Volksbank) ja joka koskee sellaisten kulutusluottosopimuksiin sisältyvien ehtojen väitettyä kohtuuttomuutta, joissa määrätään yhtäältä Volksbankin perimästä ”riskipalkkiosta” ja joissa sallitaan toisaalta tietyin edellytyksin se, että Volksbank muuttaa yksipuolisesti korkokantaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 93/13
Direktiivin 93/13 johdanto-osan 12., 19. ja 20. perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”kansallisten lainsäädäntöjen nykytilassa voidaan suunnitella – – ainoastaan osittaista yhdenmukaistamista; tämä direktiivi kattaa erityisesti ainoastaan ne sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen; on tarpeen jättää jäsenvaltioille mahdollisuus [ETY:n] perustamissopimusta asianmukaisesti noudattaen varmistaa kuluttajalle suojelun korkeampi taso tämän direktiivin säännöksiä tiukemmilla kansallisilla säännöksillä,
– –
tämän direktiivin tarkoituksen mukaisesti kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa kohdistua ehtoihin, jotka koskevat sopimuksen pääkohdetta tai tavaroiden ja palvelujen hinta-laatusuhdetta; sopimuksen pääkohde ja hinta-laatusuhde voidaan kuitenkin ottaa huomioon arvioitaessa muiden ehtojen kohtuutonta luonnetta; – –
sopimukset on laadittava selvin ja ymmärrettävin ilmaisuin; kuluttajalle on tosiasiallisesti annettava tilaisuus tutkia kaikki ehdot – –”.
Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”
Kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
– –
3.   Liitteessä on ohjeellinen luettelo, joka ei ole tyhjentävä, niistä ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina.”
Direktiivin 93/13 4 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.   Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.   Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
Kyseisen direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. – –”
Kyseisen direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa – – direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”
Saman direktiivin liitteen, joka koskee kyseisen direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja ehtoja, 1 kohtaan sisältyy luettelo, joka ei ole tyhjentävä, sellaisista ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina. Tämän 1 kohdan j alakohtaan sisältyvät ehdot, joiden tarkoituksena tai seurauksena on ”elinkeinonharjoittajan valtuuttaminen muuttamaan sopimusehtoja yksipuolisesti ilman pätevää sopimuksessa mainittua syytä”. Kyseisen 1 kohdan l alakohtaan sisältyvät ehdot, joiden tarkoituksena tai seurauksena on ”sen salliminen, että – – palvelujen toimittajalle annetaan oikeus korottaa [hintojaan] antamatta – – kuluttajalle vastaavaa oikeutta peruuttaa sopimus, jos lopullinen hinta on liian korkea suhteessa sopimuksen tekohetkellä sovittuun hintaan”.
Kyseisen liitteen 2 kohta koskee kyseisen liitteen 1 kohdan g, j ja l alakohdan soveltamisalaa. Tämän 2 kohdan b alakohdassa todetaan erityisesti, että tämän liitteen 1 kohdan j alakohta ”ei ole esteenä ehdoille, joiden mukaisesti rahoituspalvelujen tarjoaja varaa itselleen oikeuden muuttaa kuluttajalle maksettavaksi tulevaa korkoa tai tälle maksettavaa korkoa tai rahoituspalveluista perittäviä muita maksuja pätevästä syystä ilman ennakkoilmoitusta, jos elinkeinonharjoittaja velvoitetaan ilmoittamaan siitä toiselle osapuolelle tai toisille osapuolille mahdollisimman varhain ja jos sopimuspuolet voivat vapaasti purkaa sopimuksen välittömästi”. Saman liitteen 2 kohdan d alakohdassa todetaan, että tämän liitteen 1 kohdan l alakohta ”ei estä hintaindeksiehtoja, jos ne ovat laillisia ja jos hintojen vaihtelumenetelmä esitetään yksityiskohtaisesti”.
Direktiivi 2008/48/EY
Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2008/48/EY (
EUVL L 133, s. 66
ja oikaisut
EUVL 2009, L 207, s. 14
,
EUVL 2010, L 199, s. 40
ja
EUVL 2011, L 234, s. 46
) säädetään luotonantajan yleisestä velvollisuudesta antaa kuluttajalle ennen sopimuksen tekemistä ja myös luottosopimuksessa tiettyjä tietoja, joihin kuuluu tieto todellisesta vuosikorosta. Tämän direktiivin liitteessä I säädetään yhdenmukaistetusta todellisen vuosikoron laskentamenetelmästä.
Direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä ei sovelleta seuraavaan:
a)
luottosopimukset, joiden vakuutena on joko kiinnitys kiinteään omaisuuteen tai jäsenvaltiossa yleisesti käytetty muu vastaava vakuus, joka kohdistuu kiinteään omaisuuteen, tai kiinteään omaisuuteen liittyvään oikeuteen;
– –”
Kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
g)
’kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla’ kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta; näihin kustannuksiin kuuluvat myös luottosopimukseen liittyvien lisäpalveluiden kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos palvelusopimuksen tekeminen on pakollista luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin,
– –
i)
’todellisella vuosikorolla’ kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ilmaistuna luoton kokonaismäärälle laskettuna vuosikorkona – –
– –”
Romanian oikeus
Laki nro 193/2000
Elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisten sopimusten kohtuuttomista ehdoista annetulla lailla nro 193/2000, sellaisena kuin se on julkaistuna uudelleen (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 305, 18.4.2008; jäljempänä laki nro 193/2000), saatetaan direktiivi 93/13 osaksi kansallista oikeutta.
Lain nro 193/2000 1 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Elinkeinonharjoittajat eivät saa ottaa kohtuuttomia sopimusehtoja kuluttajien kanssa tekemiinsä sopimuksiin.”
Kyseisen lain 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Sopimusehtoa, josta ei ole neuvoteltu suoraan kuluttajan kanssa, pidetään kohtuuttomana, jos se lojaliteettiperiaatteen vastaisesti aiheuttaa sellaisenaan tai yhdessä muiden sopimusmääräysten kanssa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
2.   Sopimusehtoa ei pidetä suoraan kuluttajan kanssa neuvoteltuna, jos se on ennakolta laadittu eikä kuluttaja ole näin ollen voinut vaikuttaa sen sisältöön, kuten silloin, kun kyseessä ovat vakiosopimukset tai yleiset myyntiehdot, joita elinkeinonharjoittajat käyttävät asianomaisilla tavara- tai palvelumarkkinoilla.
3.   Ehdon tai yksittäisen ehdon tietyistä osista neuvotteleminen suoraan kuluttajan kanssa ei sulje pois tämän lain säännösten soveltamista sopimuksen muihin osiin, jos sopimuksen yleinen arviointi osoittaa, että kyseessä on kaikesta huolimatta elinkeinonharjoittajan yksipuolisesti ennakolta laatima sopimus. Jos elinkeinonharjoittaja väittää, että vakioehdosta on neuvoteltu suoraan kuluttajan kanssa, todistustaakka tästä seikasta on elinkeinonharjoittajalla.
4.   Tämän lain erottamattomana osana olevassa liitteessä on ohjeellinen luettelo ehdoista, joita pidetään kohtuuttomina.
5.   Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan seuraavien seikkojen perusteella, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän lain säännösten soveltamista:
a)
sopimuksen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen luonne sopimuksentekohetkellä
b)
kaikki sopimuksentekoon liittyvät olosuhteet
c)
muut sopimusehdot tai muiden sopimusten ehdot, joista se on riippuvainen.
6.   Sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, jos ehdot on laadittu ymmärrettävästi.”
Lain nro 193/2000 4 §:n 4 momentissa tarkoitetun liitteen 1 kohdan a alakohdassa toistetaan sanatarkasti direktiivin 93/13 liitteen 1 kohdan j alakohta ja 2 kohdan b alakohta.
Asetus nro 50/2010
Kulutusluottosopimuksista kiireellisenä annetulla hallituksen asetuksella nro 50/2010 (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 389, 11.6.2010; jäljempänä asetus nro 50/2010) saatetaan direktiivi 2008/48 osaksi kansallista oikeutta.
Asetuksen nro 50/2010 2 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tätä kiireellisesti annettua asetusta sovelletaan luoton kokonaismäärästä riippumatta luottosopimuksiin, mukaan lukien luottosopimukset, joiden vakuutena on kiinnitys kiinteään omaisuuteen tai kiinteää omaisuutta koskeva oikeus, sekä luottosopimukset, joiden tarkoituksena on olemassa olevan tai suunnitellun kiinteistön omistusoikeuden hankkiminen tai säilyttäminen taikka kiinteistön kunnostaminen, varustaminen, vahvistaminen, saneeraaminen, laajentaminen tai arvon lisääminen.”
Asetuksen nro 50/2010 36 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Myönnetyn luoton osalta luotonantaja voi periä ainoastaan hakemusten käsittelypalkkion, luoton hallinnointipalkkion tai käyttötilin hallinnointipalkkion, korvauksen ennenaikaisesta takaisinmaksusta, vakuutuksiin liittyvät kulut, tarvittaessa sopimussakon sekä kuluttajien pyynnöstä suoritettujen palvelujen osalta kertaluonteisen palkkion.”
Asetuksen nro 50/2010 95 §:n sanamuoto on seuraava:
”1.   Voimassa olevien sopimusten osalta luotonantajien on 90 päivän kuluessa tämän kiireellisenä annetun asetuksen voimaantulopäivästä huolehdittava siitä, että sopimus saatetaan tämän kiireellisenä annetun asetuksen säännösten mukaiseksi.
2.   Voimassa olevia sopimuksia muutetaan täydennyksin 90 päivän kuluessa tämän kiireellisenä annetun asetuksen voimaantulopäivästä.
– –”
Laki nro 288/2010
Kulutusluottosopimuksista kiireellisenä annetun hallituksen asetuksen nro 50/2010 hyväksymisestä annetun lain nro 288/2010 (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 888, 30.12.2010) I §:n 1 momentin 39 kohdassa säädetään seuraavaa:
”[Asetuksen nro 50/2010] 95 §:ää muutetaan seuraavasti:
95 § – Tämän kiireellisenä annetun asetuksen säännöksiä ei sovelleta sopimuksiin, jotka olivat voimassa tämän kiireellisenä annetun asetuksen voimaantulopäivänä, 37 bis §:n, 66–69 §:n – –, 50–55 §:n, 56 §:n 2 momentin, 57 §:n 1 ja 2 momentin ja 66–71 §:n säännöksiä lukuun ottamatta.”
Lain nro 288/2010 II §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Täydennykset, jotka on tehty ja allekirjoitettu tämän lain voimaantulopäivään mennessä sen takaamiseksi, että sopimukset saatetaan [asetuksen nro 50/2010] säännösten mukaisiksi, ovat voimassa osapuolten vahvistamien sopimusehtojen mukaisesti.
2.   Täydennykset, joita kuluttajat eivät ole allekirjoittaneet ja joiden osalta katsotaan, että ne on hyväksytty hiljaisesti tämän lain voimaantulopäivään mennessä, ovat voimassa niiden sanamuodon mukaisesti, jollei kuluttaja tai luotonantaja ilmoita toisin 60 päivän kuluessa tämän lain voimaantulopäivästä.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Luotonottajat ovat tehneet kaksi luottosopimusta Volksbankin kanssa. Ensimmäinen, 4.3.2008 tehty sopimus, jolla on tarkoitus kattaa henkilökohtaisia juoksevia menoja, koskee 8000 euron suuruista luottoa. Kyseinen luotto, joka on maksettava takaisin viiden vuoden aikana, on myönnetty 9 prosentin suuruisella kiinteällä nykyisellä vuosikorolla ja 20,49 prosentin suuruisella todellisella vuosikorolla.
Toinen, 7.3.2008 tehty sopimus koskee 103709,18 Sveitsin frangin (CHF) suuruista luottoa, jolla on tarkoitus rahoittaa kiinteistön ostaminen ja jonka vakuutena on kiinnitys kyseiseen kiinteistöön. Kyseinen luotto on maksettava takaisin 25 vuoden aikana, ja sen nykyiseksi vuosikoroksi on vahvistettu 3,99 prosenttia ja sen todellinen vuosikorko on 19,55 prosenttia.
Näiden kahden sopimuksen erityisten ehtojen 3 ehdon d kohdan, joka koskee korkokannan vaihtelua, mukaan ”pankki varaa itselleen oikeuden tarkistaa nykyistä korkokantaa, jos rahoitusmarkkinoilla tapahtuu merkittäviä muutoksia, ja se ilmoittaa luotonottajille uuden korkokannan; näin muutettua korkokantaa sovelletaan sen ilmoittamisajankohdasta lähtien”.
Pääasiassa kyseessä olevien luottosopimusten yleisten ehtojen 3.5 ehdossa, jonka otsikko on ”riskipalkkio”, määrätään, että jotta luotonottaja saa luoton käyttöönsä, se voi olla velvollinen maksamaan pankille riskipalkkion, joka lasketaan luoton saldosta ja maksetaan kuukausittain koko luoton ajalta.
Kyseisten sopimusten erityisten ehtojen 5 ehdossa, jonka otsikko on myös ”riskipalkkio”, täsmennetään, että tämä palkkio on 0,74 prosenttia luoton saldosta euromääräisen luoton osalta ja 0,22 prosenttia luoton saldosta Sveitsin frangien määräisen luoton osalta. Riskipalkkiona maksettava kokonaismäärä on 1397,17 euroa euromääräisen luoton osalta ja 39 955,98 CHF Sveitsin frangien määräisen luoton osalta.
Volksbank ryhtyi 22.6.2010, joka on asetuksen nro 50/2010 voimaantulopäivä, jälkeen tiettyihin toimenpiteisiin siinä tarkoituksessa, että pääasiassa kyseessä olevat luottosopimukset saatetaan kyseisen asetuksen säännösten mukaisiksi. Kyseinen pankki ehdotti näin ollen, että näiden luottosopimusten ehdotetuissa täydennyksissä korvataan ”riskipalkkiota”koskevien ehtojen nimi nimellä ”luoton hallinnointipalkkio”, jonka periminen on nimenomaisesti sallittu kyseisen asetuksen 36 §:ssä, muuttamatta kuitenkaan kyseisten ehtojen sisältöä. Luotonottajat vastustivat tätä ehdotusta ja näin ollen kieltäytyivät allekirjoittamasta näitä täydennyksiä.
Luotonottajat, jotka katsoivat, että pääasiassa kyseessä olevien luottosopimusten ehdot, joihin kuuluvat korkokannan vaihtelua ja ”riskipalkkiota” koskevat ehdot, olivat kokonaisuudessaan kohtuuttomia lain nro 193/2000 4 §:ssä tarkoitetulla tavalla, nostivat sen jälkeen, kun he olivat kääntyneet kansallisen kuluttajansuojaviranomaisen puoleen, joka ei ryhtynyt heidän pyynnöstään toimenpiteisiin, kanteen Judecătoria Cluj-Napocassa (Cluj-Napocan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin), jotta tämä toteaisi kyseiset ehdot kohtuuttomiksi ja näin ollen pätemättömiksi.
Kyseinen tuomioistuin hyväksyi luotonottajien kanteen osittain 12.12.2011 antamallaan tuomiolla.
Kyseinen tuomioistuin katsoi, että tietyt ehdot ovat kohtuuttomia ja niitä on näin ollen pidettävä pätemättöminä. Saman tuomioistuimen mukaan asian on oltava näin silloin, kun kyse on korkokannan vaihtelua koskevasta ehdosta, koska käsite ”rahoitusmarkkinoilla tapahtuvat merkittävät muutokset” mahdollistaa sen takia, että se on liian epämääräinen, sen, että pankki muuttaa korkokantaa harkintansa mukaan.
Kyseinen tuomioistuin katsoi sitä vastoin, että ”riskipalkkiota”koskevia ehtoja ja ehdotusta ”luoton hallinnointipalkkiota” koskevaksi ehdoksi ei voida pitää kohtuuttomina muun muassa sen takia, että sen tehtävänä ei ollut arvioida pankin ottamaa konkreettista riskiä eikä myöskään sopimukseen perustuvien vakuuksien tehokkuutta.
Tribunalul Specializat Cluj, johon sekä luotonottajat että Volksbank ovat valittaneet kyseisestä tuomiosta, toteaa, että vaikka unionin tuomioistuin ei ole vielä ratkaissut kysymystä siitä, koskevatko pääasiassa kyseessä olevien ”riskipalkkiota”koskevien sopimusehtojen kaltaiset sopimusehdot direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua ”pääkohdetta” ja/tai ”hintaa”, tietyt romanialaiset tuomioistuimet ovat jo katsoneet, että tällaiset ehdot eivät kuulu kyseisten käsitteiden piiriin, sellaisina kuin nämä käsitteet ilmenevät lain nro 193/2000 4 §:n 6 momentista, jossa toistetaan sanatarkasti direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan sanamuoto, joten näiden ehtojen mahdollisen kohtuuttomuuden arviointia ei ole suljettu pois.
Nämä tuomioistuimet ovat katsoneet, että tätä pois sulkemista ei sovelleta tällaisiin ehtoihin muun muassa sen takia, että luotonantaja ei tarjoa mitään palvelua, jossa olisi kyse vastineesta, joka oikeuttaisi tämän palkkion perimisen, ja että lisäksi nämä ehdot on laadittu epäselvästi.
Tässä tilanteessa Tribunalul Specializat Cluj on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Kun otetaan huomioon, että direktiivin 93/13 – – 4 artiklan 2 kohdan mukaan sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, ja että direktiivin 2008/48 – – 2 artiklan [2] kohdan a alakohdan mukaan direktiivin 2008/48 – – 3 artiklan g alakohdassa olevaa määritelmää, jonka mukaan kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla tarkoitetaan kaikkia palkkioita, jotka kuluttajan on maksettava kulutusluottosopimuksen yhteydessä, ei voida soveltaa määritettäessä sellaisen luottosopimuksen pääkohdetta, jonka vakuutena on kiinnitys kiinteään omaisuuteen, on kysyttävä, voidaanko direktiivin 93/13 – – 4 artiklan 2 kohdassa olevia käsitteitä 'pääkohde' ja/tai 'hinta' tulkita siten, että nämä käsitteet – sellaisen luottosopimuksen 'pääkohde' ja/tai 'hinta', jonka vakuutena on kiinnitys kiinteään omaisuuteen – kattavat luottolaitokselle tehtävinä vastasuorituksina myös tämän kiinnitysluottosopimuksen perusteella maksettavan todellisen vuosikoron, joka muodostuu erityisesti kiinteästä tai vaihtuvasta korosta, pankin palkkioista ja muista luottosopimukseen sisältyvistä ja siinä määritellyistä kuluista?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Volksbank väittää, että koska luotonottajien kanssa on tehty sovinto, pääasian asianosaisten välinen riita-asia on ratkaistu. Koska ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ei ole enää vireillä mitään riita-asiaa, ennakkoratkaisukysymykseen ei ole enää tarpeen vastata ja unionin tuomioistuimen on todettava työjärjestyksensä 100 artiklan 2 kohdan nojalla, etteivät sen toimivaltaisuuden edellytykset enää täyty.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että jos unionin tuomioistuin toteaa, että ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ei ole enää tosiasiasiallisesti vireillä mitään riita-asiaa, joten ennakkoratkaisukysymykseen annettavasta vastauksesta ei olisi kyseiselle tuomioistuimelle mitään hyötyä riita-asian ratkaisun kannalta, unionin tuomioistuin katsoo, että lausunnon antaminen ennakkoratkaisupyynnöstä raukeaa (ks. vastaavasti mm. tuomio Djabali, C-314/96,
EU:C:1998:104
, 16, 21 ja 22 kohta; tuomio García Blanco, C-225/02,
EU:C:2005:34
, 23 ja 29–31 kohta ja määräys Mohammad Imran, C-155/11 PPU,
EU:C:2011:387
, 14 ja 19–21 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoitti 14.2.2014 päivätyllä kirjeellä unionin tuomioistuimelle, että Volksbankin ja luotonottajien välillä oli tehty sovintosopimus.
Kyseinen tuomioistuin kuitenkin totesi kyseisessä kirjeessä, että se ei ollut ottanut tätä sopimusta huomioon Volksbankin perimää ”riskipalkkiota” koskevien sopimusehtojen väitettyä kohtuuttomuutta koskevan kysymyksen osalta, koska tätä kysymystä oli pidettävä oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvana kysymyksenä, josta asianosaiset eivät voi sopia, ja että vastaus, jonka unionin tuomioistuin antaa esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen, oli näin ollen yhä kyseiselle tuomioistuimelle ensiarvoisen tärkeä pääasian ratkaisun kannalta.
Tässä tilanteessa ei voida todeta tämän tuomion 38 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä vahvistetun periaatteen nojalla, että ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ei ole enää tosiasiallisesti vireillä mitään riita-asiaa. Päinvastoin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamista tiedoista ilmenee nimenomaisesti, että sen lisäksi, että vastaus, jonka unionin tuomioistuin antaa esitettyyn kysymykseen, on yhä hyödyllinen, se on myös ratkaiseva pääasian ratkaisun kannalta.
Näin ollen Volksbankin esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä ja ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
Aluksi on määritettävä esitetyn kysymyksen ulottuvuus.
Tämän kysymyksen sanamuodon mukaan tämä kysymys koskee sitä, voidaanko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja käsitteitä ”pääkohde”ja/tai ”hinta” tulkita siten, että niiden piiriin kuuluu luottolaitokselle tehtävänä vastasuorituksena luottosopimuksen perusteella maksettava todellinen vuosikorko, joka muodostuu erityisesti kiinteästä tai vaihtuvasta korosta, pankin palkkioista ja muista kyseiseen sopimukseen sisältyvistä ja siinä määritellyistä kuluista.
Tämä kysymys koskee sanamuotonsa mukaisesti lisäksi kaikkien kulutusluottosopimuksen, jonka vakuutena on kiinnitys kiinteään omaisuuteen, ehtojen, joissa määrätään kuluttajan luotonantajalle tekemästä vastasuorituksesta ja jotka kuuluvat direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa määritellyn käsitteen ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset”ja näin ollen todellisen vuosikoron piiriin, kuulumista kyseisten käsitteiden ”pääkohde” ja/tai ”hinta” piiriin.
On kuitenkin yhtäältä todettava, että ennakkoratkaisupyynnön perusteluista kokonaisuudessaan ilmenee, että pääasia, sellaisena kuin se on vireillä ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen tehdyn valituksen käsittelyä koskevassa vaiheessa, koskee korkeintaan kahdentyyppisiä ehtoja, jotka koskevat kuluttajan luotonantajalle tekemää vastasuoritusta ja jotka sisältyvät pääasiassa kyseessä oleviin luottosopimuksiin, eli ehtoja, joissa määrätään luotonantajan perimästä ”riskipalkkiosta”, ja ehtoja, joissa sallitaan tietyin edellytyksin se, että luotonantaja muuttaa korkokantaa. Tässä riita-asiassa nousee esiin kysymys siitä, kuuluvatko tällaiset ehdot lain nro 193/2000 4 §:n 6 momentin, jolla direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohta saatetaan osaksi Romanian oikeutta, soveltamisalaan.
Toisaalta direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen käsitteiden ”pääkohde”ja ”hinta” täsmällistä ulottuvuutta ei voida määritellä direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” perusteella.
Viimeksi mainittu käsite on nimittäin määritelty erityisen laajasti, joten kaikkien kustannusten tai kulujen, joista kuluttaja vastaa ja jotka liittyvät kuluttajan sekä luotonantajalle että kolmansille suorittamiin maksuihin, kokonaismäärä on mainittava selkeästi kulutusluottosopimuksissa, ja tällaisella menettelyllisellä velvoitteella myötävaikutetaan kyseisellä direktiivillä tavoitellun avoimuutta koskevan päätavoitteen saavuttamiseen.
Koska direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetään poikkeuksesta siitä kohtuuttomien ehtojen sisällöllisestä valvontajärjestelmästä, josta on säädetty tällä direktiivillä toteutetun kuluttajien suojajärjestelmän yhteydessä, tätä säännöstä on sitä vastoin tulkittava suppeasti (tuomio Kásler ja Káslerné Rábai, C-26/13,
EU:C:2014:282
, 42 kohta).
Lisäksi direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa olevia ilmaisuja sopimuksen pääkohde ja hinnan tai korvauksen asianmukaisuus suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin on tavallisesti tulkittava koko Euroopan unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti, ja tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 37 ja 38 kohta).
Oikeuskäytännössään unionin tuomioistuin on sitä paitsi esittänyt kyseisten käsitteiden tulkintaa koskevia perusteita, joissa otetaan huomioon juuri direktiivin 93/13 varsinainen tavoite eli se, että jäsenvaltioilla on velvollisuus säätää järjestelmästä, jolla voidaan varmistaa, että kaikkien sellaisten sopimusehtojen, joista ei ole erikseen neuvoteltu, mahdollinen kohtuuttomuus voidaan tutkia sen suojan takia, jota on annettava kuluttajalle sen takia, että hän on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 39 ja 40 kohta).
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että ilmaisut sopimuksen pääkohde ja hinnan tai korvauksen asianmukaisuus suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin kattavat pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajien välisissä luottosopimuksissa olevat sentyyppiset ehdot, joissa yhtäältä sallitaan tietyin edellytyksin se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, ja toisaalta määrätään luotonantajan perimästä ”riskipalkkiosta”.
Vaikka onkin ainoastaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä lausua näiden ehtojen luokittelusta käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen, unionin tuomioistuimella on silti toimivalta johtaa direktiivin 93/13 säännöksistä, tässä tapauksessa 4 artiklan 2 kohdasta, ne perusteet, joita kansallinen tuomioistuin voi soveltaa tai joita sen täytyy soveltaa, kun se tutkii sopimusehtoja nämä säännökset huomioon ottaen (tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 45 kohta).
Unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”sopimuksen pääkohde”piiriin kuuluvien sopimusehtojen on ymmärrettävä olevan niitä, joilla vahvistetaan sopimuksen olennaiset suoritukset ja jotka sellaisenaan määrittävät sopimusta. Sitä vastoin sellaiset ehdot, jotka ovat luonteeltaan liitännäisiä sopimussuhteen keskeisen sisällön määrittäviin ehtoihin nähden, eivät voi kuulua kyseisen käsitteen ”sopimuksen pääkohde” piiriin. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida kyseisen luottosopimuksen luonteen, systematiikan ja ehtojen sekä sen oikeudellisen ja tosiasiallisen asiayhteyden perusteella, onko kyseinen ehto olennainen osa velallisen suoritusta, joka koostuu luotonantajan hänen käyttöönsä antaman summan takaisinmaksusta (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 49–51 kohta).
Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan sanamuodosta käy ilmi, että sellaisten ehtojen, joiden mahdollista kohtuuttomuutta ei voida arvioida, toisen ryhmän soveltamisala on rajoitettu, koska se koskee vain sovitun hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, ja tämä pois sulkeminen selittyy sillä, ettei ole olemassa mitään asteikkoa tai oikeudellista arviointiperustetta, jonka puitteissa ja perusteella tämän asianmukaisuuden valvonta olisi mahdollista (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 54 ja 55 kohta).
Ehdot, jotka koskevat kuluttajan luotonantajalle tekemää vastasuoritusta tai jotka vaikuttavat todelliseen hintaan, joka kuluttajan on maksettava luotonantajalle, eivät siis kuulu lähtökohtaisesti tähän ehtojen toiseen ryhmään lukuun ottamatta kysymystä siitä, onko sopimuksessa määrätty vastasuorituksen määrä tai hinta asianmukainen suhteessa luotonantajan vastineena toimittamaan palveluun.
Erityisesti pääasiassa kyseessä olevien sopimusehtojen luokittelusta tämän tuomion 54–56 kohdassa mainittujen perusteiden perusteella direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan soveltamisen kannalta ja ensinnäkin ehdoista, joissa sallitaan tietyin edellytyksin se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, on todettava, että useat seikat viittaavat siihen, että ne eivät kuulu kyseisessä säännöksessä säädetyn pois sulkemisen soveltamisalaan.
Aluksi on nimittäin muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että samankaltainen kuluttajalle tarjottavista palveluista aiheutuvien kulujen muuttamismekanismia koskeva ehto ei kuulu direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan (tuomio Invitel, C-472/10,
EU:C:2012:242
, 23 kohta).
Seuraavaksi on todettava, että ehdot, joissa sallitaan se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, mainitaan nimenomaisesti direktiivin 93/13 liitteen 1 kohdan j alakohdassa, johon sisältyy kyseisen direktiivin 3 artiklan 3 kohdan mukaisesti ohjeellinen luettelo, joka ei ole tyhjentävä, niistä ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina. Kyseisen liitteen 2 kohdan b alakohdassa täsmennetään edellytykset, joiden täyttyessä kyseinen 1 kohdan j alakohta ei ole esteenä tällaisille ehdoille.
Kun otetaan huomioon direktiivin 93/13 liitteellä tavoiteltu päämäärä eli se, että kyseinen liite toimii ”harmaana luettelona” ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina, ehtojen, joissa sallitaan se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, kaltaisten ehtojen sisällyttäminen tähän luetteloon menettäisi suurelta osin tehokkaan vaikutuksensa, jos näiden ehtojen mahdollisen kohtuuttomuuden arviointi suljettaisiin heti pois direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan nojalla.
Sama pätee siten myös sovellettavaan Romanian lainsäädäntöön ja erityisesti lain nro 193/2000 4 §:n 4 momenttiin, jolla direktiivin 93/13 3 artiklan 3 kohta ja kyseisessä säännöksessä tarkoitettu liite saatetaan osaksi kansallista oikeutta sellaisella järjestelmällä, jossa laaditaan ”musta luettelo” ehdoista, joita on pidettävä kohtuuttomina. Lisäksi tällainen järjestelmä kuuluu tiukempiin säännöksiin, joita jäsenvaltiot voivat kyseisen direktiivin 8 artiklan mukaan unionin oikeutta noudattaen antaa tai pitää voimassa direktiivin 93/13 soveltamisalalla varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.
Lisäksi se, että koska tällaisiin ehtoihin sisältyy pääasiallisesti mukautusjärjestelmä, jossa sallitaan se, että luotonantaja muuttaa korkokannan vahvistamista koskevaa ehtoa, niitä ei näytetä kuitenkaan voitavan irrottaa kyseisestä korkokannan vahvistamista koskevasta ehdosta, joka voi olla osa sopimuksen pääkohdetta, voi myös olla osoitus kyseisten ehtojen liitännäisestä luonteesta.
Lopuksi nämä ehdot näyttävät myös jäävän direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle, koska – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamassa tarkastuksessa muuta ilmene – unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta näyttää ilmenevän, että niiden kohtuuttomuuteen ei ole vedottu sen vuoksi, että muutettu korkokanta on väitetysti epäasianmukainen suhteessa johonkin tämän muutoksen vastineena tehtyyn vastasuoritukseen, vaan niiden edellytysten ja perusteiden vuoksi, jotka mahdollistavat sen, että luotonantaja tekee tämän muutoksen, etenkin sen perusteen vuoksi, joka koskee ”rahoitusmarkkinoilla tapahtuvia merkittäviä muutoksia”.
Toiseksi pääasiassa kyseessä olevien kaltaisista ehdoista, joissa määrätään luotonantajan perimästä ”riskipalkkiosta”, on todettava, että useiden seikkojen perusteella voidaan katsoa, että ne eivät kuulu kumpaankaan direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetyistä pois sulkemisten ryhmistä.
Aluksi nousee esiin kysymys siitä, voivatko tällaiset ehdot kuulua kyseisen 4 artiklan 2 kohdassa säädetyn pois sulkemisen piiriin, jos katsotaan – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, kuten tämän tuomion 54 kohdassa on jo todettu –, että ne kuuluvat sopimusehtoihin, joissa määritellään sopimuksen ”pääkohde”.
Kyseisen tuomioistuimen tehtävänä on näin ollen arvioida, vahvistetaanko kyseisissä ehdoissa – kun kyseisessä 54 kohdassa esitetyt seikat otetaan huomioon – yksi pääasiassa kyseessä olevissa sopimuksissa määrätyistä olennaisista suorituksista vai ovatko nämä ehdot pikemminkin luonteeltaan liitännäisiä sopimussuhteen keskeisen sisällön määrittäviin ehtoihin nähden.
Tämän arvioinnin yhteydessä kyseisen tuomioistuimen on otettava erityisesti huomioon ”riskipalkkiolla” tavoiteltu keskeinen päämäärä, joka muodostuu sen varmistamisesta, että luotto maksetaan takaisin, mikä on selvästi keskeinen velvollisuus, joka kuluttajalla on vastineeksi siitä, että hän saa luoton määrän käyttöönsä.
Lisäksi – kun otetaan huomioon tämän tuomion 51 kohdassa mainittu kuluttajansuojaa koskeva tavoite, jonka on ohjattava direktiivin 93/13 säännösten tulkintaa – pelkästään sillä, että ”riskipalkkion”voidaan katsoa vastaavan melko suurta osaa todellisesta vuosikorosta ja näin ollen tuloista, joita luotonantaja saa kyseisten luottosopimusten perusteella, ei ole lähtökohtaisesti merkitystä arvioitaessa, määritelläänkö sopimusehdoissa, joissa määrätään tästä palkkiosta, sopimuksen ”pääkohde”.
Seuraavaksi on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on myös tutkia, voivatko pääasiassa kyseessä olevien kaltaiset ehdot, joissa määrätään luotonantajan perimästä ”riskipalkkiosta”, kuulua direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun toiseen pois sulkemisten ryhmään. Tietyt unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat näyttävät pikemminkin viittaavan siihen, että asia ei ole näin.
Jollei edelleen kyseisen tuomioistuimen suorittamassa tarkastuksessa muuta ilmene, tietyt kyseisistä seikoista näyttävät nimittäin viittaavan siihen, että pääasian kohteena ei ole kyseisen palkkion määrän asianmukaisuus suhteessa johonkin luotonantajan tekemään suoritukseen, koska on väitetty, että luotonantaja ei tee mitään tosiasiallista suoritusta, joka voisi olla kyseisen palkkion vastasuoritus, joten kyse ei ole tämän palkkion asianmukaisuudesta (ks. analogisesti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 58 kohta).
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat näyttävät sitä vastoin viittaavan siihen, että pääasiassa on kyse etenkin kyseisten ehtojen oikeuttamisperusteista ja erityisesti siitä, onko näitä ehtoja pidettävä direktiivin 93/13 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla kohtuuttomina, koska niissä velvoitetaan kuluttaja maksamaan huomattavan suuri palkkio, jolla pyritään varmistamaan se, että luotto maksetaan takaisin, vaikka on väitetty, että kyseinen riski on jo katettu kiinnityksellä ja että pankki ei tarjoa kyseisen palkkion vastineena todellista palvelua kuluttajalle yksinomaan kuluttajan eduksi.
Lopuksi on katsottava, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo niiden seikkojen perusteella, jotka unionin tuomioistuin esittää vastauksessaan esitettyyn kysymykseen, että kyseiset ehdot ovat kuitenkin osa sopimuksen pääkohdetta tai että ne on todellakin riitautettu hinnan tai korvauksen asianmukaisuuden osalta, on kuitenkin niin, että näiden ehtojen mahdollista kohtuuttomuutta on joka tapauksessa arvioitava, jos on todettava – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on myös tarkistaa –, että niitä ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 61 kohta).
Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa ja 5 artiklassa, jotka ovat sitä paitsi säännöksiä, joilla on sama ulottuvuus, asetettu sopimusehtojen avoimuuden vaatimus ei voi rajoittua ainoastaan sopimusehtojen muodolliseen ja kieliopilliseen ymmärrettävyyteen (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 69 ja 71 kohta).
Erityisesti direktiivin 93/13 3 ja 5 artiklasta ja kyseisen direktiivin liitteen 1 kohdan j ja l alakohdasta ja 2 kohdan b ja d alakohdasta ilmenee, että avoimuuden vaatimuksen noudattamiseksi olennaisen tärkeää on se, ilmoitetaanko luottosopimuksessa avoimesti korkokannan muuttamista koskevan menettelyn perusteet ja erityispiirteet sekä kyseisen ehdon suhde muihin luotonantajalle maksettavaa korvausta koskeviin ehtoihin siten, että valistuneella kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla ennakoida, minkälaisia taloudellisia seurauksia siitä hänelle aiheutuu (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 73 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava tätä kysymystä kaikkien olennaisten tosiseikkojen, joihin kuuluvat luotonantajan luottosopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä antamat ilmoitukset ja tiedot, perusteella ja siten, että se ottaa huomioon tarkkaavaisuuden tason, jota voidaan odottaa tavanomaisesti valistuneelta ja kohtuullisen tarkkaavaiselta ja huolelliselta keskivertokuluttajalta (ks. vastaavasti tuomio Kásler ja Káslerné Rábai,
EU:C:2014:282
, 74 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevien sopimusehtojen ja ensinnäkin sopimusehtojen, joissa sallitaan se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, osalta on pohdittava sitä, ovatko kyseisen koron nostamiset, joita luotonantaja voi tehdä sellaisen ”rahoitusmarkkinoilla tapahtuvia merkittäviä muutoksia” koskevan perusteen nojalla, joka ensi näkemältä tuskin on avoin, kuluttajan ennakoitavissa, vaikka kyseinen ilmaisu onkin sellaisenaan kieliopillisesti selkeä ja ymmärrettävä.
Toiseksi ehtojen, joissa määrätään ”riskipalkkiosta”, osalta nousee esiin kysymys siitä, ilmoitetaanko kyseisessä luottosopimuksessa avoimesti perusteet, joilla tätä palkkiota vastaava korvaus oikeutetaan, koska asiassa on riitautettu se, että luotonantajan on tehtävä todellinen vastasuoritus saadakseen tämän palkkion sen lisäksi, että se ottaa riskin siitä, että luottoa ei makseta takaisin, minkä osalta on väitetty, että se on jo katettu kiinnityksellä. Se tämän tuomion 29 kohdassa mainittu seikka, että luotonantaja on käsiteltävässä asiassa ehdottanut luotonottajille, että kyseisten ehtojen nimi korvataan nimellä ”luoton hallinnointipalkkio” muuttamatta kuitenkaan kyseisten ehtojen sisältöä, näyttää sitä paitsi vahvistavan sen, että pääasiassa kyseessä olevissa sopimuksissa oleva perusteita, joilla nämä ehdot oikeutetaan, koskeva maininta ei ole avoin.
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa ilmaisut sopimuksen pääkohde ja hinnan tai korvauksen asianmukaisuus suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin eivät lähtökohtaisesti kata pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajien välisissä luottosopimuksissa olevia sentyyppisiä ehtoja, joissa yhtäältä sallitaan tietyin edellytyksin se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, ja toisaalta määrätään luotonantajan perimästä ”riskipalkkiosta”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa tämä kyseisten sopimusehtojen luokittelu kyseisten sopimusten luonteen, systematiikan ja ehtojen sekä sopimusehtojen oikeudellisen ja tosiasiallisen asiayhteyden perusteella.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa ilmaisut sopimuksen pääkohde ja hinnan tai korvauksen asianmukaisuus suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin eivät lähtökohtaisesti kata pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajien välisissä luottosopimuksissa olevia sentyyppisiä ehtoja, joissa yhtäältä sallitaan tietyin edellytyksin se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, ja toisaalta määrätään luotonantajan perimästä ”riskipalkkiosta”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa tämä kyseisten sopimusehtojen luokittelu kyseisten sopimusten luonteen, systematiikan ja ehtojen sekä sopimusehtojen oikeudellisen ja tosiasiallisen asiayhteyden perusteella.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: romania.