CELEX: 62010CJ0430
Volný pohyb občana Unie
Směrnice 2004/38/ES
Zákaz opustit území státu z důvodu odsouzení pro trestný čin v jiné zemi
Obchodování s omamnými látkami
Opatření, které může být odůvodněno důvody veřejného pořádku

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká zaprvé výkladu čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES
ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských
států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS,
90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77), zadruhé výkladu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006
ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský
hraniční kodex) (Úř. věst. L 105, s. 1, dále jen „nařízení č. 562/2006“), a zatřetí výkladu Úmluvy k provedení Schengenské
dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky
o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (Úř. věst. 2000, L 239, s. 19; Zvl. vyd. 19/02, s. 9), podepsané
dne 19. června 1990 v Schengenu (Lucembursko) (dále jen „ÚPSD“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ch. Gajdarovem, bulharským státním příslušníkem, a direktor na Glavna direkcija
„Ochranitelna policija“ pri Ministerstvo na vatrešnite raboti (ředitel hlavního ředitelství „ochranné policie“ bulharského
ministerstva vnitra, dále jen „policejní ředitel“) ve věci opatření přijatého policejním ředitelem, jímž se Ch. Gajdarovovi
zakazuje opustit území a dále se jím zakazuje, aby mu byl vydán cestovní pas nebo jiný podobný doklad.

Právní rámec

Unijní právo
Směrnice 2004/38
Na základě svého čl. 3 odst. 1 se směrnice 2004/38 vztahuje na všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu,
než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají, a na jejich rodinné příslušníky.
Článek 4 odst. 1 a 3 této směrnice stanoví:
„1.      Aniž jsou dotčeny předpisy o cestovních dokladech použitelné pro kontroly na státních hranicích, mají všichni občané Unie
s platným průkazem totožnosti nebo cestovním pasem a jejich rodinní příslušníci, kteří nejsou státními příslušníky žádného
členského státu a mají platný cestovní pas, právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu.
[...]
3.      Členské státy v souladu se svými právními předpisy vydávají a obnovují svým státním příslušníkům průkaz totožnosti nebo cestovní
pas s uvedením jejich státní příslušnosti.“
Článek 27 odst. 1 až 3 uvedené směrnice stanoví:
„1.      S výhradou této kapitoly smějí členské státy omezit svobodu pohybu a pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků bez
ohledu na státní příslušnost z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Tyto důvody nesmějí být
uplatňovány k hospodářským účelům.
2.      Opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti a musí být
založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby. Předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření
neodůvodňuje.
Osobní chování dotyčného jednotlivce musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních
zájmů společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.
3.      Ke zjištění, zda dotyčná osoba představuje ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti, může hostitelský členský stát,
považuje-li to za nezbytné, při vydávání osvědčení o registraci, nebo nemá-li systém registrace, do tří měsíců od příjezdu
dotyčné osoby na jeho území nebo od ohlášení její přítomnosti na jeho území ve smyslu čl. 5 odst. 5 nebo při vystavování pobytové
karty požádat členský stát původu nebo v případě potřeby jiné členské státy o poskytnutí informací o případných minulých policejních
záznamech o dotyčné osobě. Tato šetření nesmějí být prováděna systematicky. Konzultovaný členský stát odpoví do dvou měsíců.“
Nařízení č. 562/2006
Pátý bod odůvodnění nařízení č. 562/2006 uvádí:
„Definice společných pravidel týkajících se pohybu osob přes hranice nezpochybňuje ani nemá vliv na právo volného pohybu,
jež požívají občané Unie a jejich rodinní příslušníci a státní příslušníci třetích zemí a jejich rodinní příslušníci, na které
se na základě dohod mezi Společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a těmito třetími zeměmi na straně druhé vztahují
práva volného pohybu rovnocenná právům občanů Unie.“
Podle dvacátého bodu odůvodnění tohoto nařízení:
„Toto nařízení ctí základní práva a zachovává zásady uznané zejména v Listině základních práv Evropské unie. Mělo by se používat
v souladu se závazky členských států v oblasti mezinárodní ochrany a zásady nenavracení.“
Článek 3 téhož nařízení stanoví:
„Toto nařízení se vztahuje na všechny osoby překračující vnitřní nebo vnější hranice členských států, aniž jsou tím dotčena:
a)       práva osob požívajících právo Společenství na volný pohyb,
[...]“
Podle čl. 7 odst. 6 uvedeného nařízení:
„Kontroly osob požívajících právo Společenství na volný pohyb se provádějí podle směrnice 2004/38/ES.“
ÚPSD
Podle článku 71 ÚPSD:
„1.       Smluvní strany se zavazují, že v oblasti přímého i nepřímého prodeje omamných a psychotropních látek jakéhokoli druhu, včetně
konopí, jakož i v oblasti držení těchto látek za účelem jejich prodeje nebo vývozu, přijmou v souladu se stávajícími úmluvami
OSN […] veškerá opatření nezbytná pro předcházení nedovolenému obchodu s omamnými a psychotropními látkami a jeho potlačování.
2.       [...] smluvní strany [se zavazují], že budou předcházet s využitím správních a trestněprávních opatření nedovolenému vývozu
omamných a psychotropních látek jakéhokoli druhu, včetně konopí, jakož i prodeji těchto látek, jejich dodávání a obchodování
s nimi, a potlačovat jej.
[...]
5.       Pokud jde o boj proti nedovolené poptávce po omamných a psychotropních látkách jakéhokoli druhu, včetně konopí, učiní smluvní
strany vše, co je v jejich moci, pro předcházení negativním následkům této nedovolené poptávky a boj proti nim. Opatření přijatá
za tímto účelem jsou v pravomoci jednotlivých smluvních stran.“

Vnitrostátní právní úprava
Bulharská ústava
Podle čl. 35 odst. 1 bulharské ústavy:
„Každý má právo svobodně si zvolit své bydliště, pohybovat se na území státu a opustit jej. Toto právo může být omezeno pouze
zákonem z důvodu ochrany národní bezpečnosti, veřejného zdraví a práv a svobod ostatních občanů.“
Zákon o bulharských osobních dokladech
Článek 23 odst. 2 a 3 zákona o bulharských osobních dokladech (Zakon za balgarskite lični dokumenti, DV č. 93 ze dne 11. srpna
1998), ve znění změn z roku 2006 (DV č. 105, dále jen „ZBLD“), stanoví:
„2.       Každý bulharský státní příslušník má právo opustit stát s průkazem totožnosti a vrátit se s ním na jeho území přes vnitřní
hranice Bulharské republiky s členskými státy Evropské unie a v případech stanovených mezinárodními smlouvami.
3.       Právo uvedené v odst. 2 není omezeno, nestanoví-li zákon v zájmu ochrany bezpečnosti státu, veřejného pořádku, zdraví občanů
nebo práv a svobod ostatních občanů jinak.“
Podle článku 76 ZBLD:
„Je možné zakázat opuštění země nebo vydání cestovního pasu či obdobných dokladů:
[...]
5.       Osobám, které se během svého pobytu v jiném státě dopustily porušení právních předpisů tohoto státu, na dobu dvou let od doručení
úředního dopisu ministerstva zahraničních věcí nebo dokumentů příslušného místa dotyčného státu o vrácení nebo vyhoštění,
ve kterých je spáchané protiprávní jednání jasně uvedeno.“
ZBLD byl pozměněn zákonem vyhlášeným v bulharském úředním věstníku pod číslem 82/2009, který nabyl účinnosti dne 1. ledna
2010. Tento zákon zrušil čl. 76 odst. 5 a podle předkládajícího soudu stanovil, že dřívější opatření přijatá na základě tohoto
ustanovení ztrácejí platnost tři měsíce po nabytí účinnosti tohoto zákona.

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Christo Gajdarov, bulharský státní příslušník, byl dne 2. října 2008 odsouzen v Srbsku k trestu odnětí svobody na devět měsíců
za ilegální přepravu omamných látek.
Dne 6. listopadu 2008 byla diplomatickou cestou bulharským orgánům doručena nóta informující o tomto odsouzení.
Na základě této informace policejní ředitel v souladu s čl. 76 odst. 5 ZBLD přijal dne 13. listopadu 2008 opatření, jímž se
Ch. Gajdarovi zakazuje opustit území a vydání cestovního pasu nebo jiného podobného dokladu.
Toto rozhodnutí bylo dotyčnému doručeno dne 16. září 2009, v době, kdy již vykonal svůj trest odnětí svobody v Srbsku a vrátil
se zpět do Bulharska.
Christo Gajdarov toto rozhodnutí napadl u předkládajícího soudu s tvrzením, jak uvádí posledně uvedený, že již byl odsouzen
v jiné zemi a bulharský zákon se na něj nevztahuje. Policejní ředitel uvedl, že jednal v souladu s ustanovením čl. 76 odst. 5
ZBLD.
Předkládající soud uvedl, že příslušný správní orgán této pravomoci někdy využije. Soudní přezkum tohoto rozhodnutí se omezuje
jen na přezkum existence úředního dopisu nebo dokumentů uvedených v tomto článku. Nejvyšší správní soud tuto judikaturu nedávno
potvrdil, když rozhodoval o žalobě proti podobnému rozhodnutí přijatému vůči bulharskému státnímu příslušníkovi, který byl
odsouzen ve Španělsku (rozsudek č. 5013 ze dne 13. dubna 2010).
Předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti dotčeného ustanovení ZBLD s unijním právem, které podle článků 20 SFEU a 21
SFEU, jakož i čl. 45 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie a směrnice 2004/38 zakotvuje právo občanů Unie – jímž Ch.
Gajdarov je – svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států. Nicméně uvedl, že podle článku 27 této směrnice členské
státy mohou omezit volný pohyb občanů Unie z důvodu veřejného pořádku nebo veřejného zdraví. Předkládající soud dále uvádí,
že opatření zakazující opustit území, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, je založeno na povinnosti přijmout kontrolní
opatření na vnějších hranicích za účelem boje proti nedovolenému obchodu a užívání omamných látek, kterou státům ukládá článek
71 ÚPSD. Uvedený soud se konečně zamýšlí nad otázkou, zda jsou kritéria uvedená v článku 27 směrnice 2004/38 použitelná na
bulharského státního příslušníka, když tato směrnice byla v Bulharsku provedena jen stran vydávání dokladů totožnosti, ale
nikoli v rozsahu, ve kterém se týká svobody bulharských státních příslušníků cestovat do jiného členského státu.
Za těchto podmínek se Administrativen sad Sofia-grad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
otázky:
„1)      Má být čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice 2004/38 za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, vykládán v tom
smyslu, že je použitelný, pokud je příslušníkovi členského státu zakázáno, aby opustil území svého státu, protože na území
třetího státu spáchal trestný čin, který se týkal omamných látek, jsou-li současně splněny následující okolnosti:
–        uvedená ustanovení směrnice nebyla pro vlastní příslušníky členského státu výslovně provedena;
–        důvody uvedené vnitrostátním zákonodárcem pro stanovení přípustných cílů odůvodňujících omezení práva bulharských státních
příslušníků na volný pohyb se opírají o nařízení Parlamentu a Rady č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex
Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob, a
–        správní opatření byla přijata na základě článku 71 [ÚPSD] a s ohledem na pátý a dvacátý bod odůvodnění nařízení č. 562/2006?
2)      Za okolností, které jsou dány ve věci v původním řízení, vyplývá z omezení a podmínek, které jsou stanoveny pro výkon práva
občanů Unie na volný pohyb, a z opatření, která byla přijata k jejich provedení v souladu s unijním právem, mezi nimi z čl. 71
odst. 1, 2 a 5 [ÚPSD] ve spojení s pátým a dvacátým bodem odůvodnění nařízení č. 562/2006, že je přípustná vnitrostátní právní
úprava, která stanoví, že členský stát může vůči svému státnímu příslušníkovi z důvodu spáchání trestného činu, který se týkal
omamných látek, uložit správní donucovací opatření spočívající v ‚zákazu opustit území‘, jestliže tento státní příslušník
byl za tento čin odsouzen soudem třetího státu?
3)      Za okolností, které jsou dány ve věci v původním řízení, mají být omezení a podmínky, které jsou stanoveny pro výkon práva
občanů Unie na volný pohyb, a opatření, která byla v souladu s unijním právem přijata k jejich provedení, mezi nimi čl. 71
odst. 1, 2 a 5 [ÚPSD] ve spojení s pátým a dvacátým bodem odůvodnění nařízení č. 562/2006, vykládány v tom smyslu, že odsouzením
státního příslušníka členského státu soudem třetího státu za jednání, které právo tohoto členského státu kvalifikuje jako
závažný úmyslný trestný čin, který se týkal omamných látek, je z důvodu generální a speciální prevence včetně zajištění vyšší
míry ochrany zdraví jiných osob podle zásady obezřetnosti konstatováno, že osobní chování tohoto státního příslušníka představuje
skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení, které se dotýká základního zájmu společnosti, a to po zákonem pevně stanovenou
dobu, která nesouvisí s dobou výkonu uloženého trestu, ale pohybuje se v rámci lhůty pro zahlazení odsouzení?“

K předběžným otázkám
Podstatou otázek předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda unijní právo brání správnímu rozhodnutí,
kterým členský stát jednomu ze svých státních příslušníků zakazuje opustit území tohoto státu z důvodu, že dotyčný byl v trestním
řízení soudy třetí země odsouzen za obchodování s omamnými látkami.
Zaprvé je třeba připomenout, že jakožto bulharský státní příslušník má Ch. Gajdarov podle článku 20 SFEU postavení občana
Unie, a může se tedy i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto postavením souvisejí, zejména práva
svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států přiznaného článkem 21 SFEU (viz zejména rozsudky ze dne 10. července
2008, Jipa, C‑33/07, Sb. rozh. s. I‑5157, bod 17, a ze dne 5. května 2011, McCarthy, C‑434/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce
rozhodnutí, bod 48).
Zadruhé je třeba upřesnit, že právo na svobodný pohyb zahrnuje jak právo občanů Evropské unie vstoupit na území jiného členského
státu, než je členský stát jejich původu, tak i právo opustit tento stát. Jak již totiž Soudní dvůr měl možnost zdůraznit,
základní svobody zaručené Smlouvou by byly zbaveny své podstaty, pokud by členský stát původu mohl bez platného odůvodnění
zakázat vlastním státním příslušníkům opustit jeho území a odebrat se na území jiného členského státu (viz výše uvedený rozsudek
Jipa, bod 18).
Článek 4 odst. 1 směrnice 2004/38 ostatně výslovně stanoví, že všichni občané Unie s platným průkazem totožnosti nebo cestovním
pasem mají právo opustit území členského státu a odebrat se do jiného členského státu.
Z toho vyplývá, že taková situace, jako je situace, v níž se nachází Ch. Gajdarov, která je popsána v bodech 15 až 18 tohoto
rozsudku, spadá pod právo volného pohybu a pobytu občanů Unie v členských státech, a spadá tedy do rozsahu působnosti směrnice
2004/38.
V této souvislosti je nutno uvést, jak to činí Evropská komise, že cílem a účinkem nařízení č. 562/2006, jak vyplývá z jeho
pátého bodu odůvodnění a z jeho čl. 3 písm. a), nemůže být omezení volného pohybu občanů Unie, kterou stanoví Smlouva o FEU.
Článek 7 odst. 6 tohoto nařízení dále stanoví, že kontroly osob požívajících právo na volný pohyb přiznané unijním právem
se provádějí podle směrnice 2004/38.
Zatřetí je důležité připomenout, že právo občanů Unie na volný pohyb není bezpodmínečné, nýbrž mohou s ním být spojena omezení
a podmínky stanovené ve Smlouvě, jakož i v předpisech přijatých k jejímu provedení (viz zejména výše uvedený rozsudek Jipa,
bod 21 a citovaná judikatura).
Pokud jde o věc v původním řízení, tato omezení a tyto podmínky vyplývají zejména z čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38. Toto
ustanovení nicméně umožňuje členským státům omezit svobodu pohybu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků pouze z důvodů
veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví.
Podle předkládajícího soudu se vnitrostátní zákon, který provádí směrnici, nevztahuje na státní příslušníky Bulharské republiky.
Tato okolnost však nemůže mít za účinek, že by vnitrostátnímu soudu bylo zabráněno v tom, aby zajistil plný účinek ustanovení
unijního práva tím, že v případě potřeby nepoužije ustanovení vnitrostátního práva, které je v rozporu s unijním právem, a zejména
s článkem 27 směrnice 2004/38 (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, dosud nezveřejněný
ve Sbírce rozhodnutí, bod 31 a citovaná judikatura), přičemž je nutno upřesnit, že ustanovení tohoto článku, která jsou bezpodmínečná
a dostatečně přesná, může jednotlivec uplatnit vůči členskému státu, jehož je státním příslušníkem (viz obdobně rozsudek ze
dne 4. prosince 1974, van Duyn, 41/74, Recueil, s. 1337, body 9 až 15).
Z ustálené judikatury konečně vyplývá, že i když v podstatě členské státy mají možnost v souladu s vnitrostátními potřebami,
které se mohou v jednotlivých členských státech a v různých obdobích lišit, určit požadavky veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti,
nic to nemění na tom, že v kontextu Unie, a zejména mají-li tyto požadavky odůvodnit odchylku od základní zásady volného pohybu
osob, musí být chápany striktně, takže jejich dosah nemůže být určován jednostranně každým členským státem bez kontroly ze
strany orgánů Unie (viz zejména výše uvedený rozsudek Jipa, bod 23).
Soudní dvůr tak upřesnil, že pojem „veřejný pořádek“ předpokládá v každém případě kromě narušení společenského pořádku, které
představují všechna porušení práva, existenci skutečného, aktuálního a dostatečně závažného ohrožení některého základního
zájmu společnosti (viz zejména výše uvedený rozsudek Jipa, bod 23 a citovaná judikatura).
V tomto rámci výjimky z volného pohybu osob, kterých se členský stát může dovolávat, zejména znamenají, jak uvádí čl. 27 odst. 2
směrnice 2004/38, že opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být k tomu, aby byla odůvodněná,
založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby a že odůvodnění, která přímo nesouvisejí s dotyčnou osobou nebo souvisejí
s generální prevencí, nejsou přípustná (výše uvedený rozsudek Jipa, bod 24). Krom toho, podle téhož ustanovení předchozí odsouzení
pro trestný čin samo o sobě neodůvodňuje přijetí automatických opatření omezujících výkon práva na volný pohyb.
V této souvislosti, i když článek 71 ÚPSD ukládá členským státům povinnost bojovat proti obchodování s omamnými látkami, cílem
ani účinkem této úmluvy není vytvořit výjimku z pravidel stanovených Smlouvou a směrnicí 2004/38 týkajících se volného pohybu
občanů Unie. Článek 134 ÚPSD ostatně upřesňuje, že ustanovení této úmluvy se uplatňují, pouze pokud jsou slučitelná s unijním
právem. Toto pravidlo bylo převzato Schengenským protokolem, který ve třetím pododstavci své preambule potvrzuje, že ustanovení
schengenského
acquis
jsou použitelná jen v té míře, v jaké jsou slučitelná s unijním právem (rozsudek ze dne 31. ledna 2006, Komise v. Španělsko,
C‑503/03, Sb. rozh. s. I‑1097, bod 34).
V projednávaném případě je nutno konstatovat, že situace, na základě které došlo k původnímu řízení, jak ji popsal předkládající
soud, patrně nesplňuje požadavky čl. 27 odst. 2 směrnice 2004/38.
Ze spisu, který Soudnímu dvoru předložil předkládající soud, zejména vyplývá, že se zdá, že sporné rozhodnutí přijaté vůči
žalobci v původním řízení je založeno pouze na odsouzení pro trestný čin v Srbsku bez jakéhokoli specifického posouzení osobního
chování dotyčného.
Z tohoto posledně uvedeného hlediska je nutno za účelem ucelené odpovědi na třetí otázku položenou předkládajícím soudem upřesnit,
že – jak vyplývá z toho, co bylo uvedeno výše – samotné předchozí odsouzení dotyčného pro trestný čin nepostačuje k tomu,
aby bylo možné automaticky vycházet z toho, že dotyčný představuje skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého
ze základních zájmů společnosti, které je samo o sobě způsobilé odůvodnit omezení práv, které mu přiznává unijní právo.
Předkládajícímu soudu nicméně přísluší, aby na základě skutkových a právních okolností, kterými bylo v původním řízení odůvodněno
opatření přijaté policejním ředitelem, provedl v tomto ohledu nezbytná zjištění.
V rámci takového posouzení musí předkládající soud rovněž stanovit, zda je uvedené omezení práva opustit území způsobilé zaručit
uskutečnění cíle, který sleduje, a zda nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Z článku 27 odst. 2
směrnice 2004/38, jakož i z ustálené judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že opatření omezující právo na svobodný pohyb
může být odůvodněné, pouze pokud je v souladu se zásadou proporcionality (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek
Jipa, bod 29 a citovaná judikatura).
Konečně vzhledem k tomu, že podle shrnutí – provedeného předkládajícím soudem – tehdy platného vnitrostátního práva a zejména
judikatury, podle které správní orgán disponuje diskreční pravomocí k přijetí tohoto druhu opatření, aniž tato volba podléhá
soudnímu přezkumu, je nutno upřesnit, že osoba, vůči níž bylo takovéto opatření přijato, musí mít možnost podat účinný soudní
opravný prostředek (viz zejména rozsudky ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, body 18 a 19; ze dne
15. října 1987, Heylens a další, 222/86, Recueil, s. 4097, bod 14, a ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores
v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 39). Tento opravný prostředek musí, pokud jde unijní právo, umožnit přezkum legality
dotčeného rozhodnutí po skutkové i právní stránce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Samba Diouf, C‑69/10,
dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 57). Účinnost tohoto opravného prostředku předpokládá, že dotyčný má možnost
seznámit se s důvody přijatého rozhodnutí, které se ho týká, buď přečtením samotného rozhodnutí, nebo na základě sdělení těchto
důvodů na jeho žádost, aniž je dotčena pravomoc příslušného soudu požadovat od dotčeného orgánu jejich sdělení (v tomto smyslu
viz zejména výše uvedený rozsudek Heylens, bod 15, a rozsudek ze dne 17. března 2011, Peñarroja Fa, C‑372/09 a C‑373/09, dosud
nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 63).
Na položené otázky je tedy třeba odpovědět tak, že článek 21 SFEU a článek 27 směrnice 2004/38 nebrání vnitrostátní právní
úpravě umožňující omezit právo příslušníka členského státu odebrat se na území jiného členského státu, zejména z důvodu, že
byl v jiném státě v trestním řízení odsouzen za obchodování s omamnými látkami, zaprvé pokud osobní chování tohoto občana
představuje skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého základního zájmu společnosti, zadruhé pokud zamýšlené
omezující opatření je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto
cíle nezbytné, a zatřetí pokud toto opatření může být předmětem účinného soudního přezkumu umožňujícího, pokud jde o požadavky
unijního práva, ověřit po skutkové i právní stránce jeho legalitu.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
Článek 21 SFEU a článek 27 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich
rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení
směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS nebrání vnitrostátní
právní úpravě umožňující omezit právo příslušníka členského státu odebrat se na území jiného členského státu, zejména z důvodu,
že byl v jiném státě v trestním řízení odsouzen za obchodování s omamnými látkami, zaprvé pokud osobní chování tohoto občana
představuje skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého základního zájmu společnosti, zadruhé pokud zamýšlené
omezující opatření je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto
cíle nezbytné, a zatřetí pokud toto opatření může být předmětem účinného soudního přezkumu umožňujícího, pokud jde o požadavky
unijního práva, ověřit po skutkové i právní stránce jeho legalitu.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: bulharština.