CELEX: 62006TJ0303(01)
Марка на Общността
Производство по възражение
Заявки за словни марки на Общността „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“
По-ранни национални словни марки „UNIFONDS“ и „UNIRAK“ и по-ранна национална фигуративна марка „UNIZINS“
Относително основание за отказ
Вероятност от объркване
Поредица или семейство от марки
Възможност за свързване
Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 (понастоящем член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009)
Искания на встъпилата страна за отмяна и изменение
Член 134, параграф 3 от Процедурния правилник

Обстоятелства, предхождащи спора
На 29 май и на 7 август 2001 г. жалбоподателят UniCredit SpA, по-рано UniCredito Italiano SpA, подава пред Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) две заявки за регистрация на марки на Общността на основание на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен (заменен с Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (
ОВ L 78, стр. 1
).
Заявените марки са за словните знаци „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“.
Стоките и услугите, за които се иска регистрация, спадат по-специално към клас 36 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и отговарят на следното описание:
—
„Банкови сделки, финансови сделки, парични сделки, застраховане, финансови и застрахователни консултации и информация, обслужване на кредитни/дебитни карти, банкови и финансови услуги по интернет“ за марката „UNIWEB“,
—
„Банкови сделки, финансови сделки, парични сделки, застраховане, сделки с недвижимо имущество и финансова информация“ за марката „UniCredit Wealth Management“.
Заявките за марки на Общността са публикувани в Бюлетин на марките на Общността съответно в № 108/2001 от 17 декември 2001 г. и № 24/2002 от 25 март 2002 г.
На 6 март и 21 юни 2002 г. встъпилата страна Union Investment Privatfonds GmbH прави възражения на основание член 42 от Регламент № 40/94 (понастоящем член 41 от Регламент № 207/2009) срещу регистрацията на заявените марки за посочените по-горе в точка 3 услуги.
Двете възражения са основани на следните по-ранни права:
—
германската словна марка „UNIFONDS“, заявена на 2 април 1979 г. и регистрирана на 17 октомври 1979 г. под № 991995 за услуги от клас 36, съответстващи на следното описание: „Инвестиране на капитали“,
—
германската словна марка „UNIRAK“, заявена на 2 април 1979 г. и регистрирана на 17 октомври 1979 г. под № 991997 за услуги от клас 36, съответстващи на следното описание: „Инвестиране на капитали“,
—
германската фигуративна марка, заявена на 6 март 1992 г. и регистрирана на 10 юли 1992 г. под № 2016954 за услуги от клас 36, съответстваща на следното описание: „Инвестиране на капитали“, изобразена по-долу:
В подкрепа на възраженията са изтъкнати основанията, посочени в член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 (понастоящем член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009).
По искане на жалбоподателя на 10 януари и 24 април 2003 г. встъпилата страна е помолена да представи доказателства за реалното използване на по-ранните марки.
С решения от 17 декември 2004 г. и 28 февруари 2005 г. отделът по споровете уважава възраженията срещу регистрацията на заявените марки за визираните услуги, с изключение на услугите относно „сделки с недвижимо имущество“, по отношение на които отхвърля възраженията.
По отношение на двете заявки отделът по споровете приема, най-напред, че встъпилата страна е представила доказателства за реалното използване на по-ранните марки в Германия за услугите, за които те са регистрирани. Той приема, по-нататък, че като се изключат услугите относно „сделки с недвижимо имущество“, обхванатите от заявената марка услуги са сходни на обхванатите от по-ранните марки. Освен това според отдела по споровете встъпилата страна е представила доказателства и за това, че притежава марки с представката „uni“, които образуват поредица или семейство от марки. Отделът по споровете приема също, че структурата на заявените марки е сходна с тази на по-ранните марки, представляваща съчетание от представката „uni“ с описателни или слабо отличителни елементи. Според него съществува вероятност германските потребители да останат с впечатлението, че заявените марки спадат към семейството от марки на встъпилата страна, съдържащи представката „uni“ и обхващащи услугите „инвестиране на капитали“. С оглед на това отделът по споровете приема, че за потребителите в Германия съществува вероятност от объркване, включваща и възможност за свързване на считаните за сходни услуги.
На 17 февруари и 21 април 2005 г. на основание членове 57—62 от Регламент № 40/94 (понастоящем членове 58—64 от Регламент № 207/2009) жалбоподателят подава пред СХВП жалби срещу решенията на отдела по споровете.
На 11 февруари и 28 април 2005 г. на основание членове 57—62 от Регламент № 40/94 встъпилата страна подава пред СХВП жалби срещу решенията на отдела по споровете.
С решения от 5 и 25 септември 2006 г. (наричани по-нататък „обжалваните решения“) втори апелативен състав на СХВП потвърждава решенията на отдела по споровете и отхвърля жалбите на жалбоподателя и на встъпилата страна.
На първо място, според апелативния състав отделът по споровете основателно е приел, че встъпилата страна е представила доказателства за реалното използване на по-ранните марки в Германия за „инвестиране на капитали“.
На второ място, апелативният състав счита, че за услугите относно „инвестиране на капитали“ по-ранните марки са регистрирани и използвани в Германия, поради което съответните им потребители са сравнително наблюдателните потребители в тази държава.
На трето място, апелативният състав потвърждава преценката на отдела по споровете, че като се изключат услугите относно „сделки с недвижимо имущество“, услугите, визираните от заявените марки, са сходни на визираните от по-ранните марки услуги относно „инвестиране на капитали“.
На четвърто място, апелативният състав счита, от една страна, че встъпилата страна е представила доказателства за съществуването на семейство от притежавани от нея марки, и от друга страна, че при използване в контекста на инвестиране на капитали съответните потребители свързват представката „uni“ с встъпилата страна. Апелативният състав също счита, че заявените марки разкриват характеристики, които по смисъла на решение на Общия съд от 23 февруари 2006 г., Il Ponte Finanziaria/СХВП — Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T‑194/03, Сб., стр. II‑445) позволяват да бъдат свързани с поредицата от притежавани от встъпилата страна марки, тъй като структурата им е същата като тази на по-ранните марки и общият им елемент „uni“ е отличителен за германските потребители и за визираните услуги поради присъщите им качества и използването им. По отношение на заявената марка „UniCredit Wealth Management“ апелативният състав подчертава, че думите „wealth“ и „management“ са обичайно използвани в Германия за услуги в областта на финансите и инвестициите и че следователно тази комбинация от думи е лишена от отличителен характер във връзка със заявените услуги. Поради това апелативният състав приема, че конфликтните марки са образувани от знаци, които разкриват визуални, фонетични и концептуални сходства, тъй като имат един и същ „встъпителен елемент“, идентифициращ встъпилата страна в очите на съответните потребители.
Въз основа на посочените по-горе съображения апелативният състав заключава, че е налице вероятност от объркване между конфликтните марки за заявената марка „UNIWEB“ по отношение на визираните от нея услуги, а именно „банкови сделки, финансови сделки, парични сделки, застраховане, финансови и застрахователни консултации и информация, обслужване на кредитни/дебитни карти, банкови и финансови услуги по интернет“, както и за заявената марка „UniCredit Wealth Management“ по отношение на визираните от нея услуги, а именно „банкови сделки, финансови сделки, парични сделки, застраховане, сделки с недвижимо имущество и финансова информация“, считани за сходни с визираните от по-ранните марки услуги относно „инвестиране на капитали“. Такава вероятност обаче според апелативния състав липсва за услугите относно „сделки с недвижимо имущество“, тъй като те не са сходни с тези относно „инвестиране на капитали“.
Производства пред Общия съд и Съда
На 6 и 28 ноември 2006 г. жалбоподателят подава жалби за отмяна на обжалваните решения. В хода на съдебното заседание пред Общия съд на 15 септември 2009 г. той пояснява, че с жалбите си иска отмяна на решенията само в частта, в която уважават възраженията срещу регистрацията като марки на Общността на словните знаци „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“ за услуги от клас 36 по смисъла на Ницската спогодба, различни от „сделки с недвижимо имущество“.
С решение от 27 април 2010 г. UniCredito Italiano/СХВП — Union Investment Privatfonds (UNIWEB и UniCredit Wealth Management) (T‑303/06 и T‑337/06, непубликувано в Сборника, наричано по-нататък „Решението на Общия съд“) Общият съд съединява дела T‑303/06 и T‑337/06 за целите на съдебното решение на основание член 50 от процедурния си правилник и отменя обжалваните решения в частта, в която се отхвърлят жалбите на жалбоподателя и се уважава възражението срещу регистрацията на заявените марки по отношение на визираните от тях услуги от клас 36 с изключение на услугите относно „сделки с недвижимо имущество“. Той отхвърля също и исканията за частична отмяна и изменение, предявени от встъпилата страна на основание член 134, параграф 3 от Процедурния правилник, като осъжда всяка от страните да понесе направените от нея съдебни разноски.
Общият съд се произнася в този смисъл, като уважава представеното от UniCredito единствено основание, изведено от нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94. Като се позовава на посоченото по-горе в точка 17 свое решение „BAINBRIDGE“, Общият съд приема, че апелативният състав не е направил задълбочена проверка на условието за свързване на заявените марки с поредицата от по-ранни марки. По същество той счита, че с оглед на присъщите ѝ характеристики представката „uni“ не може сама по себе си да доведе до свързване на заявените марки с твърдяната поредица от марки и че нито един друг аспект на сравнението между разглежданите марки не позволява да се направи извод за наличие на вероятност от объркване.
С акт, подаден в секретариата на Съда на 1 юли 2010 г., встъпилата страна обжалва Решението на Общия съд (точка 20 по-горе) на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, като иска Съдът да отмени това решение и да отхвърли жалбите на жалбоподателя пред Общия съд. Той иска освен това Съдът да отмени спорните решения в частта, в която възраженията му срещу регистрацията на марките „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“ се отхвърлят по отношение на услугите относно „сделки с недвижимо имущество“, и да уважи тези възражения.
С Решение от 16 юни 2011 г., Union Investment Privatfonds/UniCredito Italiano (C‑317/10 P, Сб., стр. I‑5471, наричано по-нататък „Решението по жалбата“) Съдът отменя Решението на Общия съд (точка 20 по-горе).
Съдът установява, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото.
Първо, Съдът приема, че Общият съд е изопачил съдържанието на обжалваните решения, като е приел, че апелативният състав е установил свързаността на заявените марки с изтъкнатата от встъпилата страна поредица почти автоматично и без обстойно да ги разгледа и че не е изложил пълни мотиви в решението си, като не е разгледал обстоятелства, въз основа на които апелативният състав е направил преценката си. Освен това Съдът приема, че Общият съд е приложил погрешно член 8 параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, като е изключил наличието на вероятност от объркване, без да отчете всички релевантни фактори, за да провери конкретно дали съществува риск съответните потребители да повярват, че заявените марки са част от изтъкнатата от встъпилата страна поредица от марки, и по този начин да се заблудят относно произхода на разглежданите услуги, като помислят, че те произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия.
Съдът връща делата за ново разглеждане от Общия съд, който следва да се произнесе отново по подадените пред него жалби на жалбоподателя, както и по направените от встъпилата страна искания за частична отмяна и изменение на обжалваните решения.
След постановяването на Решението по жалбата (точка 23 по-горе) и в съответствие с член 118, параграф 1 от Процедурния правилник делата са разпределени на първи състав на Общия съд.
Страните са приканени да представят писмени становища в съответствие с член 119, параграф 1 от Процедурния правилник. Жалбоподателят и встъпилата страна представят писмени становища в определените срокове. СХВП заявява пред Общия съд, че няма да представя писмено становище.
С определение на председателя на първи състав на Общия съд от 7 ноември 2013 г. настоящите дела са съединени за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение в съответствие с член 50 от Процедурния правилник.
С определение от 12 юни 2014 г. Общият съд решава да възобнови устната фаза на производството и да поиска от страните да отговорят на някои въпроси. Страните изпълняват това искане в определените срокове.
Искания, направени от страните след връщането на делото за ново разглеждане
В писменото си становище жалбоподателят посочва, че иска от Общия съд:
—
да се произнесе отново по жалбите, подадени в секретариата на Общия съд на 6 и 28 ноември 2006 г., и да ги уважи, като мотивира решението си съгласно дадените му от Съда указания,
—
да осъди встъпилата страна да заплати съдебните разноски.
В писменото си становище встъпилата страна посочва, че иска от Общия съд:
—
да отхвърли жалбите,
—
да уважи възраженията срещу регистрацията като марки на Общността на „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“ също и за услугите относно „сделки с недвижимо имущество“.
От правна страна
1.
Встъпителни бележки
В съдебното заседание на 17 януари 2014 г. жалбоподателят потвърждава, че с искането си, посочено в представеното след връщането на делото за ново разглеждане становище, Общият съд да се произнесе отново по жалбите и да ги уважи, цели отмяна на обжалваните решения в частта, в която възраженията срещу регистрацията на марките „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“ се уважават за посочените в заявките услуги, освен за услугите относно „сделки с недвижимо имущество“, както е поискал в жалбите си.
Освен това в съдебното заседание на 17 януари 2014 г. встъпилата страна потвърждава, че с направеното с представеното след връщането на делото за ново разглеждане становище искане за уважаване на възраженията срещу регистрацията като марки на Общността на „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“ също и за услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ цели, от една страна, отмяна на обжалваните решения в частта, в която се отхвърлят възраженията срещу регистрацията на марките „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“ за посочените в заявките за тях услуги относно „сделки с недвижимо имущество“, както и, от друга страна, изменение на тези решения.
2.
По допустимостта на някои приложения към жалбите
СХВП и встъпилата страна оспорват допустимостта на някои приложения към жалбите, с мотива че са представени за първи път пред Общия съд.
В това отношение Общият съд констатира, че въпросните приложения представляват разпечатки на резултати от търсене, извършено в германския регистър на предприятията, относно дружествата, които извършват дейност във финансовия сектор и чиито наименования съдържат елемента „uni“. Жалбоподателят ги представя, за да докаже, че поради честата му употреба този елемент е лишен от отличителен характер в сектора на финансовите услуги.
Тези представени за първи път пред Общия съд доказателства не могат да бъдат взети предвид. Всъщност целта на жалбата пред Общия съд е да се осъществи контрол за законосъобразност върху решенията на апелативните състави на СХВП по смисъла на член 63 от Регламент № 40/94 (понастоящем член 65 от Регламент № 207/2009), поради което задачата на Общия съд не е да преразгледа фактическите обстоятелства в светлината на представени за пръв път пред него документи. Ето защо горепосочените документи следва да не се вземат предвид, без да е необходимо да се разглежда доказателствената им сила (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 24 ноември 2005 г. по дело Sadas/СХВП — LTJ Diffusion (ARTHUR И FELICIE), T‑346/04, Rec., стр. II‑4891, т. 19 и цитираната съдебна практика).
3.
По съществото на спора
В подкрепа на съответните си искания жалбоподателят и встъпилата страна излагат само по едно основание, изведено от нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94.
По основанието, изтъкнато от жалбоподателя, изведено от нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94
Жалбоподателят твърди, че апелативният състав е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че съществува вероятност от объркване поради свързването на заявените марки със считаните за образуващи поредица по-ранни марки. Според жалбоподателя условията, наложени от съдебната практика за целите на по-широка защита на представляващите поредица марки, в случая не са изпълнени.
СХВП и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
Следва да се напомни, че съгласно член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 при възражение на притежателя на по-ранна марка се отказва регистрация на заявената марка, когато поради своята идентичност или сходство с по-ранната марка и поради идентичността или сходството на стоките или услугите, които двете марки обозначават, съществува вероятност от объркване в съзнанието на потребителите на територията, на която е защитена по-ранната марка. Вероятността от объркване включва риска от свързване с по-ранната марка. Освен това съгласно член 8, параграф 2, буква а), подточка ii) от Регламент № 40/94 (понастоящем член 8, параграф 2, буква а), подточка ii) от Регламент № 207/2009) по-ранни марки са марките, регистрирани в една държава членка, чиято дата на подаване на заявката е по-ранна от тази на подаване на заявката за регистрация на марка на Общността.
Съгласно постоянната съдебна практика вероятността от объркване представлява вероятността потребителите да повярват, че съответните стоки или услуги произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия. Съгласно същата съдебна практика вероятността от объркване следва да се преценява цялостно според възприятието, което съответните потребители имат за въпросните знаци и стоки или услуги, като се отчитат всички релевантни фактори в конкретния случай, сред които по-конкретно взаимозависимостта между сходството на въпросните знаци и тази на обозначените стоки или услуги (вж. решение на Общия съд от 9 юли 2003 г., Laboratorios RTB/СХВП — Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rec., стр. II‑2821, т. 30—33 и цитираната съдебна практика).
Освен това, видно от съдебната практика, обстоятелството, че възражение срещу заявка за регистрация на марка на Общността се основава на няколко по-ранни марки и те имат характеристики, позволяващи да бъдат считани за част от една и съща поредица или семейство от марки — какъвто може да е случаят по-специално когато възпроизвеждат изцяло един и същ отличителен елемент заедно с добавка на графичен или словен елемент, който да ги различи една от друга, или се характеризират чрез повтарянето на една и съща представка или наставка, извлечена от първоначалната марка — е релевантно за преценката на наличието на вероятност от объркване (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 123).
Всъщност в подобна хипотеза вероятността от объркване може да бъде предизвикана от възможността за свързване на заявената марка с по-ранните марки, които са част от поредицата, когато между заявената марка и посочените по-ранни марки съществуват прилики, които могат да накарат потребителя да вярва, че тя е част от същата поредица и поради това — че обозначените от нея стоки имат един и същ или свързан търговски произход със стоките, обхванати от по-ранните марки. Такава вероятност от свързване на заявената марка с по-ранните марки от поредица, който може да доведе до объркване относно търговския произход на обозначените от конфликтните знаци стоки, може да съществува дори ако сравнението между заявената марка и по-ранните марки, взети поотделно, не позволява да се установи съществуването на вероятност от пряко объркване. В такъв случай вероятността потребителят да се обърка по отношение на търговския произход на съответните стоки или услуги не е поради възможността да смеси заявената марка с една или друга от поредицата по-ранни марки, а от възможността да приеме, че заявената марка спада към същата тази поредица (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 124).
Освен това съгласно съдебната практика факторът поредица или семейство от марки е релевантен за преценката относно наличието на вероятност от объркване с оглед на възможността за свързване на заявената марка с тази поредица само ако общият елемент на конфликтните марки е отличителен. Когато обаче е описателен, този елемент не може да породи вероятност от объркване (решения на Общия съд от 6 юли 2004 г., Grupo El Prado Cervera/СХВП — Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T‑117/02, Rec., стр. II‑2073, т. 59 и от 13 юли 2012 г., Caixa Geral de Depósitos/СХВП — Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), T‑255/09, т. 81).
Преценката на апелативния състав относно вероятността от объркване между конфликтните марки следва да се прецени с оглед на изложените по-горе съображения.
Съответните потребители
Както се приема в съдебната практика, в рамките на общата преценка на вероятността от объркване следва да се вземе предвид средният потребител на съответната категория стоки, който е относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен. Следва също така да се вземе предвид фактът, че степента на внимание на средния потребител може да е различна в зависимост от въпросната категория стоки или услуги (вж. решение на Общия съд от 13 февруари 2007 г., Mundipharma/СХВП — Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, Сб., стр. II‑449, т. 42 и цитираната съдебна практика).
В случая преценката на апелативния състав, която впрочем страните не оспорват, че съответните потребители, по отношение на които трябва да се анализира вероятността от объркване, са германските потребители, тъй като по-ранните марки са били регистрирани и използвани в Германия, следва да бъде приета. Освен това посочените потребители трябва да се считат за сравнително наблюдателни, тъй като съответните услуги, които са финансови по естеството си и са от клас 36, са свързани с финансовото и икономическото им положение и са от определено икономическо значение за тях (вж. в този смисъл решение „la Caixa“, точка 45 по-горе, т. 21 и цитираната съдебна практика).
Сравнението на услугите
Видно от обжалваните решения, нито жалбоподателят, нито встъпилата страна оспорват пред апелативния състав заключението на отдела по споровете, че услугите „банкови сделки, финансови сделки, парични сделки, застраховане, финансови и застрахователни консултации и информация, обслужване на кредитни/дебитни карти, банкови и финансови услуги по интернет“, за които се отнася словната марка „UNIWEB“, и услугите „банкови сделки, финансови сделки, парични сделки, застраховане, сделки с недвижимо имущество и финансова информация“, за които се отнася словната марка „UniCredit Wealth Management“, са сходни с обхванатите от по-ранните марки услуги „инвестиране на капитали“. Като потвърждава изцяло решенията на отдела по споровете, апелативният състав одобрява тази преценка, която впрочем страните не оспорват в рамките на производството пред Общия съд и която трябва да бъде приета.
Сравнението на знаците
Цялостната преценка на вероятността от объркване, що се отнася до визуалната, звукова или концептуална прилика между конфликтните знаци, трябва да се основава върху създаденото от тях общо впечатление, като по-специално се държи сметка за техните отличителни и доминиращи елементи (вж. решение на Съда от 12 юни 2007 г., СХВП/Shaker, C‑334/05 P, Сб., стр. I‑4529, т. 35 и цитираната съдебна практика).
Апелативният състав приема съответно в точки 36 и 40 от обжалваните решения, че конфликтните марки имат една и съща структура, тъй като са съставени чрез съединяването на два словни елемента, а именно от представката „uni“, следвана всеки път от различна дума. Освен това съответно в точки 43 и 48 от обжалваните решения апелативният състав приема, че конфликтните знаци разкриват визуални, фонетични и концептуални сходства, тъй като имат един и същ „встъпителен елемент“. Тази преценка не е оспорена от страните и трябва да бъде приета.
В това отношение следва да се отбележи, че макар средният потребител обикновено да възприема дадена марка като едно цяло и да не се впуска в изследване на различните ѝ детайли (решение на Съда от 22 юни 1999 г., Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rec., стр. I‑3819, т. 25), истина е, че възприемайки определен словен знак, той го разчленява на словесни съставни части, които за него имат конкретно значение или му приличат на познати думи (вж. в този смисъл решението на Общия съд от 6 октомври 2004 г., Vitakraft-Werke Wührmann/СХВП — Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Rec., стр. II‑3445, т. 51). Тази съдебна практика е приложима и по отношение на преценката на възприемането от съответните потребители на фигуративен знак, какъвто в случая е знакът „UNIZINS“, състоящ се само от един стилизиран словен елемент.
Конфликтните марки се състоят от представката „uni“, към която са долепени описателни или слабо отличителни думи за визираните услуги. Всъщност в отговор на въпрос на Общия съд жалбоподателят и встъпилата страна посочват, че елементът „rak“ на по-ранната марка „UNIRAK“ се състои от началните букви на немските думи „Renten, Aktien“ („ренти, акции“) или „Renten, Aktien, Kapital“ („ренти, акции, капитал“), указвайки така начините и политиките за инвестиране на обозначения с тази марка фонд. Освен това, както твърди жалбоподателят в рамките на административното производство, без встъпилата страна да оспорва тези му твърдения, думите „fonds“ и „zins“, долепени до представката „uni“ в по-ранните марки„UNIFONDS“ и „UNIZINS“, означават съответно инвестиционен „фонд“ и „лихви“. Що се отнася до марката „UniCredit Wealth Management“, от една страна, долепената до представката „uni“ дума се отнася до обичайна сделка във финансовия сектор, при която банка предоставя на свой клиент сума пари. Фактът, че думите „credit“ и „management“ са на английски език, не позволява да се изключи възможността съответните потребители да възприемат значението им като свързано с визираните услуги. Всъщност, от една страна, думите „credit“ и „management“ приличат на немските думи „Kredit“ и „Management“ и имат същото значение като тях. Противно на твърденията на жалбоподателя, думата „fonds“ е на немски, а не на английски език. От друга страна, английският език е широко разпространен и разбиран в съответната среда, тоест в средата на финансовите услуги. Освен това, както основателно подчертава апелативният състав в точка 40 от обжалваното решение от 25 септември 2006 г., думите „wealth“ и „management“ са обичайно използвани във финансовата сфера, в това число и в Германия, за финансови услуги, каквито са консултантските услуги в областта на инвестициите или счетоводните услуги. Накрая, по отношение на думата „web“ от марката „UNIWEB“ отделът по споровете отбелязва, като в това отношение жалбоподателят не оспорва твърденията му, че същата представлява обичайно съкращение на английския израз „world wide web“ и се отнася до световната информационна мрежа интернет. Независимо че е на английски език, тази дума е ноторно известна на потребителите от целия свят поради глобалното използване на интернет. Въпреки че не се отнася пряко до финансовите услуги, посочената дума може да е свързана с тях. Тя може например да се разбира като финансови услуги, предоставяни онлайн, или като инвестиционни услуги в свързания с интернет сектор. Следователно съответните потребители ще разделят конфликтните марки на елемент „uni“, следван от други думи.
Конфликтните марки следователно разкриват известна степен на сходство както от визуална, така и от фонетична гледна точка, тъй като всички съдържат представката „uni“. Фактът, че долепените до нея елементи са различни и че марката „UniCredit Wealth Management“ се състои от три, а не от само един словен елемент, не може да заличи това сходство, тъй като потребителят обикновено отдава по-голямо значение на първата част от думите (решение на Общия съд от 17 март 2004 г., El Corte Inglés/СХВП — González Cabello и Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), T‑183/02 и T‑184/02, Rec., стр. II‑965, т. 81). Освен това, като се изключи заявената марка „UniCredit Wealth Management“, от фонетична гледна точка конфликтните марки се състоят от три срички. По отношение на марката „UniCredit Wealth Management“ наличието на представката „uni“ в първия словен елемент позволява да се заключи, че същата разкрива известна степен на сходство с по-ранните марки. От концептуална гледна точка конфликтните марки също разкриват известна степен на сходство, тъй като структурата им е твърде сходна (вж. в този смисъл решение на Общия съд от 26 септември 2012 г., IG Communications/СХВП-Citigroup и Citibank (CITIGATE), T‑301/09, т. 78).
Следва също да се отбележи, че в частта, озаглавена „Сравнение на знаците“, апелативният състав разглежда дали заявените марки разкриват характеристики, позволяващи на съответните потребители да ги свържат със семейството или с поредицата от марки на встъпилата страна. От съдебната практика обаче следва, че наличието на семейство или поредица от марки е елемент, който трябва да се отчита при преценката дали има вероятност от объркване, но който е ирелевантен за преценката за наличието на сходство между конфликтните марки (решение на Съда от 24 март 2011 г., Ferrero/СХВП, C‑552/09 P, Сб., стр. I‑2063, т. 97 и 98).
Ето защо тази преценка на апелативния състав следва да се разгледа в рамките на анализа на вероятността от объркване.
Вероятността от объркване
Апелативният състав стига до заключението, че с оглед на сходството както между конфликтните знаци, така и между обозначените с конфликтните марки услуги съществува вероятност от объркване в резултат на свързване в съзнанието на потребителя на заявените марки с по-ранните марки от поредицата на встъпилата страна.
В това отношение следва да се отбележи, че на свързаната със съществуването на семейство от по-ранни марки вероятност от объркване може да се направи позоваване само при наличието на две кумулативни условия. На първо място, притежателят на поредица регистрирани по-ранни марки трябва да предостави доказателства за използването на всички спадащи към нея марки или поне на някои от марките, които могат да образуват поредица. На второ място, заявената марка трябва не само да бъде сходна на принадлежащите към поредицата марки, но и да притежава характеристики, които да могат да се свържат с поредицата (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 125—127).
Жалбоподателят поддържа, че в случая нито едно от двете условия не е изпълнено, тъй като, от една страна, встъпилата страна не била представила доказателства за използването на марките от поредицата, и от друга страна, наличието на възможност за свързване на заявените марки с поредицата от по-ранни марки било изключено.
– Доказателствата за използването на по-ранните марки от поредицата или семейството от марки
Следва да се напомни, че за да съществува вероятност от объркване на потребителите относно принадлежността на заявената за регистрация марка към поредица, по-ранните марки, които са част от тази поредица, трябва непременно да присъстват на пазара. Вземането предвид на характерната особеност на по-ранните марки, че принадлежат към поредица от марки, предполага разширяване на обхвата на защитата на всяка една от тях поотделно, като всяка абстрактна преценка на вероятността от объркване, основана единствено на съществуването на множество регистрации, които имат за предмет марки, възпроизвеждащи един и същ отличителен елемент, следва да бъде изключена при липса на действително използване на посочените марки (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 126). Всъщност при наличието на семейство или поредица от марки — когато вероятността от объркване следва по-специално от факта, че потребителят може да се заблуди относно това откъде произхождат или произлизат стоките или услугите, обозначени със заявената за регистрация марка, и погрешно да сметне, че тя е част от това семейство или поредица от марки — доказването на използването на марки, чийто брой е достатъчен, за да представляват семейство или поредица, придобива особено голямо значение, тъй като при липсата на такова използване от потребителя не може да се очаква да открие общ елемент в посоченото семейство или поредица от марки и/или да направи асоциация между това семейство или поредица и друга марка, съдържаща същия общ елемент (вж. в този смисъл решение на Съда от 13 септември 2007 г., Il Ponte Finanziaria/СХВП, C‑234/06 P, Сб. стр. I‑7333, т. 63 и 64). В този смисъл, когато липсват доказателства за използването на марки, чийто брой е достатъчен, за да представляват семейство или поредица, вероятността от объркване, до която евентуално може да доведе появяването на пазара на заявената марка, трябва да бъде преценена, като всяка една от по-ранните марки поотделно се сравни със заявената марка (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 126).
Като потвърждава в това отношение решенията на отдела по споровете, в точки съответно 20 и 24 от обжалваните решения апелативният състав заключава, че представените от встъпилата страна документи установяват реалното използване на по-ранните марки в Германия за услугите „инвестиране на капитали“.
В това отношение в писмените си бележки жалбоподателят отбелязва, че встъпилата страна не е представила достатъчно доказателства — каквито биха могли да представляват по-специално проучвания, резултати от „демоскопски изследвания“ или информация относно ноторната известност на обозначените с марките фондове — за да установи, че съответните потребители възприемат по-ранните марки като поредица от марки и че са можели да свържат заявената марка със считаните за представляващи поредица по-ранни марки. Следователно според жалбоподателя апелативният състав е допуснал сериозна грешка, като е приел за достатъчни доказателствата за реалното използване на по-ранните марки въз основа на традиционен критерий за прилагане на член 43, параграф 2 от Регламент № 40/94 (понастоящем член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009), без да поиска доказателства за „квалифицирано използване“ на по-ранните марки като представляващи част от поредица. Освен това жалбоподателят упреква апелативния състав, че не е мотивирал надлежно решението си в нарушение на член 73 от Регламент № 40/94 (понастоящем член 75 от Регламент № 207/2009), тъй като при преценката на доказателствата за реално използване на по-ранните марки като спадащи към поредица или семейство от марки на встъпилата страна не е взел предвид относително високото ниво на внимание от страна на съответните потребители. Накрая, в жалбите си жалбоподателят поддържа, че във всички случаи представените доказателства не са достатъчни за установяване използването на по-ранните марки, тъй като, от една страна, представените от встъпилата страна доклади за дейността са вътрешни документи и не означават, че по-ранните марки са били познати на пазара, и от друга страна, съдържащите се в пресата материали относно инвестиционните фондове предоставят данни за промените в стойността на ценните книжа, но не доказват ефективното използване на марките на пазара.
В съдебното заседание на 17 януари 2014 г. жалбоподателят потвърждава, че не оспорва доказателствата, представени от встъпилата страна в подкрепа на възраженията за действително използване, а подчертава, че последната все пак не е доказала възприемането от съответните потребители на по-ранните марки като поредица или семейство от принадлежащи ѝ марки.
СХВП и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно посочената в точка 60 по-горе съдебна практика притежателят на поредица регистрирани по-ранни марки трябва да представи доказателства за действително използване на съответния пазар на спадащите към нея марки или поне на известен брой марки, които могат да представляват поредица, а не, както твърди жалбоподателят, доказателства за това, че тези марки се възприемат от съответните потребители като образуващи поредица или семейство.
Ето защо от притежателя на спадащи към поредица от по-ранни марки не може да се изисква да доказва също и че тези марки, които действително присъстват на пазара, се възприемат от съответните потребители като представляващи поредица.
Противно на твърдяното от жалбоподателя в съдебното заседание на 17 януари 2014 г., от точка 124 от решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, не може да бъде направен друг извод. Всъщност, видно от посочената точка, Общият съд се позовава на възприемането от потребителя единствено за да установи дали при определените по-нататък условия е налице вероятност този потребител да може да свърже заявената марка с по-ранните спадащи към поредица марки и да помисли, че и тя е от същата поредица. Нито от посочената от жалбоподателя част от текста на въпросното решение, нито от която и да било друга негова част обаче следва, че Общият съд изисква от притежателя на поредица регистрирани марки, освен доказателства за действителното присъствие на пазара на спадащите към тази поредица марки, да представи и доказателства за конкретното възприемане от съответните потребители на по-ранните марки като спадащи към поредица.
Следователно доводът на жалбоподателя, че встъпилата страна не е доказала възприемането от съответните потребители на по-ранните марки като представляващи поредица, е ирелевантен. Ирелевантен е и доводът на жалбоподателя, изведен от липсата на мотиви поради невзимането предвид от апелативния състав при преценката на доказателствата за реално използване на по-ранните спадащи към поредица марки на относително високото ниво на внимание от страна на съответните потребители.
Освен това по отношение на довода си, че по-ранните марки, които обозначават имената на установени от встъпилата страна фондове, не се възприемат от потребителите инвеститори като образуващи поредица от марки, тъй като тези фондове от търговска гледна точка представляват един и същ продукт, в съдебното заседание на 17 януари 2014 г. жалбоподателят уточнява, че го е изложил в допълнение и подкрепа на твърдението, че наличието на семейство от марки се установява по-лесно, когато марките обозначават различни стоки, но че това не представлява според него задължително условие за наличието на семейство от марки. В това отношение следва да се отбележи, че въпросът дали обозначените с по-ранните марки услуги представляват само един продукт от търговска гледна точка, както твърди жалбоподателят, или различни продукти поради съвсем различните си финансови и технически характеристики, както твърдят СХВП и встъпилата страна, не е релевантен за целите на преценката за наличието на семейство от марки, притежавани от встъпилата страна, тъй като, както приема жалбоподателят по време на съдебното заседание, наличието на семейство от марки не може да зависи от това дали марките, разкриващи характеристики, позволяващи им да бъдат считани за семейство или поредица, обозначават само един продукт или различни продукти. Поради това този довод на жалбоподателя е ирелевантен.
От изложените съображения следва, че апелативният състав основателно е заключил, че първото условие по смисъла на съдебната практика, установена в решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, позволяващо да се установи наличие на вероятност от объркване в резултат на свързване на заявените марки с поредицата от по-ранни марки на встъпилата страна, а именно доказване на действителното използване на представляващите поредица марки, в случая е изпълнено.
Поради това следва да се разгледа дали заявените марки „UNIWEB“ и „UniCredit Wealth Management“ разкриват характеристики, с оглед на които могат да бъдат свързани с тази поредица от притежавани от встъпилата страна по-ранни марки и по този начин да предизвикат объркване в съзнанието на потребителя по отношение на произхода на обозначените с тях услуги.
– Възможността заявените марки да бъдат свързани с поредицата от по-ранни марки
Съгласно съдебната практика за марките може да се счете, че спадат към една и съща поредица или семейство по-специално когато възпроизвеждат изцяло един и същ отличителен елемент заедно с добавка на графичен или словен елемент, който да ги различи една от друга, или когато се характеризират чрез повтарянето на една и съща представка или наставка, извлечена от първоначалната марка (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 123).
В това отношение следва да се напомни, че по-ранните марки в случая се характеризират със съчетаването на представката „uni“, която, както ще бъде установено по-нататък, притежава известен отличителен характер, с друг словен елемент — съответно „rak“, „fonds“ и „zins“, указващ начините и политиките за инвестиране на обозначените с тях фондове. Думите, поставени след представката „uni“ в по-ранните марки, имат следователно описателен или слабо отличителен характер по отношение на обозначените с тези марки услуги за инвестиране на капитали (вж. точка 53 по-горе).
Трите по-ранни марки „UNIRAK“, „UNIFONDS“ и „UNIZINS“, на които встъпилата страна основава възраженията си, са малко на брой, но все пак в случая са достатъчни, за да образуват поредица или семейство от марки за целите на преценката на наличието на вероятност от объркване в резултат на свързването на заявените марки с тази поредица. В този смисъл следва да се разгледа възможността за свързване в съзнанието на съответните потребители на заявените марки със семейството, състоящо се от посочените три по-ранни марки, без да се налага да се уважи доводът на встъпилата страна, че разглеждането трябва да се извърши по отношение на цялата поредица от марки, на които тя е притежател, а не само по отношение на трите марки, на които примерно се е позовала в подкрепа на възраженията си.
В това отношение следва да се напомни, че за да може да бъде свързана в съзнанието на потребителя с поредица от по-ранни марки, заявената марка трябва не само да прилича на спадащите към поредицата марки, но и да притежава характеристики, които да могат да я свържат с поредицата. Такъв може да не е случаят например когато общият за по-ранните марки от поредицата елемент се използва в заявената марка на различно място от това, на което обикновено се поставя в спадащите към поредицата марки, когато е с различно семантично съдържание (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 127) или когато общият елемент не е отличителен (решения „CHUFAFIT“, точка 45 по-горе, т. 59 и „la Caixa“, точка 45 по-горе, т. 81).
Апелативният състав признава, че конфликтните марки имат една и съща структура (вж. точка 51 по-горе), но счита, че това обстоятелство не е достатъчно, за да се установи, че заявените марки притежават характеристики, позволяващи им да бъдат свързани с поредицата от по-ранни марки. Според апелативния състав такъв би могъл да е случаят единствено ако общият елемент „uni“ не е само описателен или лишен от отличителен характер. Апелативният състав заключава, че представката „uni“ е отличителна по отношение на разглежданите финансови услуги предвид присъщите им качества и реално използване.
Жалбоподателят твърди, че в случая не съществуват елементи, позволяващи да се установи „свързване“ на заявената марка с поредицата от по-ранни марки. В това отношение той счита, че противно на приетото от апелативния състав, общият елемент „uni“ е лишен от присъщ отличителен характер във финансовия сектор. В подкрепа на този довод жалбоподателят, от една страна, се позовава на някои решения на СХВП, отричащи достатъчно отличителния характер на представката „uni“, и от друга страна, твърди, че тя представлява обичайно съкращение на думите „union“, „universal“, „unité“ или „unique“, използвани често в говоримия език, и по-специално във финансовия сектор. Това се потвърждавало от факта, че наименованията на редица регистрирани в Германия и извършващи дейност в този сектор дружества започвали с елемента „uni“ и че същият се съдържал в наименованията на управлявани от други дружества в Германия фондове, както и в марки, регистрирани в Германия от трети лица за услуги от клас 36. Ето защо общата представка „uni“ не можела сама по себе си да представлява елемент, позволяващ на съответните потребители да свържат услугите, обозначени с по-ранните марки, с дейността на встъпилата страна.
В представеното след връщането на делото за ново разглеждане становище жалбоподателят отхвърля също и довода на СХВП и на встъпилата страна — че при преценката на отличителния характер на представката „uni“ би трябвало да се вземат предвид решенията на германските съдилища и на Deutsches Patent- und Markenamt (германското патентно ведомство) — тъй като счита, че системите на Съюза и на държавите членки са автономни и поради това решенията на националните органи нямат задължителна сила за инстанциите на Съюза.
СХВП и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
В това отношение следва най-напред да се отбележи, че общата структура на конфликтните марки може да доведе до свързване на заявените марки с поредицата от по-ранни марки (вж. в този смисъл решение IG Communications/СХВП — Citigroup и Citibank (CITIGATE), точка 54 по-горе, т. 89). Всъщност, изправен пред заявените марки, съставени, също както и по-ранните марки, от представката „uni“, след която са долепени думи с описателен, а не отличителен за финансовите услуги характер, както бе посочено в точка 53 по-горе, потребителят може да си помисли, че става въпрос за нова марка от семейството от марки на встъпилата страна, обозначаваща друг фонд, който следва инвестиционна политика съгласно указаното с прибавената към представката „uni“ дума.
Фактът, че общият елемент „uni“ е поставен в началото на всички конфликтни марки, също представлява характеристика, която може да доведе до свързване на заявените марки със семейството от по-ранни марки (решение „BAINBRIDGE“, точка 17 по-горе, т. 127).
Видно обаче от съдебната практика, напомнена в точка 45 по-горе, факторът поредица или семейство от марки е релевантен за преценката относно наличието на вероятност от объркване с оглед на възможността за свързване на заявената марка с тази поредица само ако общият елемент е отличителен.
Страните по същество спорят по въпроса дали общият елемент на конфликтните марки, а именно представката „uni“, има отличителен характер по отношение на обозначените услуги.
По отношение, от една страна, на присъщите отличителни качества на елемента „uni“ в точки съответно 37 и 41 от обжалваните решения апелативният състав заключава, че този елемент е отличителен за заявените услуги, тъй като съответните германски потребители го свързват или с дума, означаваща „едноцветен“, или с дума от разговорния език, означаваща „университет“, поради което той следователно няма ясно и непосредствено значение, свързано с финансовите услуги. Тази преценка следва да бъде потвърдена.
Не можело обаче, както твърди жалбоподателят, да се изключи възможността елементът „uni“ — произлизащ от латинската дума „unus“, която означава „един, сам, характеризиращ се само с един елемент“ — да се свърже в съзнанието на съответните потребители с думи като „unique“, означаваща „уникален“, „unité“, означаваща „неделимост или единност“, „union“, означаваща единство или обединение, или „universel“ в смисъл на „всеобщ“ или „всеобхватен“. Случаят бил точно такъв, тъй като, както отбелязва встъпилата страна, думата „uni“ не се съдържала в по-ранните марки като отделна дума, което всъщност можело да накара германските потребители да я свържат с университет или едноцветност, а винаги била в съчетание с други думи.
Следва обаче да се констатира, че именно поради множеството различни смисли, които самият жалбоподател влага в нея, представката „uni“ не може да напомни нищо по-конкретно за заявените услуги. Освен това думи като „unique“, „unité“, „union“ или „universel“ са с общо значение и специфичността им по отношение на тези услуги не е установена. В този смисъл, дори и да се приеме, че може да напомни думи като „unique“, „unité“, „union“ или „universel“, когато е съчетана с думи, отнасящи се до финансови услуги, представката „uni“ нито обективно, нито специфично обозначава вида, качеството, количеството, предназначението, стойността или други характеристики на тези услуги (вж. в този смисъл и по аналогия решение на Общия съд от 5 април 2001 г., Bank für Arbeit und Wirtschaft/СХВП (EASYBANK), T‑87/00, Rec., стр. II‑1259, т. 28—32).
В заключение следва да се приеме, че тъй като няма нито ясно, нито непосредствено значение, представката „uni“ не е описателна за заявените услуги и че по отношение на тях ѝ е присъщ известен отличителен характер. Отличителният ѝ характер се изразява още по-ясно в случаи като този с конфликтните марки, когато представката „uni“ е следвана от описателни или слабо отличителни за обозначените услуги думи (вж. в този смисъл и по аналогия решение IG Communications/СХВП — Citigroup и Citibank (CITIGATE), точка 54 по-горе, т. 75).
От друга страна, апелативният състав заключава, че представката „uni“ има отличителен характер поради използването ѝ, и по-точно поради факта, че встъпилата страна използва трите марки, съдържащи представката „uni“, за услугите „инвестиране на капитали“ в Германия.
В това отношение следва да се отбележи, както приема и апелативният състав, че встъпилата страна е представила доказателства за използването на трите марки, съдържащи представката „uni“, за услугите „инвестиране на капитали“ на германския пазар (вж. точка 70 по-горе).
Следва също да се отбележи, че видно от преписката по делото, Deutsches Patent- und Markenamt и германските съдилища са признали отличителния характер на думата „uni“ по отношение на финансовите услуги.
В този контекст като необоснован следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, че решенията, на които се позовава встъпилата страна в рамките на производството пред СХВП, не могат да бъдат взети предвид при преценката на вероятността от объркване с марките, чиято регистрация се иска на равнището на Съюза. Всъщност, независимо че, както твърди жалбоподателят, режимът на марките на Общността е самостоятелна система, състояща се от съвкупност от норми и преследваща специфични за нея цели, която се прилага независимо от всяка една национална система (вж. решение на Общия съд от 22 ноември 2011 г., Sports Warehouse/СХВП (TENNIS WAREHOUSE), T‑290/10, непубликувано в Сборника, т. 35 и цитираната съдебна практика), от съдебната практика следва също и че нито за страните, нито за Общия съд съществуват пречки да се ръководят в тълкуването на правото на Съюза от елементи, изведени от националната съдебна практика (вж. в този смисъл решение на Общия съд от 12 юли 2006 г., Vitakraft-Werke Wührmann/СХВП — Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), T‑277/04, Rec., стр. II‑2211, т. 71). Следователно, макар и да не са задължителни при прилагането на правото на марките на Общността, решенията на националните органи могат да бъдат взети предвид (решение на Общия съд от 25 октомври 2012 г., riha/СХВП — Lidl Stiftung (VITAL&FIT), T‑552/10, т. 66) особено, както е в случая, за целите на преценката на възприемането на конфликтните марки от съответните потребители.
Ето защо спорните решения следва да бъдат потвърдени в частта, в която апелативният състав признава, че общата за конфликтните марки представка „uni“ има отличителен характер, който по отношение на съответните германски потребители ѝ е присъщ с оглед на използването ѝ за заявените услуги.
Този извод не може да се опровергае от останалите изтъкнати от жалбоподателя доводи.
Първо, в точки съответно 38 и 42 от обжалваните решения апелативният състав основателно заключава, че за да докаже слабия отличителен характер на представката „uni“, жалбоподателят не може да се позове на съществуването на притежавани от трети лица фондове, в чиито наименования се съдържа сричката „uni“, каквито например са „United Kingdom C“, „United Kingdom D“, „Unico Equity“, „Unico Investment“, „Universal-Effect“ и „Universal-Value Test“. Всъщност, както по същество отбелязва апелативният състав, трите букви „u“, „n“ и „i“, с които започват английските думи „united“ и „universal“, както и думата „unico“, която изглежда лишена от каквото и да било особено значение за германските потребители, не могат да бъдат отделени от останалата част на разглежданите думи, тъй като последните са еднородни.
Второ, позоваването на други регистрации в Германия на марки, които са на трети лица и съдържат представката „uni“, също не може, както основателно приема апелативният състав, да послужи като доказателство за слабия отличителен характер на думата „uni“ поради безконфликтното съвместно съществуване на тези марки с по-ранните марки на встъпилата страна, тъй като жалбоподателят не е предоставил информация, позволяваща да се установи действителното използване на тези марки на германския пазар. Съгласно постоянната съдебна практика обаче не е напълно изключена възможността едновременното съществуване на по-ранни марки на пазара евентуално да намали установената от отделите и съставите на СХВП вероятност от объркване между конфликтните марки, като подобна възможност може да се вземе предвид само ако поне в хода на производството пред СХВП във връзка с основанията за отказ заявителят на марката на Общността надлежно е доказал, че посоченото едновременно съществуване почива на липсата на вероятност от объркване в съзнанието на съответните потребители между по-ранните марки, на които той се позовава, и по-ранната марка, на която се основава възражението на встъпилата страна, и при условие че разглежданите по-ранни марки и конфликтните марки са идентични (решения на Общия съд от 11 май 2005 г., Grupo Sada/СХВП — Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Rec., стр. II‑1667, т. 86; от 8 декември 2005 г., Castellblanch/СХВП — Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), T‑29/04, Rec., стр. II‑5309, т. 72 и от 18 септември 2012 г., Scandic Distilleries/СХВП — Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), T‑460/11, т. 60). В случая по отношение на регистрациите в Германия на марки, които са на трети лица и съдържат представката „uni“, жалбоподателят въобще не е доказал, че при съвместното им съществуване липсва вероятност от объркване. Той следователно не е представил доказателства, че отличителният характер на елемента „uni“ е отслабен или размит.
Трето, по отношение на позоваването от жалбоподателя на някои съдържащи елемента „uni“ наименования на дружества, регистрирани в Германия, следва най-напред да се констатира, че доказателствата, представени от жалбоподателя в подкрепа на този довод, са приети за недопустими, тъй като са представени за първи път пред Общия съд (вж. точка 37 по-горе). Освен това следва да се отбележи, че дружествата избират наименованията си свободно, без изборът им да е подчинен на ограниченията, свързани с отличителния характер по смисъла на правото на марките. Този довод на жалбоподателя следователно във всички случаи е ирелевантен.
Четвърто, не може да се приеме и доводът на жалбоподателя, изведен от позоваване на по-ранни отричащи отличителния характер на думата „uni“ решения на СХВП. В това отношение следва да се отбележи, че макар СХВП да трябва, в рамките на разглеждането на дадена заявка за регистрация на марка на Общността, да вземе предвид вече постановени решения по подобни заявки и с особено внимание да разгледа въпроса дали трябва или не да се произнесе по същия начин, тя трябва също да съобрази прилагането на принципите на равно третиране и на добра администрация с изискването за законосъобразност (вж. в този смисъл решение на Съда от 10 март 2011 г., Agencja Wydawnicza Technopol/СХВП, C‑51/10 P, Сб., стр. I‑1541, т. 74 и 75). При все това, от една страна, следва да се констатира, че не съществува еднозначна практика на отделите на СХВП по отношение на преценката на отличителния характер на елемента „uni“, с което обстоятелство жалбоподателят се съгласява в съдебното заседание на 17 януари 2014 г. Всъщност в отговор на довода на жалбоподателя СХВП цитира и представя в приложение към писмения си отговор някои свои решения, постановени след тези, на които се позовава жалбоподателят, в които признава наличието на възможност за свързване между марките на встъпилата страна, съдържащи представката „uni“, и заявените от жалбоподателя марки, съдържащи същата представка „uni“, в светлината на доказателствата, представени от встъпилата страна, за съществуването на семейство от притежавани от нея марки. Именно обаче като взима предвид постановените наскоро решения, обстоятелствата по които са сходни с тези по настоящото дело, апелативният състав стига до заключението за отличителния характер на представката „uni“. Следователно жалбоподателят няма основание да се позовава изрично на нарушение на принципа на равно третиране.
Поради това твърде е вероятно, когато срещнат заявените марки „UNIWEB“ или „UniCredit Wealth Managment“, съответните потребители да помислят, че става въпрос за нова марка, която спада към семейството от марки на встъпилата страна, състоящо се от марките „UNIFOND“, „UNIRAK“ и „UNIZINS“.
Това заключение не може да бъде оборено с изтъкнатия от жалбоподателя довод, подкрепен с изрезки от специализираната преса, че съответните потребители срещат разглежданите марки при обстоятелства, при които същите са предшествани от наименованията на управляващите фондовете дружества, което изключва вероятността от объркване по отношение на произхода на обозначените с конфликтните марки услуги.
В това отношение най-напред следва да се констатира, както твърди встъпилата страна, че съответните потребители могат да срещнат марки, обозначаващи различни инвестиционни фондове, при различни от свързани с управлението им обстоятелства, като например по време на устни презентации или дискусии в специализираните среди, където те не са непременно предшествани или съпровождани от позволяващото да се избегне всяка вероятност от объркване по отношение на произхода им наименование на управляващото ги дружество.
При все това обаче, въпреки че при определени обстоятелства, като например при публикациите относно инвестиционните фондове в специализираната преса, обозначаващите ги марки винаги ще бъдат предшествани от посочване на управляващото дружество, не би могло да се изключи възможността съответните потребители да могат да помислят, че фондовете, чиито наименования са съставени от представката „uni“, към която са долепени описателни или неотличителни думи за финансови услуги, както е при заявените марки, произхождат от икономически свързани предприятия на встъпилата страна.
От гореизложеното следва, че единственото изтъкнато от жалбоподателя основание следва да се отхвърли по същество.
По основанието, изтъкнато от встъпилата страна, изведено от нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94
Встъпилата страна иска от Общия съд да отмени обжалваните решения в частта, в която апелативният състав отхвърля възраженията по отношение на обозначените със заявените марки услуги относно „сделки с недвижимо имущество“, като приема, че те не са сходни на обозначените с по-ранните марки услуги относно „инвестиране на капитали“, и да ги измени, като уважи възраженията също и по отношение на „сделките с недвижимо имущество“.
С исканията си встъпилата страна използва възможността, предоставена ѝ от член 134, параграф 3 от Процедурния правилник, да предяви в писмения си отговор искания за изменение на обжалваното решение по въпрос, който не е повдигнат в жалбата (вж. в този смисъл решения на Общия съд от 21 февруари 2006 г., Royal County of Berkshire Polo Club/СХВП — Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), T‑214/04, Rec., стр. II‑239, т. 50 и от 24 септември 2008 г., Oakley/СХВП — Venticinque (O STORE), T‑116/06, Сб., стр. II‑2455, т. 81). Жалбоподателят изразява позиция по тези искания в становището, представено в рамките на производството след връщане на делото за ново разглеждане. Страните изразяват позициите си по тези искания и в отговорите на писмените въпроси от Общия съд, както и в съдебното заседание на 17 януари 2014 г. Както жалбоподателят, така и СХВП искат от Общия съд да отхвърли исканията на встъпилата страна като неоснователни.
Съгласно постоянната съдебна практика, за да се прецени сходството между разглежданите стоки или услуги, следва да се вземат предвид всички релевантни фактори, които характеризират връзката между тях. Посочените фактори включват по-специално тяхното естество, предназначение и използване, както и техния конкурентен или допълващ характер. Могат да бъдат отчетени и други фактори, като например дистрибуторските канали на съответните стоки или услуги (вж. решение на Общия съд от 11 юли 2007 г., El Corte Inglés/СХВП — Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, Сб., стр. II‑2579, т. 37 и цитираната съдебна практика).
В точки съответно 28 и 32 от обжалваните решения апелативният състав потвърждава решенията на отдела по споровете в това отношение и приема, че визираните със заявените марки услуги относно „сделки с недвижимо имущество“ и визираните с по-ранните марки услуги относно „инвестиране на капитали“ не са сходни, тъй като първите имат за цел да предоставят съдействие при покупка, продажба или наем на недвижими имоти, по-специално с оглед извличането от тях на печалба, докато вторите се изразяват в групиране на капитали за по-изгодно от индивидуалното им инвестиране. Разликата във визираните услуги се изразява според апелативния състав и във факта, че извършването на „сделки с недвижимо имущество“ спада към обичайната дейност на агенциите за недвижими имоти или на строителните предприемачи, докато услугите относно „инвестиране на капитали“ се предоставят от банки и финансови институции.
В подкрепа на исканията си за отмяна и изменение на обжалваните решения в частта, в която възраженията се отхвърлят по отношение на услугите относно „сделки с недвижимо имущество“, встъпилата страна по същество твърди, че обратно на приетото от апелативния състав, непосредствена близост между услугите, предоставяни във финансовия сектор, и тези, които се предоставят в областта на недвижимите имоти, може да има, тъй като фондовете за инвестиции в недвижимо имущество не извършват само издаване или изкупуване на сертификати за участие, а и покупка, управление и препродажба на недвижими имоти, гарантирайки извличането на чиста печалба посредством придобиването на собственост върху недвижими имоти или управлението им.
СХВП и жалбоподателят оспорват доводите на встъпилата страна.
Първо, по отношение на естеството, предназначението и използването на визираните услуги е прието, че финансовите услуги нямат същото естество, предназначение или използване като услугите в областта на недвижимите имоти (вж. в този смисъл решение на Общия съд от 11 юли 2013 г., Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/СХВП — MIP Metro (METRO), T‑197/12, т. 42). Тази съдебна практика е приложима по отношение на визираните в случая услуги, тъй като услугите относно „инвестиране на капитали“ се включват в по-общата категория на финансовите услуги.
Всъщност, както основателно отбелязва апелативният състав, услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ по същество се изразяват в оказване на съдействие и посредничество при покупка, продажба или наем на недвижими имоти. Дори и да се приеме, както по същество твърди встъпилата страна, че услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ надхвърлят оказването на съдействие при сделките за покупка или наем, като обхващат също и управлението или поддръжката на недвижими имоти, по естеството си те все пак винаги са свързани с факта, че услугата се отнася до недвижим имот. Обратно, услугите относно „инвестиране на капитали“ са от финансово естество и се изразяват в консултиране или посредничество в рамките на инвестиране на капитал посредством фонд във финансови инструменти или операции. Независимо от това какъв фонд в крайна сметка избере потребителят, за да инвестира капитала си, като например по-специално фонд за недвижими имоти, предоставената услуга е свързана със сделки от финансово естество и се отнася до прехвърлими ценни книжа. Изтъкнатият от встъпилата страна факт — че услугите относно „инвестиране на капитали“ могат да включват, както в случая с предоставяните от самата нея услуги, наем, администриране и поддръжка на образуващи фонд недвижими имоти, допринасящи за осигуряването на печалба от тях — не променя финансовото естество на консултантските услуги относно инвестиране или инвестиционни сделки.
Следователно по естеството си услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ и услугите относно „инвестиране на капитали“ не са сходни.
Освен това по отношение на предназначението и използването на визираните услуги следва да се отбележи, че за потребителя основната цел на услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ е именно покупка, продажба или наем на недвижим имот при отчитане на неговите специфични нужди и изисквания по-специално с оглед извличането на печалба. За разлика от тях услугите относно „инвестиране на капитали“ имат за цел увеличаване на доходите от инвестирания във финансов инструмент капитал. В този смисъл, независимо че и с двата вида услуги би могло да се цели инвестиране на капитал, по-специално ако съответният клиент иска с придобиването на недвижим имот да извлече печалба, предназначението на услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ винаги е свързано с прехвърлянето на собственост или притежаването на недвижим имот, а не с намерението на купувача да получи печалба от придобития имот.
Впрочем при сравнението, каквото прави и встъпилата страна, между услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ и услугите относно „инвестиране във фондове за недвижими имоти“ следва да се констатира, че финансовият посредник, който инвестира капиталите, предоставя на клиента си фонда като финансов инструмент за инвестиране, а не недвижимия имот, който представлява фондът, както основателно посочва жалбоподателят. В този смисъл потребителят, който се ползва от услуги относно „сделки с недвижимо имущество“, става собственик на недвижим имот, а този, който се ползва от услуги относно „инвестиране на капитали“, инвестира в инструмент от финансово естество, представляващ по-специално фонд за недвижими имоти, с единствената цел да извлече печалба от управлението от трети лица на неговото имущество.
Следователно услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ и тези относно „инвестиране на капитали“ се различават също и по очакваното им от потребителя предназначение или използване, поради което не са сходни и по предназначението си.
Второ, по отношение на конкурентния характер на визираните услуги от естеството и от предназначението им следва, че съответните потребители на услуги относно „сделки с недвижимо имущество“ не са същите като тези на услугите относно „инвестиране на капитали“. Тъй като не са пряко заменими, нито взаимозаменяеми, разглежданите услуги следователно не могат да се конкурират (решение на Общия съд от 22 януари 2009 г., Commercy/СХВП — easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, Сб. стр. II‑43, т. 56).
Трето, визираните услуги не са и допълващи се. Дори и да се предположи, че услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ включват като имаща главно или странично за тях значение финансова сделка, като например банков кредит или плащане на продажната цена с банково нареждане, финансовите услуги, свързани с тези сделки, не са необходими или важни за използването на услугите в областта на недвижимите имоти до такава степен, че потребителите да поверят отговорността за тях и за финансовите услуги на едно и също предприятие (решение METRO, точка 109 по-горе, т. 50).
Четвърто, според апелативния състав разглежданите услуги се различават също и по предоставящия ги правен субект. Услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ спадали към обичайната дейност на агенциите за недвижими имоти или на строителните предприемачи, докато услугите относно „инвестиране на капитали“ се предоставяли от банки и финансови институции.
Тази преценка трябва да бъде потвърдена. Следва обаче да се отбележи, че в сектора на предоставяни от институции като банките услуги действително се наблюдава известна тенденция за разширяване на дейността им и обхващане и на съседни пазари. Следователно, както се съгласява и жалбоподателят в съдебното заседание на 17 януари 2014 г., не е изключена възможността една и съща финансова институция от международен мащаб или икономически свързани с нея предприятия да предлагат услуги от различно естество, които обаче спадат към съседни пазари, по-специално към пазара на услуги относно недвижими имоти. Освен това в съдебното заседание СХВП приема, че при изключителни обстоятелства, като например по време на икономическа криза, банките могат да бъдат принудени да извършват някои дейности в сектора на услугите относно недвижими имоти. За да могат обаче подобни съображения да бъдат взети предвид при преценката на сходството между визираните услуги, би следвало да се установи дали става въпрос за обща тенденция в сектора на услуги относно „сделки с недвижимо имущество“ и дали потребителите приемат за нормално тези услуги да се предлагат също и от банкови и финансови институции (вж. в този смисъл решение на Общия съд от 11 юли 2007 г., Mülhens/СХВП — Minoronzoni (TOSCA BLU), T‑150/04, Сб., стр. II‑2353, т. 37) — обстоятелство, което встъпилата страна нито твърди, нито установява.
От изложеното следва, че услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ и тези относно „инвестиране на капитали“ се различават по своето естество, предназначение и използване. Освен това те не са конкурентни или допълващи се и по принцип дистрибуторските им канали не са едни и същи. С оглед на това следва да се констатира, също както е направил и апелативният състав, че услугите относно „сделки с недвижимо имущество“ и тези относно „инвестиране на капитали“ не са сходни.
Поради това единственото основание, което встъпилата страна изтъква в подкрепа на исканията си за частична отмяна и изменение на обжалваните решения, следва да се отхвърли по същество.
Поради това подадените от встъпилата страна жалби и искания на основание член 134, параграф 3 от Процедурния правилник трябва да се отхвърлят изцяло.
По съдебните разноски
С Решението по жалбата, посочено в точка 23 по-горе, Съдът не се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 121 от Процедурния правилник с настоящото решение Общият съд следва да се произнесе по всички съдебни разноски, свързани с отделните производства.
Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Освен това съгласно член 87, параграф 3 от Процедурния правилник Общият съд може да разпредели съдебните разноски или да реши всяка страна да понесе направените от нея разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания или поради изключителни обстоятелства.
В случая жалбоподателят не е направил искания относно съдебните разноски в производството пред Общия съд, предшестващо обжалването. В производството по обжалване и в становището си, което е представил в производството след връщането на делото за ново разглеждане, той е поискал встъпилата страна да бъде осъдена да заплати съдебните разноски. В писмения си отговор в производството пред Общия съд, предшестващо обжалването, СХВП е поискала жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски. Встъпилата страна не е направила искания относно съдебните разноски.
При тези обстоятелства, като се има предвид фактът, че жалбоподателят и встъпилата страна са загубили по няколко от предявените от тях основания, жалбоподателят следва да бъде осъден да понесе направените от него съдебни разноски, както и съдебните разноски на СХВП в съответствие с исканията ѝ. Встъпилата страна понася направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (първи състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбите.

2)
Отхвърля направените от Union Investment Privatfonds GmbH искания за отмяна и изменение.

3)
Осъжда UniCredit SpA да заплати съдебните разноски, с изключение на направените от Union Investment Privatfonds.

4)
Union Investment Privatfonds понася направените от него съдебни разноски.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 25 ноември 2014 година.
Подписи
Съдържание

Обстоятелства, предхождащи спора

Производства пред Общия съд и Съда

Искания, направени от страните след връщането на делото за ново разглеждане

От правна страна

1. Встъпителни бележки

2. По допустимостта на някои приложения към жалбите

3. По съществото на спора

По основанието, изтъкнато от жалбоподателя, изведено от нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94

Съответните потребители

Сравнението на услугите

Сравнението на знаците

Вероятността от объркване

– Доказателствата за използването на по-ранните марки от поредицата или семейството от марки

– Възможността заявените марки да бъдат свързани с поредицата от по-ранни марки

По основанието, изтъкнато от встъпилата страна, изведено от нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: италиански.