CELEX: 62012CJ0321
Sosiaaliturva
Asetus (ETY) N:o 1408/71
28 artiklan 2 kohdan b alakohta
Sairausvakuutusetuudet
Eläkeläiset, jotka saavat vanhuuseläkettä useista jäsenvaltioista
Asuinpaikka muussa jäsenvaltiossa
Luontoisetuuksien tarjoaminen asuinvaltiossa
Etuuksien kustannuksista vastaaminen
Jäsenvaltio, jonka ˮlainsäädännönˮ alainen eläkeläinen on ollut pisimpään
Käsite

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (
EYVL 1997, L 28, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006 (
EUVL L 392, s. 1
; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 28 artiklan 2 kohdan b alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtenä osapuolena F. van der Helder ja D. Farrington ja toisena osapuolena College voor zorgverzekeringen (sairausvakuutuslaitos, jäljempänä CVZ) ja jossa on kyse Alankomaissa sovellettavan pakollisen lakisääteisen sairausvakuutusjärjestelmän vakuutusmaksujen maksamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetuksen N:o 1408/71 1 artiklassa, jonka otsikkona on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa:
– –
j)
’lainsäädännöllä’ tarkoitetaan jokaisen jäsenvaltion osalta lakeja, asetuksia ja muita määräyksiä sekä kaikkia muita täytäntöönpanotoimenpiteitä, nykyisiä tai tulevia, jotka liittyvät 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturvan aloihin tai järjestelmiin, tai 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitet[tuihin] maksuihin perustumattomi[in] erityisetuuksi[in].
– –
r)
’vakuutuskausilla’ tarkoitetaan maksukausia tai työskentelykausia tai itsenäisen ammatinharjoittamisen kausia, sen mukaan kuin ne on määritelty tai tunnustettu vakuutuskausiksi siinä lainsäädännössä, jonka mukaan ne on täytetty tai niitä pidetään täytettyinä, ja kaikkia kausia, joita käsitellään sellaisina, jos niitä pidetään sanotun lainsäädännön mukaan vakuutuskausia vastaavina – –”
Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan otsikkona on ”Asiallinen ulottuvuus”, ja artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön, joka koskee seuraavia sosiaaliturvan aloja:
a)
sairaus- ja äitiysetuuksia;
b)
työkyvyttömyysetuuksia, mukaan lukien ne joiden tarkoituksena on ansiokyvyn ylläpitämi[n]en tai parantami[n]en;
c)
vanhuusetuuksia;
d)
jälkeenjääneiden etuuksia;
e)
työtapaturma- ja ammattitautietuuksia;
f)
kuolemantapauksen johdosta annettavia avustuksia;
g)
työttömyysetuuksia;
h)
perhe-etuuksia.”
Asetuksen N:o 1408/71 III osastossa on edellä mainittuja eri etuusryhmiä koskevia erityissäännöksiä. Mainitun III osaston 1 luku koskee sairaus- ja äitiysetuuksia, ja luvun 5 jakso, jonka otsikkona on ”Eläkeläiset ja heidän perheenjäsenensä”, sisältää 27–34 artiklan.
Asetuksen 27 artiklassa, jonka otsikkona on ”Usean valtion lainsäädännön mukaan maksettavat eläkkeet, jos oikeus etuuksiin on asuinmaassa”, säädetään seuraavaa:
”Eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeisiin kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, joista yhden jäsenvaltion alueella hän asuu, ja jolla on oikeus etuuksiin viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ottaen tarvittaessa huomioon 18 artiklan säännökset ja liitteen VI määräykset, saa yhdessä perheenjäsentensä kanssa tällaiset etuudet asuinpaikan laitoksesta ja tämän laitoksen kustannuksella, niin kuin se, jonka etua asia koskee, olisi eläkeläinen, jonka eläke maksettaisiin yksinomaan viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan.”
Saman asetuksen 28 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhden tai useamman valtion lainsäädännön mukaan maksettavat eläkkeet tapauksissa, joissa ei ole oikeutta etuuksiin asuinmaassa”, säädetään seuraavaa:
”1.   Eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeeseen yhden jäsenvaltion lainsäädännön mukaan tai eläkkeisiin kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ja jolla ei ole oikeutta etuuksiin sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jonka alueella hän asuu, saa siitä huolimatta sellaiset etuudet itselleen ja perheenjäsenilleen sikäli kuin hänellä olisi, ottaen tarvittaessa huomioon 18 artiklan säännökset ja liitteen VI määräykset, ollut oikeus niihin sen jäsenvaltion tai ainakin yhden eläkkeiden suhteen toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jos hän asui sellaisen valtion alueella. Etuudet annetaan seuraavien edellytysten mukaan:
a)
luontoisetuudet annetaan 2 kohdassa tarkoitetun laitoksen puolesta asuinvaltion laitoksesta, niin kuin kysymyksessä oleva henkilö olisi eläkeläinen sen valtion lainsäädännön mukaan, jonka alueella hän asuu, ja hänellä olisi oikeus sellaisiin etuuksiin;
– –
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa luontoisetuuksien kustannuksista vastaa laitos, joka määrätään seuraavien sääntöjen mukaisesti:
– –
b)
jos eläkeläisellä on oikeus mainittuihin etuuksiin kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, niitä koskevat kustannukset kuuluvat sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen vastattavaksi, jonka lainsäädännön alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan; jos tämän säännön soveltaminen johtaa siihen, että useampi laitos olisi vastuussa etuuksien kustannuksista, kustannuksista vastaa se laitos, joka soveltaa sitä lainsäädäntöä, jonka alainen eläkeläinen on viimeksi ollut.”
Asetuksen N:o 1408/71 28 a artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhden tai useamman muun jäsenvaltion kuin asuinvaltion lainsäädännön mukaan maksettavat eläkkeet, [kun] oikeus etuuksiin on viimeksi mainitussa maassa”, säädetään seuraavaa:
”Niissä tapauksissa, joissa eläkkeensaaja, jolla on oikeus eläkkeeseen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan tai eläkkeisiin kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, asuu sellaisen jäsenvaltion alueella, jonka lainsäädännön mukaan oikeus saada luontoisetuuksia ei edellytä vakuuttamista tai työskentelyä, eikä oikeutta eläkkeeseen ole, hänelle tai hänen perheenjäsenilleen annettujen luontoisetuuksien kustannuksista vastaa yhden sellaisen jäsenvaltion laitos, joka on toimivaltainen eläkkeiden osalta ja joka määrätään 28 artiklan 2 kohdassa vahvistettujen sääntöjen mukaisesti, siihen määrään asti, johon eläkeläisellä ja hänen perheenjäsenillään olisi ollut oikeus tällaisiin etuuksiin sanotun laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan, jos he asuisivat sen jäsenvaltion alueella, jossa tämä laitos sijaitsee.”
Asetuksen N:o 1408/71 33 artiklassa, jonka otsikkona on ”Eläkeläisten maksamat maksut”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltion laitoksella, joka on vastuussa eläkkeen maksamisesta ja joka soveltaa lainsäädäntöä, jonka mukaan eläkkeitä vähennetään sairauden ja äitiyden vuoksi perittävien maksujen osalta, on oikeus tehdä tällaiset vähennykset laskettuina kyseisen lainsäädännön mukaan tällaisesta laitoksesta maksettavasta eläkkeestä siihen määrä[ä]n saakka, johon etuuksia koskevat kustannukset ovat 27, 28, 28 a, 29, 31 ja 32 artiklan mukaisesti sanotun jäsenvaltion laitoksen vastuulla.
2.   Jos 28 a artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa etuuksien saavuttaminen sairauden ja äitiyden osalta edellyttää maksujen tai vastaavien suoritusten maksamista asumisen perusteella sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jonka alueella kyseinen eläkeläinen asuu, näitä maksuja ei makseta.”
Asetuksen N:o 1408/71 36 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion laitoksen erityisesti tämän asetuksen 28, 28 a ja 33 artiklan säännösten nojalla toisen jäsenvaltion laitoksen puolesta antamat luontoisetuudet korvataan täysimääräisesti.
Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 4.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1223/98 (
EYVL L 168, s. 1
), 95 artiklassa säädetään, että asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan mukaan annettujen luontoisetuuksien määrä korvataan toimivaltaisesta laitoksesta sanotut etuudet antaneille laitoksille kertasuorituksena, jonka määrä on niin lähellä kuin mahdollista todellisia syntyneitä kustannuksia ja jonka laskemisen yksityiskohdat määritetään mainitussa 95 artiklassa.
Alankomaiden oikeus
Sairauskassasta annetussa laissa (Ziekenfondswet, jäljempänä ZFW) säädettiin ennen 1.1.2006 pakollisesta lakisääteisestä sairausvakuutusjärjestelmästä ainoastaan palkatuille työntekijöille, joiden tulot alittivat tietyn kynnyksen. Henkilöiden, jotka eivät kuuluneet järjestelmän piiriin, oli tehtävä sairauden varalta yksityinen vakuutussopimus vakuutusyhtiön kanssa.
Tätä pakollista lakisääteistä järjestelmää sovellettiin tietyin edellytyksin myös henkilöihin, jotka asuivat jossain muussa valtiossa ja jotka saivat eläkettä joko yleistä vanhuuseläkettä koskevan lain (Algemene Ouderdomswet, jäljempänä AOW) tai työkyvyttömyysvakuutuslain (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering, jäljempänä WAO) perusteella.
Sairausvakuutuslailla (Zorgverzekeringswet, jäljempänä ZVW, josta pääasiaan sovelletaan 1.8.2008 annettua versiota) otettiin 1.1.2006 lähtien käyttöön pakollinen lakisääteinen sairausvakuutusjärjestelmä, joka koskee kaikkia Alankomaissa asuvia tai työskenteleviä henkilöitä.
ZVW:n 69 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Ulkomailla asuvien henkilöiden, joilla on Euroopan yhteisöjen neuvoston asetuksen, Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen nojalla sovellettavan asetuksen tai sosiaaliturvaa koskevan sopimuksen perusteella hoitoa tarvitessaan oikeus hoitoon tai korvaukseen hoitokuluista, siten kuin siitä säädetään näiden henkilöiden asuinvaltion hoitovakuutusta koskevassa lainsäädännössä, on ilmoittauduttava [CVZ:ssa], elleivät he kuulu tämän lain nojalla pakollisen vakuutuksen piiriin.
2.   Edellä 1 momentissa tarkoitettujen henkilöiden on maksettava ministeriön asetuksella vahvistettava maksu. Tätä maksua pidetään kyseisessä asetuksessa määritettävältä maksun osalta hoitotukilakia (Wet op de zorgtoeslag) sovellettaessa sairausvakuutuksen vakuutusmaksuna.
– –
4.   [CVZ] vastaa 1 momentista ja siinä mainituista kansainvälisistä oikeussäännöistä seuraavien tehtävien hoidosta sekä niiden päätösten tekemisestä, jotka koskevat 2 momentissa tarkoitettujen maksujen kantamista ja perimistä. – –”
Lisäksi on niin, että jo ennen vuotta 2006 samoin kuin sen jälkeenkin erityissairaanhoitokuluja koskevan yleisen lain (Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten) nojalla koko väestö oli vakuutettu poikkeuksellisten sairaanhoitokulujen varalta. Kyse on erityisesti riskeistä, joita ei kateta ZFW:n ja ZVW:n nojalla tai yksityisellä vakuutuksella.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Van der Helder on eläkkeellä oleva Alankomaiden kansalainen, joka on asunut vuodesta 1991 lähtien Ranskassa. Hän asui ja työskenteli ammattiuransa aikana useissa jäsenvaltioissa. Hän on saanut elokuusta 1997 lähtien Alankomaiden lainsäädännön nojalla AOW:n mukaista eläkettä. Tämän eläkkeen määrä vastaa 43 täydestä vakuutusvuodesta kyseisessä jäsenvaltiossa myönnettävää eläkettä. Eläkeoikeus perustuu yhtäältä asuinpaikkaan ja toisaalta eläkejärjestelmään vapaaehtoisesti maksettuihin maksuihin. Van der Helder saa lisäksi vanhuuseläkettä Suomen tasavallan lainsäädännön nojalla, sillä hän oli siellä vakuutettuna 1980–1987. Hän saa vanhuuseläkettä myös Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännön nojalla.
Farrington on eläkkeellä oleva Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen, joka on asunut toukokuusta 2004 lähtien Espanjassa. Hän asui ja työskenteli ammattiuransa aikana Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Alankomaissa, eli useissa jäsenvaltioissa. Hän on saanut huhtikuusta 2006 lähtien Alankomaiden lainsäädännön nojalla AOW:n mukaista eläkettä. Tämän eläkkeen määrä vastaa 35 täydestä vakuutusvuodesta kyseisessä jäsenvaltiossa myönnettävää eläkettä. Farrington saa lisäksi vanhuuseläkettä Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännön nojalla, sillä hän työskenteli siellä 1957–1972.
Van der Helderillä ja Farringtonilla ei ollut ennen 1.1.2006 velvollisuutta kuulua Alankomaiden sairausvakuutusjärjestelmään. He kuuluivat yksityisen sairausvakuutuksen piiriin. He molemmat olivat kuitenkin vakuutettuja erityissairaanhoitokuluja koskevan yleisen lain nojalla asuessaan Alankomaissa.
ZVW:n tultua voimaan 1.1.2006 CVZ katsoi, että koska van der Helder ja Farrington olisivat kuuluneet – jos he olisivat asuneet Alankomaissa – ZVW:ssä säädettyyn pakolliseen sairausvakuutusjärjestelmään ja koska heillä ei ole oikeutta vanhuuseläkkeeseen asuinjäsenvaltiossaan ja lisäksi koska he ovat ammattiuransa aikana olleet pisimpään vakuutettuina Alankomaiden sosiaaliturvalainsäädännön mukaisesti, heillä on oikeus luontoisetuuksiin asuinjäsenvaltiossaan Alankomaiden vastuulla asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan mukaisesti.
CVZ päätti myös pidättää van der Helderille ja Farringtonille maksettavista eläkkeistä ZVW:n 69 §:ssä säädetyn kyseisen lain mukaisen pakollisen lakisääteisen sairausvakuutusjärjestelmän vakuutusmaksun.
Van der Helder ja Farrington valittivat Rechtbank Amsterdamin ensimmäisenä oikeusasteena antamista tuomioista Centrale Raad van Beroepiin, joka huomauttaa, että koska pääasian kantajilla on oikeus eläkkeeseen vähintään kahdesta jäsenvaltiosta, luontoisetuuksien kustannukset kuuluvat asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen vastattavaksi, jonka ”lainsäädännön” alaisia he ovat eläkeläisinä olleet pisimmän ajan.
Centrale Raad van Beroep katsoo, että käsitettä ”lainsäädäntö” voidaan tulkita ainakin kolmella eri tavalla.
Ensimmäisen tulkintatavan – jota van der Helder ja Farrington kannattavat – mukaan mainittu käsite kattaa sairaus- ja äitiysetuuksia koskevan lainsäädännön. Van der Helder ja Farrington eivät kiistä työskennelleensä pisimmän ajan Alankomaissa ja olleensa pisimmän ajan Alankomaiden sosiaaliturvalainsäädännön alaisia, mutta he esittävät sitä vastoin, etteivät he ole koskaan kuuluneet lakisääteiseen sairausvakuutukseen Alankomaissa tai että he ovat ainakin joka tapauksessa kuuluneet mainittuun järjestelmään lyhyemmän ajan kuin aika, jonka he ovat kuuluneet sairausvakuutuksen piiriin muissa jäsenvaltioissa. Heidän mukaansa esillä olevassa asiassa jäsenvaltiot, joiden on vastattava luontoisetuuksien kustannuksista asuinvaltiossa, ovat Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta. Tämä tulkinta on hyväksytty Regeringsrättenin (Ruotsin korkein hallintotuomioistuin) asiassa nro 4381-10, Wehmeyer, 14.12.2011 antamassa tuomiossa. Mikäli tämä päättely hyväksyttäisiin, olisi selvitettävä, onko sen määrittämiseksi, mikä on sen jäsenvaltion ”lainsäädäntö”, jonka alaisia pääasian kantajat ovat olleet pisimmän ajan, huomioon otettava ainoastaan lakisääteinen sairausvakuutus vai myös sairaus- ja äitiysvakuutus kokonaisuudessaan.
Toisen tulkinnan – jonka Rechtbank Amsterdam on hyväksynyt ja jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää oikeimpana – mukaan käsitteellä ”lainsäädäntö” viitataan eläkevakuutukseen, joka on asianomaisten henkilöiden nykyisen eläkkeen perustana. Tämä tulkinta ilmenee ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan asiassa
C-389/99, Rundgren, 10.5.2001 annetusta tuomiosta (Kok., s. I-3731
, 44–49 kohta). Tulkinta on myös johdonmukainen suhteessa tapaan, jonka mukaisesti sairausvakuutusjärjestelmät rahoitetaan vakuutusmaksuilla, jotka perustuvat asianomaisten henkilöiden tuloihin ja jotka eläkkeeseen oikeutettujen henkilöiden osalta toteutetaan eläkkeestä suoritettavalla pidätyksellä. Mikäli tämä tulkinta hyväksyttäisiin, olisi vielä selvitettävä, onko huomioon otettava vanhuuseläkejärjestelmään kuulumisen aika kokonaisuudessaan riippumatta sen perusteesta ja tosiasiallisesti maksetuista vakuutusmaksuista. Lisäksi olisi selvitettävä, onko huomioon otettava kaudet, joina vakuutusjärjestelmään kuuluttiin vapaaehtoisesti.
Kolmannen – CVZ:n kannattaman – tulkinnan mukaan käsitteellä ”lainsäädäntö” tarkoitetaan sosiaaliturvalainsäädäntöä kokonaisuudessaan. CVZ:n mukaan asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on saattaa sen jäsenvaltion, jonka sosiaaliturvajärjestelmään asianomainen henkilö on maksanut vakuutusmaksuja pisimmän ajan, vastattavaksi eläkkeellä olevan henkilön hoitokulut. Tätä tulkintaa tukee CVZ:n mukaan mainitun asetuksen 1 artiklan j alakohta, jossa ”lainsäädäntö” määritellään viittaamalla asetuksen 4 artiklaan. Mikäli tämä päättely hyväksyttäisiin, olisi pohdittava kysymystä niiden vakuutuskausien huomioon ottamisesta, joina vakuutusjärjestelmään kuuluttiin vapaaehtoisesti.
Tässä tilanteessa Centrale Raad van Beroep on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Tarkoitetaanko – – asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla lainsäädännöllä, jonka alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan, sairaus- ja äitiysetuuksia koskevaa lainsäädäntöä, eläke-etuuksia koskevaa lainsäädäntöä vai sitä asetuksen 4 artiklassa lueteltuja sosiaaliturvan aloja koskevaa lainsäädäntöä kokonaisuudessaan, jota sovelletaan asetuksen II osaston nojalla?”
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen pyynnöstä unionin tuomioistuimen presidentti on päättänyt, että tämän asian käsittelylle on annettava unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 3 kohdan nojalla etusija.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Kansallinen tuomioistuin pyrkii kysymyksellään selvittämään, onko asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että mainitussa säädöksessä tarkoitetulla ”lainsäädännöllä”, jonka alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan, tarkoitetaan sairaus- ja äitiysetuuksia koskevaa lainsäädäntöä, eläke-etuuksia koskevaa lainsäädäntöä vai sitä asetuksen 4 artiklassa lueteltuja sosiaaliturvan aloja koskevaa lainsäädäntöä kokonaisuudessaan, jota on sovellettu.
Ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee, että kysymys on esitetty asiassa, jossa on kyse Alankomaiden viranomaisten sellaisten päätösten lainmukaisuudesta, joilla pidätetään vakuutusmaksuja eläkkeistä, joita nämä viranomaiset maksavat eräälle Alankomaiden kansalaiselle ja eräälle Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselle, jotka saavat eläkkeitä useiden muiden jäsenvaltioiden kuin Ranskan tasavallan ja Espanjan kuningaskunnan, joissa he asuvat, lainsäädännön nojalla asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan mukaisesti asuinjäsenvaltiossaan, jossa heillä ei ole oikeutta näihin etuuksiin, luontoisetuuksina suoritettavien sairausetuuksien perusteella. Päätökset on tehty sen johdosta, että Alankomaissa tuli 1.1.2006 voimaan uusi ZVW:llä käyttöön otettu pakollinen sairausvakuutusjärjestelmä, jolla korvattiin ennen mainittua päivämäärää ZFW:ssä säädetty järjestelmä, joka koski ainoastaan työntekijöitä, joiden tulot alittivat tietyn kynnyksen, ja jota nykyään sovelletaan kaikkiin kyseisessä jäsenvaltiossa asuviin tai työskenteleviin henkilöihin.
Tältä osin on palautettava mieleen, että asetuksen N:o 1408/71 28 artiklassa on ”valintasääntö”, jonka avulla voidaan ratkaista, mikä laitos vastaa säännöksissä tarkoitettujen etuuksien suorittamisesta ja mitä lainsäädäntöä on sovellettava sellaisten eläkkeensaajien osalta, joilla on oikeus eläkkeeseen usean jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ja jotka asuvat jossain muussa jäsenvaltiossa, jossa heillä ei ole oikeutta sairaus- ja äitiysetuuksiin (ks. vastaavasti asia
69/79, Jordens-Vosters, tuomio 10.1.1980, Kok., s. 75
, 12 kohta; em. asia Rundgren, tuomion 43 ja 44 kohta; asia
C-156/01, van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, tuomio 3.7.2003, Kok., s. I-7045
, 39 kohta ja asia
C-345/09, van Delft ym., tuomio 14.10.2010, Kok., s. I-9879
, 38 kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan mukaan nämä eläkkeensaajat saavat tällaiset sairaus- ja äitiysetuudet asuinvaltionsa toimivaltaiselta laitokselta siltä osin kuin heillä olisi oikeus niihin eläkkeen maksamisesta vastaavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, jos he asuisivat sen alueella (ks. vastaavasti em. asia van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, tuomion 40, 47 ja 53 kohta ja em. asia van Delft ym., tuomion 39 kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, että jos useat jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia eläkettä koskevassa asiassa, luontoisetuuksina suoritettavia sairaus- ja äitiysetuuksia koskevat kustannukset osoitetaan jommankumman jäsenvaltion vastattavaksi sen mukaan, kuinka kauan eläkeläinen on ollut kunkin jäsenvaltion lainsäädännön alainen, ja kustannuksista vastaa sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, ”jonka lainsäädännön alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan”.
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee, että CVZ katsoi, että se oli toimivaltainen vaatimaan pääasian kantajilta vakuutusmaksujen maksamista asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan mukaisesti heidän asuinvaltiossaan luontoisetuuksina suoritettavien sairausetuuksien nojalla sillä perusteella, että he ovat olleet mainitun säännöksen 2 kohdan b alakohdan mukaisesti pisimpään Alankomaiden sosiaaliturvajärjestelmän alaisia. Alankomaiden ja Ruotsin hallitukset yhtyvät tähän tulkintaan.
Pääasian kantajat sen sijaan toistavat huomautuksissaan sen, että heidän mukaansa mainittu säännös koskee sairaus- ja äitiysetuuksia koskevaa lainsäädäntöä. Viron, Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä Euroopan komissio puolestaan katsovat, että tällä tarkoitetaan eläkkeitä koskevaa kansallista lainsäädäntöä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden oikeussäännön tulkitsemisessa on otettava huomioon samalla kertaa säännöksen sanamuoto, asiayhteys ja päämäärät (ks. mm. em. asia Rundgren, tuomion 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohdan sanamuodosta on todettava, että – kuten van der Helder on väittänyt – mainitun säännöksen ensimmäisen virkkeen ensimmäisessä osassa viitataan sairaus- ja äitiysetuuksia koskevaan lainsäädäntöön.
Tällainen seikka ei kuitenkaan välttämättä ole kansalliselle tuomioistuimelle annettavan vastauksen kannalta ratkaiseva. Ensimmäisen virkkeen edellä mainitulla osalla on ainoastaan tarkoitus muistuttaa siitä, minkä luontoisia etuuksia asetuksen N:o 1408/71 III osasto koskee, kun taas nyt käsiteltävän kysymyksen kohteena oleva saman virkkeen toisessa osassa oleva käsite ”lainsäädäntö” viittaa sen jäsenvaltion määrittämiseen, jonka vastattavaksi nämä etuudet kuuluvat siinä erityistilanteessa, että kyse on eläkeläisistä, joilla on oikeus eläkkeeseen yhden tai useamman jäsenvaltion ”lainsäädännön” nojalla.
Vaikka asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan j alakohdassa määritelläänkin ”lainsäädäntö” siten, että sillä tarkoitetaan kansallisia säännöksiä, jotka liittyvät 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturvan aloihin tai järjestelmiin tai 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitettuihin maksuihin perustumattomiin erityisetuuksiin, tästä ei voida päätellä, että kun tätä käsitettä käytetään asetuksen muissa säännöksissä, sillä viitattaisiin järjestelmällisesti kaikkiin sosiaaliturvan aloihin tai järjestelmiin.
Kuten Suomen hallitus perustellusti väittää, asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan j alakohdan ja 4 artiklan 1–2 a kohdan tarkoituksena on yksinomaan määritellä kyseisen asetuksen aineellinen soveltamisala jättämällä sen ulkopuolelle muun muassa työmarkkinasopimusten määräykset. Mainituilla säännöksillä ei sitä vastoin mitenkään pyritä määrittelemään niitä erityisiä sääntöjä, joita sovelletaan asetuksen III osaston muodostavien etuuksien eri luokkiin.
Kun tässä tilanteessa määritetään asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohdassa olevan käsitteen ”lainsäädäntö”, jonka alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan, ulottuvuutta, huomioon on otettava mainitun säännöksen asiayhteys ja päämäärä.
Tämän suhteen on todettava, että asetuksen N:o 1408/71 28 artikla, samoin kuin asetuksen 27 ja 28 a artikla, on asetuksen III osaston 1 luvun 5 jaksossa, joka koskee eläkkeensaajien oikeuksia sairaus- ja äitiysetuuksiin.
Asetuksen N:o 1408/71 27 artiklaa sovelletaan eläkkeensaajaan, jolla on oikeus eläkkeisiin usean jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, joista yhden jäsenvaltion alueella hän asuu, ja jolla on oikeus etuuksiin viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa. Kuten tämän tuomion 31 ja 32 kohdasta ilmenee, asetuksen 28 artikla koskee eläkkeensaajaa, jolla on oikeus eläkkeeseen yhden tai useamman jäsenvaltion muttei kuitenkaan asuinvaltionsa lainsäädännön mukaan ja jolla ei ole oikeutta etuuksiin asuinvaltiossaan. Asetuksen 28 a artiklassa säädetään vastaavasta tilanteesta kuin 28 artiklassa, mutta ainoana erona on, että 28 a artikla koskee henkilöä, jolla on oikeus luontoisetuuksiin asuinvaltiossaan (em. asia Rundgren, tuomion 43 kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 27, 28 ja 28 a artiklassa näin käyttöön otetun järjestelmän mukaan luontoisetuuksina suoritettavista sairaus- ja äitiysetuuksista vastaa aina eläkkeiden osalta toimivaltaisista jäsenvaltioista yhden jäsenvaltion laitos, edellyttäen, että eläkkeensaajalla olisi oikeus näihin etuuksiin tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaan siinä tilanteessa, että hän asuisi tämän jäsenvaltion alueella (ks. vastaavasti em. asia Rundgren, tuomion 46 kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 28 a artiklassa, joka koskee tilannetta, jossa eläkkeensaajan asuinvaltiossa ei pidetä luontoisetuuksien saannin edellytyksenä tiettyjen vakuutus- tai työskentelyehtojen täyttymistä, säädetään nimenomaisesti, että näiden ”luontoisetuuksien kustannuksista vastaa yhden sellaisen jäsenvaltion laitos, joka on toimivaltainen eläkkeiden osalta”, joten asianomaisen henkilön asuinvaltio ei joudu vastaamaan kustannuksista pelkästään siitä syystä, että hän asuu kyseisessä valtiossa. Tämän säännöksen avulla pyritään välttämään luontoisetuuksia pelkästään asumisen perusteella suorittavien jäsenvaltioiden kuormittamista, ja tämä tavoite pyritään saavuttamaan niin, että laitos, joka vastaa tällaisissa valtioissa saatujen luontoisetuuksien kustannuksista, määritetään niiden samojen säännösten mukaisesti, joita asetuksen 28 artiklan mukaan sovelletaan jäsenvaltioihin, jotka eivät myönnä tällaista oikeutta (ks. vastaavasti em. asia Rundgren, tuomion 45 kohta).
Tämän mukaisesti oikeuskäytännössä on jo katsottu, että näiden säännösten mukaan asuinvaltion laitos suorittaa luontoisetuudet eläkkeensaajille jonkin eläkkeiden osalta toimivaltaisen jäsenvaltion laitoksen, joka vastaa kustannuksista, lukuun (ks. em. asia Rundgren, tuomion 45 kohta ja em. asia van Delft ym., tuomion 39 kohta).
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1408/71 27, 28 ja 28 a artiklalla luodulla järjestelmällä luodaan yhteys eläkkeiden maksamista koskevan toimivallan ja luontoisetuuksina suoritettavien sairaus- ja äitiysetuuksien kustannuksista vastaamista koskevan velvollisuuden välille, ja tämä velvollisuus edellyttää tosiasiallista eläkettä koskevaa toimivaltaa (ks. em. asia Rundgren, tuomion 47 kohta).
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 48–51 kohdassa, tällaisella järjestelmällä voidaan asetuksen N:o 1408/71 28 a artiklan tavoitteen – sellaisena kuin se on esitetty tämän tuomion 45 kohdassa – mukaisesti välttää sairaus- ja äitiysetuuksia pelkästään asumisen perusteella suorittavien jäsenvaltioiden kuormittamista.
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla ”lainsäädännöllä”, jonka alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan, tarkoitetaan eläkkeitä koskevaa lainsäädäntöä.
Näin ollen silloin, kun henkilöillä on – kuten pääasiassa – oikeus eläkkeeseen useiden jäsenvaltioiden lainsäädännön nojalla ja kun he asuvat muussa jäsenvaltiossa, jossa heillä ei ole oikeutta luontoisetuuksina suoritettaviin sairaus- ja äitiysetuuksiin, edellä mainitun säännöksen nojalla etuuksien kustannuksista vastaaminen kuuluu sille eläkkeiden osalta toimivaltaiselle jäsenvaltiolle, jonka lainsäädännön alaisia kyseiset henkilöt ovat eläkkeiden osalta olleet pisimmän ajan.
Tätä tulkintaa tukee asetuksen N:o 1408/71 33 artikla, koska siinä nimenomaisesti sallitaan jäsenvaltion, joka on vastuussa eläkkeen maksamisesta ja joka soveltaa lainsäädäntöä, jonka mukaan eläkkeitä vähennetään sairauden ja äitiyden vuoksi perittävien maksujen osalta, tekevän tällaiset vähennykset kyseisen jäsenvaltion maksettavista eläkkeistä, kun nämä etuudet suoritetaan asetuksen N:o 1408/71 27, 28 ja 28 a artiklan mukaisesti sanotun jäsenvaltion kustannuksella eläkettä saavan henkilön asuinvaltiossa.
Edellä esitettyä tulkintaa tukee myös asetuksen N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1223/98, 95 artikla, josta ilmenee, että asetuksen N:o 1408/71 36 artiklan mukaisesti jäsenvaltio, joka on vastuussa eläkkeen maksamisesta, korvaa joka tapauksessa sairaus- ja äitiysetuudet, joita eläkkeensaajille suoritetaan luontoisetuuksina heidän asuinvaltiossaan, ja näin ollen ensin mainittu jäsenvaltio kantaa olennaisin osin riskin, joka liittyy sairausvakuutuksen luontoisetuuksien antamiseen siinä jäsenvaltiossa, jossa eläkkeensaaja asuu (ks. vastaavasti em. asia van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, tuomion 44 kohta ja em. asia van Delft ym., tuomion 79 kohta).
Kansallinen tuomioistuin pohtii ennakkoratkaisupäätöksessään myös kysymystä siitä, onko asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamiseksi otettava huomioon ainoastaan pakolliset vakuutuskaudet ja vakuutuskaudet, joilta on maksettu vakuutusmaksuja, ja jätettävä näin ollen huomioon ottamatta vapaaehtoiset vakuutuskaudet ja vakuutuskaudet, joista ei ole maksettu vakuutusmaksuja.
Unionin tuomioistuimelle esitetyistä seikoista ei kuitenkaan ilmene, että vastauksella tähän kysymykseen voisi olla – kuten sekä van der Helder että Alankomaiden hallitus ja komissio ovat istunnossa unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen esittämissään vastauksissa vahvistaneet – vaikutusta siihen, kuinka pääasiassa määritetään jäsenvaltio, jonka on vastattava kyseessä olevien etuuksien kustannuksista, koska eläkkeitä koskeva lainsäädäntö, jonka alaisia pääasian kantajat ovat olleet pisimpään, on joka tapauksessa Alankomaiden lainsäädäntö.
Koska tämä kysymys on luonteeltaan hypoteettinen, siihen ei tässä tilanteessa ole aihetta vastata (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
C-188/10 ja C-189/10, Melki ja Abdeli, tuomio 22.6.2010, Kok., s. I-5667
, 27 kohta).
Näin ollen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että mainitussa säännöksessä tarkoitetulla ”lainsäädännöllä”, jonka alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan, tarkoitetaan eläkkeitä koskevaa lainsäädäntöä.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 28 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että mainitussa säännöksessä tarkoitetulla ”lainsäädännöllä”, jonka alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan, tarkoitetaan eläkkeitä koskevaa lainsäädäntöä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.