CELEX: 62010CJ0562
Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo
SESV 56 straipsnis
Vokietijos slaugos draudimo reglamentavimas
Slaugos išmokų natūra neskyrimas už slaugą namuose buvimo kitoje valstybėje narėje atveju
Mažesnis eksportuotinų išmokų pinigais dydis
Išlaidų už slaugos priemonių nuomą kitose valstybėse narėse nekompensavimas

Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:
—
Vokietijos socialinės apsaugos kodekso XI knygos (
Sozialgesetzbuch
–
Elftes Buch
, toliau – SGB XI) šioje byloje taikomo 34 straipsnio 1 dalies 1 punkto redakcijoje nustačiusi, kad slaugos reikalingam asmeniui laikinai esant kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje slaugos išmoka pinigais gali būti mokama ne ilgiau kaip šešias savaites,
—
nenumačiusi kompensacijos už slaugos paslaugas, slaugos reikalingo asmens gautas jam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje, kurias už tą pačią kainą, už kokią slaugos paslaugos teikiamos Vokietijoje, jam suteikė kitoje valstybėje narėje įsteigtas paslaugų teikėjas, arba nustačiusi, kad tokia kompensacija netaikoma pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktą,
—
nenumačiusi išlaidų, susijusių su slaugos priemonių nuoma slaugos reikalingam asmeniui laikinai būnant kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, kompensacijos arba nustačiusi, kad tokia kompensacija netaikoma pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktą, net ir tuomet, kai Vokietijoje šios išlaidos būtų kompensuojamos arba slaugos priemonės būtų suteiktos ir kai kompensacija nepadvigubintų ir kitaip nepadidintų Vokietijoje teikiamų išmokų,
Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (
OL L 28
, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), kuris iš dalies pakeistas 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 592/2008 (
OL L 177, p. 1
, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 1 straipsnyje nustatyta:
„Šiame reglamente
<...>
i)
buvimo vieta
reiškia laikiną gyvenamąją vietą;
<...>
o)
kompetentinga įstaiga
reiškia:
i)
įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo yra apdraustas prašymo gauti išmoką pateikimo metu,
arba
<...>
p)
gyvenamosios vietos įstaiga
ir
buvimo vietos įstaiga
atitinkamai reiškia įstaigą, kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam asmeniui pagal jo gyvenamąją vietą, arba įstaigą, kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam asmeniui pagal jo buvimo vietą remiantis tų įstaigų administruojamais teisės aktais, arba, kai tokios įstaigos nėra, įstaigą, kurią paskiria atitinkamos valstybės narės kompetentinga valdžios institucija;
q)
kompetentinga valstybė
reiškia valstybę narę, kurios teritorijoje yra įsikūrusi kompetentinga įstaiga;
<...>“
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies pavadinimo, joje nagrinėjamos specialiosios nuostatos, susijusios su įvairiomis išmokų kategorijomis.
III antraštinės dalies I skyriuje („Liga ir motinystė“) įtvirtinti Reglamento Nr. 1408/71 18–36 straipsniai.
Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis – kaip matyti iš jo pavadinimo – susijęs, be kita ko, su apdraustųjų asmenų buvimu už kompetentingos valstybės ribų, kaip tai suprantama pagal šį reglamentą. Šio straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei į išmoką <...> ir:
<...>
c)
kuris pagal sveikatos būklę gavo kompetentingos įstaigos leidimą išvykti į kitos valstybės narės teritoriją gydytis, gauna:
i)
išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės teisės aktus;
ii)
išmokas pinigais, kurias moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas. Tačiau kompetentingos įstaigos ir buvimo <...> įstaigos susitarimu tokias išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktų nuostatas gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios sąskaita.“
Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis „Pensininko ir (arba) jo šeimos narių buvimas valstybėje narėje, kitoje nei ta, kurioje jie gyvena“ įtvirtintas I skyriaus 5 skirsnyje „Pensininkai ir jų šeimos nariai“. Šios nuostatos 1 dalyje nustatyta:
„Pensininkas, turintis teisę į pensiją ar pensijas pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba pensijas pagal dviejų ar daugiau valstybių narių, ir turintis teisę gauti išmokas pagal vienos iš tų valstybių teisės aktus, būdamas su savo šeimos nariais valstybių narių teritorijoje, kitoje nei viena iš tų, kurioje jie gyvena, gauna:
a)
išmokas natūra, kurios tampa būtinos tam asmeniui dėl sveikatos priežasčių jo buvimo valstybės narės teritorijoje, kitoje nei valstybė, kurioje jis gyvena, metu, atsižvelgiant į išmokų pobūdį ir numatytą buvimo trukmę. Šias išmokas natūra pensininko ar jo šeimos narių gyvenamosios vietos įstaigos sąskaita teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas;
b)
kur reikia, išmokas pinigais moka <...> kompetentinga įstaiga remdamasi jos administruojamų teisės aktų nuostatomis. Tačiau kompetentingos įstaigos ir buvimo įstaigos susitarimu šias išmokas pagal kompetentingos valstybės narės teisės aktų nuostatas gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.“
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį išlaidos už išmokas natūra, kurias, be kita ko, pagal šio reglamento 22 ir 31 straipsnius teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos. Tokios kompensacijos apskaičiuojamos ir suteikiamos pagal 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (
OL L 74, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 t., 1 sk., p. 83), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 9 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 120/2009 (
OL L 39, p. 29
), 93–95 straipsnius.
Vokietijos teisė
SGB XI įtvirtinta draudimo nuo slaugos rizikos sistema (toliau – slaugos draudimas). Pagal SGB XI 1 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį „visiems asmenims, apdraustiems įstatymu nustatytu sveikatos draudimu, taikoma pagal įstatymą nustatyta socialinio slaugos draudimo apsauga“.
Slaugos namuose atveju apdraustieji, turėdami privalomąjį slaugos draudimą, gali gauti SGB XI 36 straipsnyje nustatytas slaugos išmokas natūra (
Pflegesachleistung
) ir (arba) SGB XI 37 ar 38 straipsniuose nustatytą slaugos išmoką pinigais (
Pflegegeld
). Šių išmokų – ir natūra, ir pinigais – dydis priklauso nuo slaugos poreikio, kuris skirstomas į I–III grupes. Išmokos slaugos priemonėms skiriamos pagal SGB XI 40 straipsnį.
Pagal SGB XI 36 straipsnį namuose slaugomi slaugos reikalingi asmenys turi teisę į bendrą priežiūrą (
Grundpflege
) ir pagalbą namie kaip į slaugos išmoką natūra (
häusliche Pflegehilfe
(slauga namuose)). Šias paslaugas teikia kvalifikuoti priežiūros teikėjai, kurie įdarbinti arba slaugos draudimo įstaigos, arba ambulatorinių slaugos tarnybų, su kuriomis slaugos draudimo įstaiga yra sudariusi slaugos paslaugų sutartį (
Versorgungsvertrag
). Šių paslaugų sąnaudas iki tam tikros maksimalios ribos, kuri priklauso nuo gavėjo slaugos poreikio grupės, apmoka slaugos draudimo įstaiga. Tuo momentu, kai baigėsi nagrinėjamoje byloje pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, ši maksimali riba siekė 440 EUR, 1040 EUR arba 1510 EUR, nelygu slaugos grupė. Asmenims, turintiems labai aukštą slaugos grupę, vadinamą „išimtiniais atvejais“, ši suma gali siekti 1918 EUR.
Pagal SGB XI 37 straipsnį yra galimybė vietoj slaugos išmokos natūra prašyti išmokėti slaugos išmoką pinigais, jei slaugos reikalingas asmuo pats tinkamai užsitikrina būtiną bendrą priežiūrą ir pagalbą namuose. Tuo momentu, kai baigėsi šioje byloje pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, bendros ir su realiai patirtomis išlaidomis nesusijusios slaugos išmokos pinigais suma buvo 225 EUR, 430 EUR arba 685 EUR, nelygu slaugos grupė. „Išimtiniams atvejams“ skirta speciali suma nenumatyta.
SGB XI 38 straipsnyje reglamentuojamos mišrios išmokos (
Kombinationsleistung
), t. y. išmokų natūra, kaip tai suprantama pagal SGB XI 36 straipsnį, ir SGB XI 37 straipsnyje numatytų slaugos išmokų pinigais derinys. Pagal SGB XI 38 straipsnį apdraustasis, pasinaudojęs tik dalimi jam pagal SGB XI 36 straipsnį priklausančių išmokų, tuo pačiu metu gali gauti SGB XI 37 straipsnyje nustatytą slaugos išmoką pinigais, kurios dydis sumažinamas tam tikru procentu, atitinkančiu panaudotas išmokas natūra, numatytas SGB XI 36 straipsnyje. Gavėjas pats sprendžia, kiek pasinaudoti minėtomis išmokomis. Apdraustasis įsipareigoja 6 mėnesius laikytis sprendimo dėl pasirinkto išmokos pinigais ir išmokos natūra tarpusavio santykio.
Pagal SGB XI 40 straipsnį slaugos reikalingi asmenys turi teisę į aprūpinimą slaugos priemonėmis, palengvinančiomis jų slaugą ar sumažinančiomis nusiskundimus, arba priemonėmis, leidžiančiomis slaugos reikalingam asmeniui gyventi savarankiškesnį gyvenimą, jeigu išlaidų už šias priemones neturi sumokėti kiti kompetentingi paslaugų teikėjai. Jei pagal šias nuostatas apdraustasis turi teisę į aprūpinimą slaugos priemonėmis, slaugos draudimo įstaigos šias priemones turėtų pirmiausia skolinti – jei tai įmanoma pagal jų pobūdį. Priešingu atveju, išlaidos už slaugos priemones kompensuojamos, tačiau dalį šių išlaidų turi padengti apdraustasis.
SGB XI 34 straipsnio 1 dalis („Teisės į išmokas sustabdymas“) suformuluota taip:
„Teisė į išmokas sustabdoma:
1)   tol, kol apdraustasis asmuo būna užsienyje. Jei užsienyje laikinai gyvenama iki šešių savaičių per kalendorinius metus, turi būti išlaikoma SGB XI 37 straipsnyje nustatyta slaugos išmoka pinigais arba SGB XI 38 straipsnyje nustatyta išmoka taikant
pro rata
principą [dalinė slaugos išmoka pinigais]. Slaugos išmokoms natūra tai taikoma tik tiek, kiek slaugytojas, kuris kitais atvejais teikia slaugos paslaugas, lydi slaugos reikalingą asmenį į užsienį;
<...>“
Pagal 2011 m. birželio 22 d. Socialinės apsaugos sistemų koordinavimo Europoje įstatymo, kuriuo iš dalies pakeičiami kiti įstatymai (
Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze
), 7 straipsnį SGB XI 34 straipsnis buvo papildyta šia dalimi:
„1a)
Pagal SGB XI 37 straipsnį teisė į slaugos išmoką pinigais arba SGB XI 38 straipsnyje numatytas mokėjimas taikant
pro rata
principą nėra sustabdomi, jeigu slaugos reikalingas apdraustasis asmuo būna Europos Sąjungos valstybėje narėje, valstybėje, kuri yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalis, arba Šveicarijoje.“
Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
Gavusi Vokietijoje gyvenančios, tačiau du mėnesius Ispanijoje buvusios sutuoktinių poros skundą, pareikštą 2006 m. Vokietijos administracijai dėl slaugos išmokų ir jiems suteiktų slaugos priemonių nuomos išlaidų kompensavimo, Komisija atkreipė dėmesį į tai, kad slaugos draudimu apdrausto asmens laikino buvimo kitoje nei Vokietija valstybėje narėje atveju SGB XI 36, 37 ir 40 straipsniuose numatytos gerokai mažesnės išmokos nei slaugos Vokietijoje atveju, o tai pažeidžia SESV 56 straipsnį.
Tada Komisija kreipėsi į Vokietijos valdžios institucijas su prašymu išaiškinti ginčijamą nacionalinės teisės aktą ir, atsižvelgdama į tai, 2008 m. spalio 17 d. išsiuntė oficialų įspėjimą Vokietijos Federacinei Respublikai.
Kadangi Vokietijos Federacinės Respublikos paaiškinimai Komisijos netenkino, 2009 m. lapkričio 23 d ji išsiuntė šiai valstybei narei pagrįstą nuomonę, ragindama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
Kadangi 2010 m. sausio 25 d. pateiktame atsakyme Vokietijos Federacinė Respublika laikėsi savo nuomonės, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Iš Vokietijos Federacinės Respublikos pateikto tripliko sužinojusi, jog SGB XI 34 straipsnis pakeistas 2011 m. birželio 22 d. įstatymu, Komisija 2011 m. gruodžio 2 d. raštu pranešė Teisingumo Teismui, kad iš dalies atsisako savo ieškinio reikalavimų, kuriais buvo siekiama pripažinti, jog Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį dėl to, kad pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punkto formuluotę slaugos reikalingam asmeniui laikinai būnant kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje teisė į slaugos išmoką pinigais suteikiama ne ilgiau kaip šešias savaites.
Dėl ieškinio
Iš dalies atsisakiusi, kaip nurodyta ankstesniame punkte, ieškinio, pateikdama pirmąjį kaltinimą Komisija iš esmės nurodo, jog nenumačiusi kompensacijos už slaugos namuose teiktas paslaugas, slaugos reikalingo asmens gautas jam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje, kurias už tą pačią kainą, už kokią slaugos paslaugos teikiamos Vokietijoje, jam suteikė kitoje valstybėje narėje įsteigtas paslaugų teikėjas, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį.
Pateikdama antrąjį kaltinimą Komisija tvirtina, kad nekompensavusi išlaidų už slaugos priemonių nuomą, slaugos reikalingam asmeniui laikinai būnant kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje, net ir tuomet, kai Vokietijoje šios išlaidos būtų kompensuojamos arba būtų suteiktos slaugos priemonės ir kai kompensacija nepadvigubintų ir kitaip nepadidintų Vokietijoje teikiamų išmokų, valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį.
Kadangi abu šie kaltinimai grindžiami panašiais motyvais, šiuo atveju juos reikia nagrinėti kartu.
Šalių argumentai
Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimų egzistavimo
Komisija teigia, kad Teisingumo Teismo praktika dėl kitose valstybėse narėse patirtų gydymo išlaidų kompensavimo gali būti taikoma šiuo atveju. Šiuo atžvilgiu ji nurodo 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimą
Kohll
(
C-158/96, Rink. p. I-1931
), 2001 m. liepos 12 d. sprendimus
Smits ir Peerbooms
(
C-157/99, Rink. p. I-5473
),
Vanbraekel ir kt.
(
C-368/98, Rink. p. I-5363
) ir 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimą
Müller-Fauré ir van Riet
(
C-385/99, Rink. p. I-4509
), 2003 m. spalio 23 d. Sprendimą
Inizan
(
C-56/01, Rink. p. I-12403
) ir 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimą
Watts
(
C-372/04, Rink. p. I-4325
).
Šiomis aplinkybėmis pateikdama pirmąjį kaltinimą Komisija tvirtinta, kad Vokietijos teisės norma dėl išmokų natūra, t. y. SGB XI 36 straipsnis, yra diskriminacinio pobūdžio apribojimas dėl to, kad joje nenumatyta kompensacija už slaugos paslaugas, kurias suteikė šioje valstybėje įsteigtas paslaugų teikėjas. Be to, slaugos išmoka pinigais būtų mažesnė nei tokia kompensacija.
Komisijos teigimu, pagal Vokietijos sistemą, susijusią su paslaugų teikimo sutartimi, nevienodai vertinami slaugos paslaugų teikėjai užsienyje ir Vokietijoje. Iš tiesų daugelis teikėjų Vokietijoje yra sudarę paslaugų teikimo sutartis, o tokių teikėjų kitose valstybėse narėse, Komisijos žiniomis, apskritai nėra. Todėl Vokietijoje apdrausti slaugos reikalingi asmenys iš esmės neturi galimybės gauti socialinio slaugos draudimo išmokų natūra kitoje valstybėje narėje, nors jas galėtų gauti iš sutartis sudariusių Vokietijos teikėjų.
Antrajame kaltinime Vokietija nurodo, kad SGB XI 40 straipsnyje įtvirtintos Vokietijos teisės nuostatos dėl slaugos priemonių aprūpinimo yra diskriminacinio pobūdžio apribojimas dėl to, kad išlaidos už tokių slaugos priemonių nuomą ir naudojimą kitose valstybėse narėse taip pat nekompensuojamos net tada, kai – bent jau iki tam tikros maksimalios ribos – jas būtų galima kompensuoti už slaugą Vokietijoje.
Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad išlaidų kompensavimas už ambulatorinės slaugos paslaugas pagal SGB XI 36 straipsnį nėra paslaugų teikimo laisvės apribojimas. Ši valstybė narė nurodo, kad jei slaugos reikalingi asmenys slaugos išmokas natūra gauna iš paslaugų teikėjų, kurie nėra sudarę sutarčių su slaugos draudimo įstaigomis, pastarosios neatlygina nei užsienyje, nei Vokietijoje patirtų išlaidų. Todėl visi paslaugų teikėjai, kurie nėra sudarę sutarčių su slaugos draudimo įstaigomis, vertinami vienodai.
Be to, Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, Komisija ignoravo faktą, kad prarasta galimybė laikino buvimo metu gauti Vokietijos Federacinės Respublikos mokamas slaugos išmokas natūra kompensuojama Sąjungos antrinės teisės aktais suteikta galimybe gauti laikino buvimo vietos valstybės įstaigų mokamas išmokas. Tokiomis aplinkybėmis nėra laisvės teikti paslaugas apribojimo.
Vokietijos Federacinė Respublika pripažįsta, kad vien aplinkybė, jog nacionalinės teisės aktas atitinka Reglamentą Nr. 1408/71, neatleidžia valstybių narių nuo pareigos laikytis pirminės teisės aktų dėl laisvės teikti paslaugas. Tačiau tai nereiškia, kad į teises, atsirandančias iš antrinės teisės aktų ir skirtas būtent apsaugoti apdraustuosius, neturėtų būti atsižvelgiama, nustatant, ar apskritai yra šios pagrindinės laisvės apribojimas. Darant priešingą prielaidą būtų paneigta ir Reglamento Nr. 1408/71, ir jį pakeitusio 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (
OL L 166, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72) prasmė ir tikslas.
Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, nesvarbu, kad pagal slaugos poreikio riziką kitose valstybėse narėse nustatytų išmokų sumos yra ne tokios pačios kaip išmokų, kurios suteikiamos pagal slaugos draudimą. Sąjungos teisė grindžiama idėja, kad išmokų sumų skirtumai pagal valstybių narių socialinės apsaugos sistemas gali ir turi būti pripažinti. Jei taip nebūtų, socialinės apsaugos įstaigų koordinavimas, ypač jų kompetencijos ribų nustatymas, visuomet būtų apsunkintas, nes laisvės teikti paslaugas požiūriu būtų neįmanoma bet kokia nuoroda į mažiau palankią socialinės apsaugos sistemą. Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog dėl antrinės teisės aktų ir pirminės teisės sąveikos Sąjungos teisėje toleruojamas pagal valstybių narių socialinės apsaugos sistemas suteikiamų išmokų sumų skirtumų egzistavimas.
Be to, dėl antrojo kaltinimo, susijusio su išlaidų už slaugos priemonių nuomą kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje nekompensavimu, ši valstybė narė nurodo, kad galimybės gauti dvigubą išmoką nėra laisvės teikti paslaugas apribojimas. Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad net Komisija savo ieškinyje atmetė prielaidą dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo tiek, kiek slaugos priemonių nuoma kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje reikštų, jog Vokietijos slaugos draudimo įstaiga turi papildomą naštą šalia tos, kuri jai tenka finansuojant Vokietijoje suteiktas slaugos priemones.
Dėl pateisinimo
Darydama prielaidą, kad bus nustatytas laisvės teikti paslaugas apribojimas, Vokietijos Federacinė Respublika pirmiausia nurodo, kad Vokietijoje slaugos paslaugų kokybė užtikrinama griežtais reikalavimais dėl leidimo teikti šias paslaugas, taip pat nuolatiniais kokybės patikrinimais. Šios valstybės narės teigimu, kadangi kokybės reikalavimai susiję ir su veiklos pobūdžiu, ir su konkrečiomis kokybės užtikrinimo priemonėmis, sunku patikrinti, ar teikiant paslaugas kitoje valstybėje narėje laikomasi šių reikalavimų.
Be to, Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad ambulatorinių slaugos paslaugų sistemai palaikyti reikalinga organizacinė struktūra ir dideli finansiniai ištekliai, todėl ypač svarbu išvengti nepakankamo slaugančio personalo aprūpinimo darbu per turizmo sezonus.
Galiausiai, šios valstybės narės manymu, Vokietijos socialinės apsaugos finansinė pusiausvyra būtų pažeista, jeigu slaugos išmokos natūra būtų mokamos užsienyje. Šiuo atžvilgiu Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad socialinio slaugos draudimo srityje – kitaip nei sveikatos draudimo atveju – egzistuoja atskira eksportuojama išmoka, t. y. slaugos išmoka pinigais, leidžianti visiems slaugos reikalingiems asmenims ir Vokietijoje, ir užsienyje finansuoti paslaugų teikimo sutarčių nesudariusių paslaugų teikėjų paslaugas. Jei apdraustieji galėtų eksportuoti slaugos išmokas natūra, o ne tik išmokas pinigais, kaip antai slaugos išmokas pinigais, būtų pakenkta Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiui paskatinti slaugos reikalingus asmenis naudotis savo šeimos teikiama slauga.
Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, įsipareigojimas eksportuoti slaugos išmokas natūra į užsienį gerokai padindintų bendras slaugos draudimo finansines išlaidas, o tai pažeistų socialinio draudimo solidaraus finansavimo principą. Iš tiesų toks pakeitimas lemtų papildomą iki 100 milijonų eurų per metus siekiančią naštą socialiniam slaugos draudimui.
Be to, kokybės reikalavimai, būtini kompensuoti slaugos paslaugų teikėjo išlaidas, yra pagrįsti objektyviais, nediskriminaciniais ir iš anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais, kad taip bus pakankamai apribota nacionalinės valdžios institucijų diskrecija.
Komisija teigia, kad argumentams dėl visuomenės sveikatos apsaugos ir pirmiausia kokybės reikalavimų laikymosi negali būti pritarta, nes Vokietijos Federacinė Respublika neįrodė nei šių reikalavimų neatitinkančios slaugos keliamos tariamos grėsmės visuomenės sveikatai, nei sistemingo atsisakymo kompensuoti proporcingumo.
Komisija iš esmės nurodo, kad, priešingai, nei mano Vokietijos Federacinė Respublika, iš Teisingumo Teismo praktikos dėl stacionarios sveikatos priežiūros išplaukiantys argumentai, susiję su kokybiškai pakankama, subalansuota ir nuolatine stacionare priežiūra, ir būtinybė užtikrinti finansinį sveikatos draudimo sistemos stabilumą netaikytini šioje byloje nagrinėjamai ambulatorinei slaugai.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 21 ir 22 punktų ir generalinės advokatės išvados 48 punkto, šis ieškinys nėra susijęs su Vokietijos paslaugų teikėjų, teikiančių slaugos reikalingiems asmenims slaugos namuose paslaugas, sutarčių sistema.
Kaip Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisijai tenka pareiga įrodyti nurodytą įsipareigojimų neįvykdymą, pateikiant Teisingumo Teismui visus įrodymus, būtinus šiam įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimui patikrinti (žr., be kita ko, 1982 m. gegužės 25 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
,
96/81, Rink. p. 1791
, 6 punktą ir 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
,
C-512/08, Rink. p. I-8833
, 56 punktą).
Šiuo atžvilgiu šioje byloje reikia nustatyti, ar dėl abiejų kaltinimų, kurie nurodyti šio sprendimo 21 ir 22 punktuose ir turi būti nagrinėjami kartu, Komisija pateikė būtinus įrodymus.
Kaip nurodyta šio sprendimo 24 punkte, Komisija mano, kad teismo praktika dėl išlaidų už kitose valstybėse narėse atliktą gydymą kompensavimo gali būti perkelta į Vokietijos teisės aktus dėl slaugos poreikio rizikos, siekiant nustatyti laisvės teikti paslaugas apribojimus.
Šiuo atžvilgiu iš pradžių reikia pažymėti, kad slaugos poreikis gali būti iš esmės suprantamas kaip situacija, kuriai esant dėl prarasto savarankiškumo asmuo tampa priklausomas nuo kitų pagalbos tam, kad atliktų kasdienius esminius veiksmus (šiuo klausimu žr. 2011 m. birželio 30 d. Sprendimo
da Silva Martins
,
C-388/09, Rink. p. I-5737, 39
ir 40 punktus).
Taip pat iš 1998 m. kovo 5 d. Sprendimo
Molenaar
(
C-160/96, Rink. p. I-843
) matyti, jog Reglamente Nr. 1408/71 nesant nuostatų, konkrečiai susijusių su tokio slaugos poreikio rizika, Teisingumo Teismas sutapatino išmokas šiai rizikai padengti, kaip antai mokamas pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą, su „ligos išmokomis“, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
da Silva Martins
39–48 punktus).
Pagal pirma nurodytą teismo praktiką slaugos draudimo išmokos, sudarytos iš tiesioginių išmokų arba išlaidų, kurių dėl slaugos poreikio patiria apdraustasis, ypač išlaidų, skirtų padengti apdraustajam asmeniui suteiktą trečiojo asmens priežiūrą namuose, taip pat apdraustajam reikalingos įrangos tiekimą ir montavimą, patenka į sąvoką „išmokos natūra“, kaip tai apibrėžta Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinėje dalyje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Molenaar
5, 6, 23 ir 32 punktus ir 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo
Gaumain-Cerri ir Barth
,
C-502/01 ir C-31/02, Rink. p. I-6483
, 26 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką atlygintinai teikiamos medicinos paslaugos patenka į minėtų ESV Sutarties nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo sritį, ir nėra reikalo atskirti stacionarios ir nestacionarios sveikatos priežiūros (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Smits ir Peerbooms
53 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
30 punktą).
Šiuo atžvilgiu tai, kad nagrinėjami teisės aktai priskirtini socialinio draudimo sričiai arba numato išmokas natūra, neeliminuoja medicininio gydymo iš ESV Sutarties garantuojamos laisvės teikti paslaugas taikymo srities (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Müller-Fauré ir van Riet
, 39 punktą).
Pagal taip pat nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos teise nepažeidžiama valstybių narių kompetencija tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas ir, nesant suderinimo Europos Sąjungos lygmeniu, socialinės apsaugos sistemos išmokų suteikimo sąlygos turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės aktuose. Vis dėlto naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėto Sprendimo
Kohll
17–21 punktus; 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
von Chamier-Glisczinski
,
C-208/07, Rink. p. I-6095
, 63 punktą ir 2011 m. sausio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
,
C-490/09, Rink. p. I-247
, 32 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau, priešingai, nei, atrodo, Komisija nurodė savo rašytinėse pastabose, vien iš šio sprendimo 24 punkte minėtos teismo praktikos dėl kitose valstybėse narėse atlikto gydymo išlaidų kompensavimo negalima tvirtinti, kad šioje byloje nagrinėjami Vokietijos teisės aktai yra laisvės teikti paslaugas apribojimas.
Kaip matyti iš šio sprendimo 45 punkto, Reglamente Nr. 1408/71 nesant nuostatų, specialiai susijusių su slaugos poreikio rizika, su šia rizika susijusios išmokos, nors ir turi būti tapatinamos su „ligos išmokomis“, kaip jos suprantamos pagal šį reglamentą, vis dėlto taip pat yra skirtumų tarp išmokų slaugos rizikai padengti ir išmokų, kurios susijusios tik su medicininiu gydymu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
da Silva Martins
47 ir 48 punktus). Pirmiausia, atvirkščiai nei išmokų, susijusių su medicininiu gydymu, atveju, išmokos slaugos rizikai padengti – jos paprastai būna ilgalaikės – iš principo nėra trumpalaikiai mokėjimai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
da Silva Martins
48 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis,, siekiant nustatyti, ar yra iš nagrinėjamų teisės normų kylančių apribojimų, šioje byloje nepakanka remtis tik šio sprendimo 24 punkte minėta teismo praktika, nepateikiant paaiškinimų ar konkrečių išvadų.
Be to, Komisija primena, kad antrinė teisė socialinės apsaugos srityje neatleidžia apdraudžiančiosios valstybės narės nuo pareigos atsižvelgti į pirminę teisę, ko, kaip matyti iš šio sprendimo 30 punkto, Vokietijos Federacinė Respublika, beje, neginčija, tačiau Komisija neatsakė į šio sprendimo 29–32 punktuose išdėstytus Vokietijos Federacinės Respublikos argumentus, patvirtinančius, jog egzistuoja iš Reglamento Nr. 1408/71 išplaukianti galimybė, kad slaugos draudimu apdrausti asmenys, laikinai jiems būnant kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje, gauna išmokas natūra, kurias jiems teikia buvimo vietos valstybės narės įstaiga Vokietijos kompetentingos įstaigos sąskaita.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad pagal Reglamentą Nr. 1408/71, kurio reikšmingų nuostatų galiojimas šioje byloje neginčijamas ir kurį turėjo taikyti Sąjungos valstybės narės pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, slaugos reikalingas apdraustasis net gali pasinaudoti išmokų pinigais ir išmokų natūra deriniu, kurio bendra suma viršija kompetentingos valstybės teritorijoje skiriamų analogiškų išmokų sumą.
Iš tiesų, jei įvykdytos reglamento taikymo sąlygos, šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies c punktas ir – „pensininkams, turintiems teisę į pensiją ar pensijas“ – 31 straipsnis turi,
inter alia
, užtikrinti, kad išmokas natūra kitoje valstybėje narėje nei kompetentingos įstaigos valstybėje, pastarosios sąskaita mokėtų buvimo vietos įstaiga pagal tos kitos valstybės narės įstaigos taikytinus teisės aktus, taip pat išmokas pinigais pagal kompetentingai įstaigai taikytinus teisės aktus, kurių ši įstaiga nemoka nei tiesiogiai, nei savo sąskaita.
Be to, šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad medicininės priežiūros srityje išmokų natūra, kurios numatytos Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje, skyrimas negali priklausyti nei nuo leidimo procedūros, nei nuo reikalavimo, kad liga, dėl kurios būtinas atitinkamas gydymas, ūmiai pasireikštų būnant atitinkamoje valstybėje, dėl ko reikėtų minėto gydymo (žr. 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo
IKA
,
C-326/00, Rink. p. I-1703
, 43 punktą).
Be to, kadangi SESV 48 straipsnyje numatytas valstybių narių teisės aktų socialinės apsaugos srityje koordinavimas, o ne derinimas, ESV Sutarties taisyklės dėl laisvo paslaugų judėjimo negali garantuoti apdraustajam, kad jo persikėlimas į kitą valstybę narę išliks neutralus socialinės apsaugos atžvilgiu, be kita ko, kiek tai susiję su ligos išmokomis. Atsižvelgiant į esančius valstybių narių sistemų ir teisės aktų šioje srityje skirtumus, toks persikėlimas konkrečiu atveju gali būti daugiau ar mažiau palankus arba nepalankus finansiniu požiūriu (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo
Hervein ir kt
.,
C-393/99 ir C-394/99, Rink. p. I-2829
, 50–52 punktus; minėto Sprendimo
von Chamier-Glisczinski
84 ir 85 punktus ir 2010 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
,
C-211/08, Rink. p. I-5267
, 61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl laikinai būnant kitoje valstybėje narėje – prireikus pagal Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas – taikomi tos valstybės nacionalinės teisės aktai, kurie mažiau palankūs socialinės apsaugos išmokų atžvilgiu nei kompetentingos valstybės teisės aktai, kaip apibrėžta šio reglamento 1 straipsnio q punkte, iš principo gali atitikti Sąjungos pirminės teisės reikalavimus laisvo darbuotojų judėjimo srityje (pagal analogiją, be kita ko, žr. minėto Sprendimo
von Chamier-Glisczinski
85 ir 87 punktus ir minėto Sprendimo
da Silva Martins
72 punktą).
Be to, šio sprendimo 22 punkte išdėstyto antrojo kaltinimo atžvilgiu Komisija pati atmetė laisvės teikti paslaugas apribojimo egzistavimą, jei slaugos priemonių nuoma kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje Vokietijos slaugos draudimo įstaigai taptų papildoma našta šalia tos, kuri jai tenka finansuojant jau Vokietijoje suteiktas slaugos priemones.
Tačiau šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį, išlaidos už išmokas natūra, kurias pagal šio skyriaus nuostatas teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos.
Tad Komisija nepateikė efektyvaus atsakymo į Vokietijos Federacinės Respublikos argumentus dėl Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinėje dalyje nustatytos galimybės, jog slaugos reikalingas apdraustasis kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje gauna slaugos priemones be Vokietijoje jau finansuojamų panašių priemonių.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad Komisija pakankamai teisiškai neįrodė, jog egzistuoja iš nagrinėjamų teisės normų kylantys laisvės teikti paslaugas apribojimai.
Taigi, kadangi nė vienas iš kaltinimų, kuriais Komisija grindžia savo ieškinį, nėra pagrįstas, šis ieškinys turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.