CELEX: 62014TJ0659
Ochranná známka Společenství
Řízení o prohlášení neplatnosti
Slovní ochranná známka PORT CHARLOTTE
Starší označení původu ‚portoʻ a ‚portʻ
Důvody neplatnosti
Článek 52 odst. 1 písm. a), čl. 53 odst. 1 písm. c) a odst. 2 písm. d) nařízení (ES) č. 207/2009
Článek 7 odst. 1 písm. c) a g) a odst. 2 nařízení č. 207/2009
Článek 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009
Článek 118m odst. 2 nařízení (ES) č. 491/2009

Skutečnosti předcházející sporu
Dne 27. října 2006 vedlejší účastnice řízení, společnost Bruichladdich Distillery Co. Ltd, podala u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. L 78, s. 1
)].
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, bylo slovní označení PORT CHARLOTTE (dále jen „napadená ochranná známka“).
Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají do třídy 33 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Alkoholické nápoje“.
Napadená ochranná známka byla zapsána dne 18. října 2007 pod číslem 5421474 a byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 60/2007 ze dne 29. října 2007.
Dne 7. dubna 2011 žalobce, Instituto dos Vinhos do Douro et do Porto, IP, podal k OHIM návrh na prohlášení neplatnosti napadené ochranné známky na základě čl. 53 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 8 odst. 4, čl. 53 odst. 2 písm. d) a čl. 52 odst. 1 písm. a) ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) a g) nařízení č. 207/209 v rozsahu, v němž uvedená ochranná známka označovala výrobky uvedené v bodě 3 výše.
V odpovědi na návrh na prohlášení neplatnosti vedlejší účastnice řízení omezila seznam výrobků, pro které byla napadená ochranná známka zapsána, na výrobky odpovídající následujícímu popisu: „Whisky“.
Na podporu svého návrhu na prohlášení neplatnosti žalobce poukázal na označení původu „porto“ a „port“, které jsou podle něj chráněny ve všech členských státech na základě několika ustanovení portugalského práva a čl. 118m odst. 2 Rady (ES) č. 491/2009 ze dne 25. května 2009, kterým se mění nařízení (ES) č. 1234/2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty (jednotné nařízení o společné organizaci trhů ) (
Úř. věst. L 154, s. 1
), a dále na základě Lisabonské dohody o ochraně označení původu a o jejich mezinárodním zápisu ze dne 31. prosince 1958 ve znění změn a doplňků (dále „Lisabonská dohoda“) ve Francii, v Itálii, na Kypru, v Maďarsku, v Portugalsku a na Slovensku.
Rozhodnutím ze dne 30. dubna 2013 zrušovací oddělení návrh na prohlášení neplatnosti zamítlo.
Dne 22. května 2103 podal žalobce proti rozhodnutí zrušovacího oddělení odvolání k OHIM na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009.
Rozhodnutím ze dne 8. července 2014 (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát OHIM odvolání zamítl.
Na prvém místě odvolací senát zamítl důvod odvolání vycházející z porušení čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení, a to především z důvodu, že ochrana označení původu je u vín upravena výlučně nařízením č. 491/2009, tudíž spadá do výlučné pravomoci Evropské unie. I kdyby platilo, že ochrana na základě uvedeného nařízení byla upravena vnitrostátní právní úpravou, ochrana zeměpisných označení je podle odvolacího senátu omezena na označení uvedená v „seznamu uznaných jakostních vín stanovené pěstitelské oblasti“ (dále jen „seznam jakostních vín s.p.o.“), zveřejněném v souladu s čl. 54 odst. 4 nařízení č. Rady (ES) č. 1493/1999 ze dne 17. května 1999 o společné organizaci trhu s vínem (
Úř. věst. L 179, s. 1
; Zvl. vyd. 03/26, s. 25). Článek 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009 mimoto chrání označení „porto“ a „port“ jako zeměpisná označení pouze na základě rovnocennosti s pojmem „oporto“ (body 14 až 18 napadeného rozhodnutí).
Tato zeměpisná označení jsou mimoto podle odvolacího senátu chráněna výlučně u vín, tj. výrobků, které nebyly ani totožné, ani srovnatelné s výrobkem označeným jako „whisky“, konkrétně s lihovinou s odlišným vzhledem a stupněm alkoholu, který nevyhovuje specifikaci pro víno ve smyslu čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu i) nařízení č. 491/2009. Vzhledem k tomu, že se žalobce opíral o pověst těchto označení původu ve smyslu čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu ii) téhož nařízení, odvolací senát byl toho názoru, že napadená ochranná známka ani „nepoužívala“, ani „nepřipomínala“ zeměpisné označení „porto“ nebo „port“, takže nebylo nezbytné určit, zda požívá dobrého jména. Existuje pouze jediné město nazvané Porto – v portugalštině Oporto – na rozdíl od řady měst, jež mají jméno složené z prvků „porto“ nebo „port“, například Porto Allegre nebo Port Louis. Rovněž není možné prokázat vazbu mezi označením PORT CHARLOTTE, jehož dva prvky označují přístav pojmenovaný po osobě jménem Charlotte, zeměpisným označením místa nebo města nacházejícího se na pobřeží, a zeměpisnými označeními „porto“ nebo „port“. Portugalský spotřebitel ví, že „zeměpisný pojem ve skutečnosti zní ‚Oporto‘ nebo ‚Porto‘ a že ‚Port‘ je pouze jeho zkrácená forma používaná na etiketách lahví vína k označení druhu vína, které je chráněno tímto zeměpisným označením“ (body 19 až 26 napadeného rozhodnutí).
Odvolací senát v tomto ohledu odmítl tvrzení žalobce, podle kterého měla být ochrana podle čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009 rozšířena na jakékoliv označení, které „zahrnuje“ výraz „port“. Není dáno ani „připomenutí“ portského vína ve smyslu čl. 118m odst. 2 písm. b) uvedeného nařízení, jelikož whisky je odlišným výrobkem a žádný prvek napadené ochranné známky neobsahuje údaj, který by byl potenciálně podvodný nebo klamavý. Podle odvolacího senátu tedy nebylo možné odvolání vyhovět na základě ustanovení unijního práva, která chrání zeměpisná označení pro vína, aniž by bylo nutné posoudit, zda napadená ochranná známka požívá či nepožívá dobrého jména, (body 27 až 29 napadeného rozhodnutí).
Odvolací senát na druhém místě odmítl důvod odvolání vycházející z porušení čl. 53 odst. 2 písm. d) nařízení č. 207/2009 založený na údajných označeních původu „porto“ a „port“ zapsaných Světovou organizací duševního vlastnictví (WIPO) dne 18. března 1983 pod číslem 682 v souladu s Lisabonskou úmluvou. Tento zápis chrání pouze označení „porto“, které není součástí napadené ochranné známky, nikoliv však v Portugalsku (body 31 až 33 napadeného rozhodnutí).
Na třetím místě odvolací senát zamítl důvody odvolání vycházející z porušení čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) a g) téhož nařízení. Napadená ochranná známka neodkazuje zároveň na místo – existující či imaginární – nazvané Port Charlotte a „na město Porto (Oporto)“. Žalobce se dovolával absolutního důvodu pro zamítnutí podle čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení „teprve v odvolání“ a nedoložil tvrzení, že místo nebo město nazvané Port Charlotte je známo průměrnému relevantnímu spotřebiteli. Žalobce se tudíž nikdy nedovolával porušení tohoto ustanovení v „řízení o prohlášení neplatnosti“ a nebyl oprávněn tento důvod uplatnit v odvolání (body 35 a 38 napadeného rozhodnutí). Napadená ochranná známka navíc nemohla klamat veřejnost, pokud jde o zeměpisný původ zboží, jehož se týká, ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. g) uvedeného nařízení (bod 34 napadeného rozhodnutí). Výraz „port“ neoznačuje zeměpisný region a napadená ochranná známka nemá souvislost s regionem, ve kterém se vyrábí výrobky žalobce. Klamání je o to méně možné, že spotřebitel snadno rozezná, že whisky je výrobek, který má odlišné vlastnosti, než jsou vlastnosti uvedených výrobků (bod 34 napadeného rozhodnutí).
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
změnil napadené rozhodnut tak, že jím bude napadená ochranná známka prohlášena za neplatnou;
—
uložil OHIM náhradu nákladů řízení, a to včetně nákladů řízení vynaložených v řízení před OHIM a před odvolacím senátem.
OHIM a vedlejší účastnice řízení navrhují, aby Tribunál:
—
zamítl žalobu;
—
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Shrnutí žalobních důvodů znějících na neplatnost
Na podporu své žaloby se žalobce dovolává jednoho skutkového a pěti právních důvodů.
Žalobce prvním žalobním důvodem zpochybňuje tvrzení uvedené v napadeném rozhodnutí, podle kterého portugalský název města Porto zní Oporto, a nikoliv Porto.
Žalobce druhým žalobním důvodem odvolacímu senátu vytýká, že nevzal v úvahu skutečnost, že výrazy „porto“ a „port“ jsou chráněny portugalským právem jako označení původu a představují zeměpisná označení zejména ve smyslu čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009.
Třetím žalobním důvodem žalobce vytýká odvolacímu senátu, že nesprávně konstatoval, že ochrana označení původu je u vína upravena výlučně nařízením č. 491/2009, a nikoliv rovněž vnitrostátním právem.
Žalobce čtvrtým žalobním důvodem tvrdí, že napadené rozhodnutí porušuje čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení, jelikož označení původu „porto“ a „port“ jejich majiteli podle portugalského i unijního práva přiznávají právo zakázat používání pozdější ochranné známky.
Pátým žalobním důvodem žalobce poukazuje na porušení čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. g) téhož nařízení.
V rámci šestého žalobním důvodu žalobce tvrdí, že došlo k porušení čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož nařízení.
Tribunál považuje za nezbytné posoudit společně první, druhý a třetí žalobní důvod, které se vzájemně překrývají.
K prvnímu, druhému a třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu ze skutkového omylu týkajícího se jména Oporto; ze skutečnosti, že pojmy
„porto
“ a

„port
“ jsou chráněny jako zeměpisná označení per se, a nikoliv jako
„rovnocenné výrazy
“, a z toho, že ochrana označení původu je u vína upravena nikoliv pouze nařízením č. 491/2009, nýbrž rovněž vnitrostátním právem
Připomenutí argumentů účastníků řízení
Žalobce v prvním žalobním důvodu vycházejícím ze skutkového omylu zpochybňuje body 18, 23 a 26 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž uvádějí, že jménem města, podle kterého je nazváno označení původu „porto“ je Oporto a za tímto účelem předkládá některé důkazy. Posledně uvedený název je používán výlučně anglicky a španělsky hovořícími osobami k označení města Porto, což je jeho známý název v portugalštině. Tento skutkový omyl vedl odvolací senát k nesprávnému závěru, který je zpochybňován následujícími právními žalobními důvody, a měl by být tedy Tribunálem zhojen.
V rámci druhého žalobního důvodu žalobce tvrdí, že na skutkovém omylu, kterého se dopustil odvolací senát, spočívá jeho chybná úvaha, podle které jsou výrazy „porto“ a „port“ chráněny jako zeměpisná označení pouze z důvodu, že jsou rovnocenná výrazu „oporto“ (viz body 14, 17 a 18 napadeného rozhodnutí). Článek 1 odst. 2 Decreto-Lei č. 166/86, de 26 de Junho de 1986 (portugalské legislativní nařízení č. 166/86 ze dne 26. června 1986) mimo jiné stanovil, že se jako „označení původu potvrzují […] označení ‚Vinho do Porto‘, Vin de Porto‘, ‚Port Wine‘, ‚Porto‘, ‚Port‘ (nebo jejich ekvivalenty v jiných jazycích), které mohou být používány výlučně v souvislosti s vinařskými produkty pro vinný likér, jemuž se tento název tradičně přiznává, vyráběný v regionu označovaném jako Douro“. V každém případě dne 1. srpna 2009, tedy před zahájením řízení o prohlášení neplatnosti před OHIM, byl seznam jakostních vín s.o. nahrazen elektronickým rejstříkem uvedeným v čl. 118n nařízení č. 491/2009 nazvaným E–Bacchus (dále jen „databáze E–Bacchus“). Relevantní údaj v databází E–Bacchus týkající se zeměpisného označení „porto“ uvádí srovnatelné výrazy a pojmy „oporto“, „vinho do porto“, „vin de porto“, „port“, „port wine“, „portwein“, „portvin“ a „portwijn“ a odkazuje na relevantní portugalskou právní úpravu, včetně legislativního nařízení č. 166/86, které bylo nahrazeno Decreto-Lei n
o
173/2009, de 3 de Agosto de 2009 (portugalské legislativní nařízení č. 173/2009 ze dne 3. srpna 2009). Žalobce uvádí, že ochrana Společenství pro označení vína zavedená nařízením č. 1493/1999 je založena v souladu s relevantními ustanoveními uvedeného nařízení na názvech určených vnitrostátní právní úpravou, takže ani nesprávné zveřejnění chráněného označení původu v seznamu jakostních vín s.p.o. by nezpůsobilo újmu. Pojmy „porto“ a „port“ jsou chráněny nejen jako „rovnocenné“, ale naopak jim svědčí ochrana jako označení původu na základě použitelné portugalské právní úpravy a představují zeměpisná označení zejména ve smyslu čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009.
Žalobce v rámci svého třetího žalobního důvodu zpochybňuje body 14 a 15 napadeného rozhodnutí, podle kterých je ochrana označení původu v zásadě upravena výlučně nařízením č. 491/2009 a spadá do výlučné pravomoci Unie. Tímto přístupem odvolací senát podle žalobce protiprávně vyloučil použitelnou portugalskou právní úpravu a judikaturu a nesplnil povinnost uvést odůvodnění. Bez ohledu na judikaturu uznávající, že cílem nařízení Rady (ES) č. 510/2006 ze dne 20. března 2006 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin (
Úř. věst. L 93, s. 12
) je stanovit jednotný a vyčerpávající režim ochrany takových označení, uvedené nařízení se neuplatní ani na vinařské produkty, ani na destiláty (čl. 1 odst. 1 druhý pododstavec uvedeného nařízení). Jednotný a vyčerpávající režim ochrany podle nařízení č. 510/2006 nebrání tomu, aby byl uplatněn režim ochrany zeměpisných označení, který nespadá do jeho působnosti, což bylo potvrzeno přípravným pracovním dokumentem Evropské komise v Zelené knize o jakosti zemědělských produktů z října roku 2008 a „směrnicích [OHIM] týkajících se řízení o prohlášení neplatnosti – Práva podle čl. 8 odst. 4“. Žalobce z toho dovozuje, že ochrana označení původu se u vína řídí nejen nařízením č. 491/2009, ale rovněž vnitrostátním právem, a Tribunál musí zohlednit relevantní ustanovení portugalského práva, aby prokázal, zda označení původu „porto“ nebo „port“ přiznává svému majiteli právo zakázat používání pozdější ochranné známky.
Podle OHIM a vedlejší účastnice řízení skutečnost, že odvolací senát nesprávně uvedl, že portugalské jméno dotyčného města je Oporto, a nikoliv Porto, nebo že chybně odkázal na seznam jakostních vín s. p. o., který „oporto“ uvádí jako chráněné zeměpisné označení, a nikoliv na databázi E–Bacchus, která uvádí „porto“ jako chráněný zeměpisný údaj, nemá vliv na legalitu napadeného rozhodnutí. Odvolací senát se totiž neopíral výlučně o zeměpisné označení „porto“ nebo „oporto“, ale vzal v úvahu rovněž srovnatelný výraz „port“ (viz bod 22 napadeného rozhodnutí) a jeho závěry by nebyly podstatně odlišné, kdyby výslovně uvedl, že výraz „port“ byl
per se
chráněnými zeměpisným označením, a nikoliv rovnocenným výrazem.
Pokud jde o druhý a třetí žalobní důvod, OHIM, podporovaný vedlejší účastnicí řízení odpovídá, že nařízení č. 491/2009, použitelné v projednávané věci, představuje jedinou hmotněprávní úpravu definující ochranu poskytovanou označení původu „porto“. Systém ochrany označení původu a zeměpisných označení vína je podobný systému ochrany stanovenému v nařízení č. 510/2006. Judikatura uznala, že tento posledně uvedený systém ochrany má „vyčerpávající povahu“, jež je
mutatis mutandis
přenositelná na systém ochrany označení původu a zeměpisných označení vína stanoveného v nařízení č. 491/2009. V projednávané věci se rozsah ochrany označení původu „porto“, jehož existence byla skutečně uznána portugalským právem, řídí výlučně nařízením č. 491/2009.
K údajnému nezohlednění portugalského označení původu „porto“ nebo „port“
Úvodem je třeba konstatovat, jak přiznávají OHIM a vedlejší účastnice řízení, že odvolací senát zjevně pochybil; zaprvé, když konstatoval, že výraz „oporto“ je portugalským jménem přístavního jména Porto, které se nachází na severu Portugalska, a zadruhé, když odkazoval na zapsání tohoto výrazu jako chráněného zeměpisného označení do seznamu jakostních vín s.p. o. (viz body 17 a 18 napadeného rozhodnutí), a nikoliv na odpovídající záznam – včetně tvaru „Porto“ – zanesený do databáze E–Bacchus. Je totiž nesporné, že portugalský název uvedeného města je Porto a že ještě před podáním návrhu na prohlášení neplatnosti byl seznam jakostních vín s. p.o. nahrazen uvedenou databází obsahující tento záznam.
Nicméně na rozdíl od toho co tvrdí žalobce, z těchto pochybení nevyplývá, že odvolací senát porušil relevantní pravidla použitelná v oblasti ochrany chráněných označení původu nebo chráněných zeměpisných označení (viz body 34 až 42 dále). Z toho důvodu, aniž je dotčeno posouzení druhého až šestého žalobního důvodu, uvedené pochybení samo o sobě nepostačuje k odůvodnění zrušení napadeného rozhodnutí (viz bod 51 dále).
Kromě toho žalobce v rámci druhého a třetího žalobního důvodu v podstatě tvrdí, že odvolací senát v posouzení podmínek použití uvedených v čl. 53 odst. 1 písm. c) a čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 v rozporu s právem neuplatnil relevantní normy portugalského práva aplikované portugalskými soudy a orgány, a to především z důvodu, že rozsah ochrany přiznávaný označení původu „porto“ nebo „port“ se podle odvolacího senátu řídí pouze ustanoveními nařízení č. 491/2009.
V tomto kontextu je nejprve nutné uvést, že je mezi účastníky řízení nesporné, že výrazy „porto“ nebo „port“ požívají ochrany jako označení původu nebo zeměpisné označení, a to jak s ohledem na portugalské právo, tak na nařízení č. 491/2009, což odvolací senát v bodech 17 a 18 napadeného rozhodnutí v podstatě uznal, i když nesprávně odkázal na výraz „oporto“ a na seznam jakostních vín s.p. o. Posouzení uvedeného senátu se nadto neomezilo na posledně uvedený výraz, ale týkalo se souběžně pojmů „porto“ a „port“ (viz zejména body 22, 24, 26 až 28, 31, 32 a 34 napadeného rozhodnutí).
Mimoto je třeba připomenou, že v bodě 14 napadeného rozhodnutí odvolací senát v zásadě potvrdil – sice nepřesně – že i když „ochrana“ na základě nařízení č. 491/2009 byla stanovena vnitrostátní právní úpravou, vztahuje se na „ochranu“ dotčených označení původu nebo zeměpisných označení výlučně uvedené nařízení, a tudíž výlučná pravomoc Unie. V projednávané věci toto konstatování vedlo odvolací senát k tomu, že své posouzení omezil na použití relevantních norem unijního práva a nepřihlížel k ustanovením portugalského práva, která byla vyložena v rozhodnutích portugalských soudů a orgánů, jichž se žalobce dovolával a které předložil v průběhu obou stupňů řízení před OHIM.
Pro posouzení legality tohoto odůvodnění Tribunál považuje za vhodné nejprve zkoumat přesný rozsah ochrany poskytované označením původu a zeměpisným označením podle nařízení č. 491/2009, což v zásadě odpovídá předmětu druhého žalobního důvodu. Ve druhé řadě bude třeba posoudit, zda je tato ochrana výlučná, či zda je odvolací senát nad rámec působnosti uvedeného nařízení povinen, a to na základě čl. 53 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 8 odst. 4, jakož i čl. 53 odst. 2 písm. d) nařízení č. 207/2009, použít relevantní pravidla portugalského práva, což se v zásadě shoduje s předmětem třetího žalobního důvodu.
K rozsahu ochrany přiznávané nařízením č. 491/2009 jako takovým
Pokud jde o rozsah ochrany poskytované nařízením č. 491/2009 jako takovým, z čl. 118s odst. 1 téhož nařízení jednoznačně vyplývá, že názvy vín chráněné zejména v souladu s články 51 a 54 nařízení č. 1493/1999 jsou „automaticky chráněny podle tohoto nařízení“ a že „Komise je zapíše do rejstříku uvedeného v článku 118n nařízení“ č. 419/2009, tedy do databáze E–Bacchus. Jak bylo uznáno ustálenou judikaturou, z této automatické povahy ochrany názvů vín již chráněných podle nařízení č. 1493/1999 vyplývá, že pokud jde o uvedené názvy vín, zápis do databáze E–Bacchus není nutný k tomu, aby tyto názvy vín požívaly ochrany v Unii, jelikož tento zápis je pouze důsledkem automatického přechodu již existující ochrany z jednoho regulačního režimu do jiného režimu, a nikoli podmínkou této ochrany (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, Maďarsko v. Komise, T–194/10,
EU:T:2012:587
, bod 21, potvrzený rozsudkem ze dne 13. února 2014, Maďarsko v. Komise, C‑31/13, Sb. rozh.,
EU:C:2014:70
, bod 58). Jak přitom v projednávané věci tvrdí OHIM, odvolací senát správně vycházel ze zásady, že tato „automatická“ ochrana, i když je založena přímo na relevantní vnitrostátní úpravě, nutně neznamená, že OHIM je podle nařízení č. 491/2009 povinen dodržovat ustanovení uvedené právní úpravy nebo podmínky ochrany, kterou stanoví. Formulace „chráněná označení původu“ a „chráněná zeměpisná označení“ uvedené v čl. 118m odst. 1 a 2 nařízení č. 491/2009 představují pouze opakování pojmů uvedených v článku 118n téhož nařízení, který se omezuje na odkaz na označení původu a zeměpisná označení uvedená v databázi E–Bacchus, včetně těch, která vyplývají z vnitrostátní právní úpravy, avšak nenařizují uplatňování podmínek ochrany stanovených relevantními normami uvedené právní úpravy.
Naopak v souladu s duchem a systémem jednotného právního rámce společné zemědělské politiky (bod 1 odůvodnění nařízení č. 491/2009; v tomto smyslu a obdobně k nařízení č. 510/2006 viz rovněž rozsudek ze dne 8. září 2009, Budějovický budvar, C‑787/07, Sb. rozh.,
EU:C:2009:521
, body 107 a násl.), pokud jde o působnost nařízení č. 491/2009, jsou přesné podmínky a rozsah této ochrany stanoveny výlučně v čl. 118m odst. 1 a 2 téhož nařízení.
Toto ustanovení zejména stanoví:
„1.
Chráněná označení původu a chráněná zeměpisná označení může použít každý hospodářský subjekt, který uvádí na trh víno, jež bylo vyrobeno v souladu s příslušnou specifikací výrobku.
2.
Chráněná označení původu a zeměpisná označení a vína s těmito chráněnými názvy v souladu se specifikací výrobku jsou chráněna proti
a)
jakémukoli přímému či nepřímému obchodnímu použití chráněného názvu:
i)
u srovnatelného výrobku, který nevyhovuje specifikaci výrobku s chráněným názvem, nebo
ii)
pokud takové použití zneužívá pověst označení původu nebo zeměpisného označení;
b)
jakémukoli zneužití, napodobení nebo připomenutí, a to i tehdy, je-li uveden skutečný původ výrobku nebo služby nebo je-li chráněný název přeložen nebo doprovázen výrazy jako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚způsob‘, ‚jak se vyrábí v‘, ‚napodobenina‘, ‚chuť‘, ‚jako‘ nebo podobnými výrazy;
[...]
d)
všem ostatním praktikám, které by mohly spotřebitele uvést v omyl, pokud jde o skutečný původ produktu.“
V projednávané věci je nesporné, že označení původu „porto“ nebo „port“ požívají ochrany na základě Decreto–Lei n
o
173/2009 a Decreto–Lei n
o
212/2004 de 23 de Agosto de 2004 (portugalské legislativní nařízení č. 212/2004 ze dne 23. srpna 2004) a portugalského zákoníku průmyslového vlastnictví, což vedlo nejprve k jejich zapsání na seznam jakostních vín s. p. o. a poté do databáze E–Bacchus (viz čl. 118s odst. 1 poslední věta ve spojení s článkem 118n nařízení č. 491/2009). Podle čl. 54 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1493/1999 totiž seznam jakostních vín s. p. o. zahrnoval „jakostní likérová vína stanovených pěstitelských oblastí (jakostní likérová vína s. p. o.), která odpovídají definici likérového vína“; pro které měly členské státy podle čl. 54 odst. 4 téhož nařízení povinnost odevzdat Komisi seznam uznaných vín s uvedením odkazu na vnitrostátní předpisy upravující jejich výrobu a zpracování. Pro účely použití čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009 tedy OHIM příslušelo, aby zohlednil skutečnost, že tato označení původu byla chráněna podle vnitrostátního práva, což odvolací senát v projednávané věci učinil (viz body 17 a 18 napadeného rozhodnutí). Toto posouzení ostatně nebylo vyvráceno argumentací týkající se koexistence režimů ochrany na vnitrostátní úrovni a na unijní úrovni, kterou žalobce dovozuje zejména z některých přípravných dokumentů Komise (viz bod 28 výše), jelikož tyto dokumenty se netýkají ani rozsahu, ani přesných podmínek uvedené ochrany.
Pokud jde o působnost nařízení č. 491/2009, je z toho třeba dovodit, že čl. 118m odst. 1 a 2 jednotně a výlučně upravuje jak povolení, tak omezení, a dokonce zákaz obchodního použití chráněných označení původu a chráněných zeměpisných označení v unijním právu, takže v tomto konkrétním kontextu nebylo namístě, aby odvolací senát použil podmínky ochrany specificky stanovené v relevantních normách portugalského práva, které stály u zrodu zápisu označení původu „porto“ nebo „port“ do databáze E–Bacchus.
Jestliže žalobce v rámci druhého žalobního důvodu vytýká odvolacímu senátu, že nezohlednil skutečnost, že výrazy „porto“ a „port“ představují označení původu chráněná portugalským právem ve smyslu čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009, uvedený žalobní důvod nemůže obstát.
Tímto závěrem však není dotčena otázka – vznesená zejména v rámci třetího žalobního důvodu – zda ochrana na základě čl. 118m odst. 1 a 2 nařízení č. 491/2009 může být doplněna jiným režimem ochrany unijního práva, který zahrnuje ochranu založenou na normách vnitrostátního práva.
K rozsahu ochrany přiznané čl. 53 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 8 odst. 4 a čl. 53 odst. 2 nařízení č. 207/2009
Pokud jde o údajnou vyčerpávající povahu ochrany přiznané na základě čl. 118m odst. 1 a 2 nařízení č. 491/2009, která byla uznána odvolacím senátem a dovolávána OHIM, je nutné uvést, že ani z ustanovení nařízení č. 491/2009, ani z ustanovení nařízení č. 207/2009 nevyplývá, že ochrana na základě nařízení č. 491/2009 musí být chápána jako vyčerpávající v tom smyslu, že nemůže být doplněna mimo jeho vlastní působnost jiným režimem ochrany. Naopak z jednoznačného znění čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s jeho čl. 8 odst. 4, jakož i z čl. 53 odst. 2 písm. d) téhož nařízení vyplývá, že důvody neplatnosti mohou být alternativně nebo kumulativně založeny na starších právech „podle [unijních] právních předpisů nebo vnitrostátních předpisů, kterými se ochrana řídí“. Z toho vyplývá, že ochrana přiznávaná označením původu a zeměpisným označením (chráněným) podle nařízení č. 491/2009 za podmínky, že představují „starší práva“ ve smyslu výše uvedených ustanovení nařízení č. 207/2009, může být doplněna relevantním vnitrostátním právem přiznávajícím dodatečnou ochranu.
Judikatura již totiž uznala, že jak znění čl. 8 odst. 4 použitelného na základě čl. 53 odst. 1 písm. c), tak ze znění čl. 53 odst. 2 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že je třeba jasně rozlišovat mezi dvěma případy podle toho, zda je starší právo chráněno unijní právní úpravou, „nebo“ vnitrostátním právem [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. července 2011, Edwin/OHMI, C 263/09 P, Sb. rozh.,
EU:C:2011:452
, bod 48, a ze dne 7. května 2013, macros consult v. OHIM – MIP Metro (makro), T 579/10, Rec,
EU:T:2013:232
, body 57 a 60]. Kromě toho i když osoba navrhující prohlášení neplatnosti musí prokázat, že je podle použitelné vnitrostátní právní úpravy oprávněna dovolávat se staršího práva, což vyžaduje předložení nejen údajů svědčících o tom, že splňuje podmínky požadované podle uvedených právních předpisů, aby mohla dosáhnout zákazu užívání ochranné známky Společenství na základě takového práva, ale také údajů dokládající obsah a rozsah působnosti těchto právních předpisů, nic to nemění na tom, že přísluší na prvém místě příslušným oddělením OHIM, aby posoudily váhu a význam těchto údajů (v tomto smyslu viz rozsudky Edwin v. OHIM, uvedený výše,
EU:C:2011:452
, body 49 až 51, a makro, uvedený výše,
EU:T:2013:232
, body 59, 60 a 62).
Kromě toho podle čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení i existence označení, které není ochrannou známkou, umožňuje prohlásit ochrannou známku Společenství za neplatnou, pokud toto označení splňuje kumulativně čtyři podmínky: toto označení musí být užíváno v obchodním styku; jeho význam nesmí být pouze místní; právo k tomuto označení muselo vzniknout v souladu s právem členského státu, ve kterém bylo označení užíváno přede dnem podání přihlášky ochranné známky Společenství, a právo k tomuto označení musí svému majiteli umožňovat, aby zakázal užívání pozdější ochranné známky. I když první dvě podmínky, a sice podmínky týkající se užívání a významu dovolávaného označení, jenž není pouze místní, vyplývají ze samotného znění čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009, a musí být tedy vykládány s ohledem na unijní právo, z formulace „pokud podle práva členského státu, které se na toto označení vztahuj[e]“, vyplývá, že další dvě podmínky uvedené následně v čl. 8 odst. 4 písm. a) a b) téhož nařízení, představují podmínky stanovené uvedeným nařízením, které se posuzují s ohledem na kritéria stanovená právem, které upravuje dovolávané označení (v tomto smyslu viz rozsudek Makro, bod 45 výše,
EU:T:213:232
, body 54 až 56 a citovaná judikatura).
Otázka, do jaké míry označení chráněné v členském státě přiznává právo zakázat používání pozdější ochranné známky, musí být posouzena s ohledem na použitelné vnitrostátní právo. V tomto ohledu je třeba zohlednit zejména uváděnou vnitrostátní právní úpravu a soudní rozhodnutí vydaná v dotyčném členském státě. Na tomto základě musí osoba, která podává námitky, prokázat, že dotčené označení spadá do působnosti dovolávaných právních předpisů členského státu a umožňuje zakázat užívání pozdější ochranné známky [rozsudky ze dne 29. března 2011, Anheuser-Busch v. Budějovický Budvar, C–96/09 P, Sb. rozh.,
EU:C:2011:189
, bod 190; ze dne 10. července 2014, Peek & Cloppenburg v. OHIM, C–325/13 P a C–326/13 P,
EU:C:2014:2059
, bod 47; ze dne 18. dubna 2013, Peek & Cloppenburg v. OHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg), T–507/11,
EU:T:2013:198
, body 20 a 21, a ze dne 10. února 2015, Infocit v. OHIM – DIN (DINKOOL), T–85/14,
EU:T:2015:82
, bod 63].
V projednávané věci ze spisu vyplývá, že se žalobce jak v průběhu řízení před OHIM, tak v tomto řízení opakovaně dovolával relevantních norem portugalského práva upravujících ochranu označení původu „porto“ a „port“ i rozhodovací praxe portugalských soudů a orgánů v tomto ohledu a dokládal je rozličnými důkazy. Kromě toho ani odvolací senát ani OHIM netvrdily, že žalobce neunesl důkazní břemeno, které mu v tomto ohledu příslušelo. Odvolací senát za těchto podmínek, s ohledem na povinnost zkoumat skutkové okolnosti i bez návrhu na základě čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a povinnost řádné péče [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2011, Zino Davidoff v. OHIM – Kleinakis kai SIA (GOOD LIFE), T‑108/08, Sb. rozh.,
EU:T:2011:391
, bod 19 a citovaná judikatura] neměl právo odmítnout tyto důkazy a nepoužít dotčenou portugalskou právní úpravu z důvodu, že ochrana uvedených označení původu nebo zeměpisných označení spadá výlučně do nařízení č. 491/2009, či dokonce do výlučné pravomoci Unie (bod 14 napadeného nařízení).
Tento přístup odvolacího senátu vede ke zjevnému nerespektování působnosti čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s jeho čl. 8 odst. 4 a čl. 53 odst. 2 písm. d) téhož nařízení, který působí protiprávnost napadeného rozhodnutí.
Třetímu žalobnímu důvodu je třeba vyhovět, aniž by bylo třeba rozhodovat o argumentech účastníků řízení založených na nařízení č. 510/2006, které není v projednávané věci použitelné.
Naproti tomu, s ohledem na neúčinnost argumentace žalobce rozvedené na podporu prvního žalobního důvodu – podle které odvolací senát chybně konstatoval, že pojmy „porto“ a „port“ byly chráněny pouze jako pojmy rovnocenné k výrazu „oporto“ –, aby konstatoval existenci protiprávnosti, jíž je stiženo napadené rozhodnutí (viz bod 34 výše), tento žalobní důvodu musí být zamítnut.
Konečně, z důvodů uvedených v bodech 37 až 42 výše musí být rovněž zamítnut druhý žalobní důvod.
Tribunál nicméně považuje za nezbytné zabývat se čtvrtým, pátým a šestým žalobním důvodem.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení
Připomenutí argumentů účastníků řízení
V rámci tohoto žalobního důvodu žalobce na prvém místě odvolacímu senátu vytýká, že protiprávně odmítl důkazy, které předložil, které prokazovaly, že napadená ochranná známka porušuje relevantní ustanovení portugalského práva chránící označení původu „porto“ nebo „port“ z důvodu, že výtky založené na čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 bylo třeba odmítnout
in limine
. Na druhém místě odvolací senát, tím, že tak učinil, nesprávně posoudil rozsah ochrany přiznávané tomuto označení původu na základě uvedených ustanovení. Na třetím místě žalobce tvrdí, že napadené rozhodnutí je neslučitelné s předchozí rozhodovací praxí OHIM ve věcech podobných námitek týkajících se portského vína. Na čtvrtém místě, a to i za předpokladu, že portugalské právo žalobci nepřiznává právo zakázat používání napadené ochranné známky, takový zákaz vyplývá z čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu i) nařízení č. 491/2009, jelikož whisky je výrobkem, který je srovnatelný s takovým fortifikovaným vínem, jako je portské víno. Kromě toho, i za předpokladu, že dotčené výrobky nejsou „srovnatelné“, toto ustanovení zakazuje zneužívání pověsti označení původu „porto“ nebo „port“ napadenou ochrannou známkou. Článek 118m odst. 2 písm. b) nařízení č. 491/2009 mimoto chrání žalobce proti používání napadené ochranné známky, jelikož slovo „port“ představuje „napodobeninu nebo připomenutí“ označení původu „porto“ nebo „port“. Vzhledem k proslulosti uvedeného označení původu průměrný spotřebitel, který spatří výraz „port charlotte“ na lahvi alkoholického nápoje bude veden k domněnce, že dotyčný nápoj souvisí s portským vínem, nebo alespoň se bude zabývat otázkou, zda s ním souvisí, z čehož plyne připomenutí tohoto označení původu.
OHIM podporovaný vedlejší účastnicí řízení je toho názoru, že odvolací senát právem zastával názor, že se na napadenou ochrannou známku nevztahuje žádná ze situací uvedených v čl. 118m odst. 2 písm. a) až c) nařízení č. 491/2009, a že proto musí být tento žalobní důvod zamítnut.
K relevantní veřejnosti
Úvodem je třeba připomenout, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí přinejmenším implicitně a částečně zohlednil vnímání průměrného portugalského spotřebitele (viz bod 26 napadeného rozhodnutí). Toto posouzení je zpochybňováno žalobcem a vedlejší účastnicí řízení, kteří zastávají názor, že v projednávané věci je třeba odkázat na průměrného unijního spotřebitele.
Vzhledem k tomu, že jak portské víno, tak whisky jsou obchodními komoditami, které jsou uváděny na trh ve všech členských státech Unie a spotřebitelé v uvedených zemích jsou s to poznat názvy a zvláštní vlastnosti uvedených výrobků, tento argument musí být přijat.
Z toho však nutně nevyplývá, že napadené rozhodnutí je stiženo protiprávnosti proto, že nesprávně identifikovalo relevantní veřejnost. Tak by tomu bylo výlučně v případě, kdy by se výsledek posouzení odvolacího senátu mohl lišit podle původu nebo jazykových znalostí relevantní veřejnosti, což je třeba posoudit samostatně v rámci každého žalobního důvodu.
Proto je třeba konstatovat, že relevantní veřejnost, kterou je třeba vzít v úvahu zejména v rámci tohoto žalobního důvodu, tvoří průměrný unijní spotřebitel.
Tento žalobní důvod se v zásadě dělí na dvě části; první část vychází z toho, že odvolací senát neuplatnil relevantní normy portugalského práva, a druhá část se týká nesprávného použití čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009.
K první části vycházející ze skutečnosti, že odvolací senát nepoužil portugalské právo
Pokud jde o první část, která vychází zejména z neuplatnění relevantních norem portugalského práva a neprovedení důkazů předložených na její podporu, která se do značné míry překrývá se třetím žalobním důvodem, postačí odkázat na úvahy uvedené v bodech 44 až 50 výše a konstatovat, že na rozdíl od požadavků vyplývajících z čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení, odvolací senát v projednávané věci své posouzení omezil na podmínky stanovené v čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009 a nepřihlédl k uvedeným normám portugalského práva a důkazům. V rozporu s právem se tedy nezabýval rozsahem případné ochrany přiznávané „starším právům“ na základě relevantního portugalského práva, tedy označením původu „porto“ nebo „port“, jejichž použití je však vyžadováno podle čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení.
Pouze z těchto důvodů je třeba vyhovět první části, aniž by bylo třeba posuzovat, zda byly v projednávané věci splněny podmínky ochrany použitelné portugalské právní úpravy (viz rovněž body 109 a 110 dále).
Ke druhé části vycházející z porušení čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009
V rámci druhé části je na prvém místě třeba zkoumat, zda zápis nebo použití napadené ochranné známky v případě srovnatelných výrobků, které nevyhovují specifikaci výrobku související s uvedeným označením původu, představuje „přímé nebo nepřímé obchodní použití“ označení původu „porto“ nebo „port“ ve smyslu čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu i) nařízení č. 491/2009.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že odvolací senát v podstatě uvedl, že zeměpisná označení ve smyslu tohoto ustanovení jsou chráněna výlučně u vín, a tudíž výrobků, které nejsou ani totožné, ani srovnatelné s výrobkem označeným jako „whisky“, tedy s lihovinou s odlišným vzhledem a stupněm alkoholu, který nemůže vyhovovat specifikaci pro víno (bod 20 napadeného rozhodnutí).
Toto posouzení je prosto chyb, jelikož taková lihovina, tedy produkt alkoholové fermentace na bázi obilovin, jako je whisky, nemůže
per definitionem
vyhovovat podmínkám specifikace pro víno, které je produktem alkoholové fermentace na bázi hroznů ve smyslu čl. 118m odst. 2 písm. a) bod i) nařízení č. 491/2009 ve spojení s čl. 118c odst. 2 téhož nařízení.
V tomto ohledu nemůže být uznán argument žalobce, podle kterého se odkaz na „specifikaci výrobku“ týká výlučně chráněných výrobků, a nikoliv dotčených výrobků, jelikož posledně uvedenými výrobky mohly být srovnatelné výrobky, například lihoviny. Článek 118m odst. 2 písm. a) bod i) nařízení č. 491/2009 jednoznačně vyžaduje, aby „srovnateln[ými] výrobk[y]“ byly ty výrobky, které „nevyhovuj[í] specifikaci výrobku“, což je možné pouze v případě vína nebo likérového vína [viz příloha IV body 1 až 3 nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem, o změně nařízení (ES) č. 1493/1999, (ES) č. 1782/2003, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 3/2008 a o zrušení nařízení (EHS) č. 2392/86 a (ES) č. 1493/1999 (
Úř. věst. L 148, s. 1
)], a nikoliv v případě lihoviny, jako je whisky. Jak správně tvrdí OHIM, toto platí tím spíše, že z relevantních ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 110/2008 ze dne 15. ledna 2008 o definici, popisu, obchodní úpravě, označování a ochraně zeměpisných označení lihovin a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 1576/89 (
Úř. věst. L 39, s. 16
) vyplývá, že lihoviny podléhají odlišnému režimu ochrany, než je režim ochrany vína, a musí splňovat odlišné požadavky k tomu, aby se na ně taková ochrana vztahovala (viz článek 5 uvedeného nařízení).
Proto musí být první výtka vycházející z porušení čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu i) nařízení č. 491/2009 zamítnuta, aniž by bylo třeba v této fázi rozhodovat o tom, zda jsou likérová vína, jako je portské, srovnatelná s whisky.
Na druhém místě, pokud jde o údajné porušení čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu ii) nařízení č. 491/2009, je třeba připomenout, že odvolací senát v podstatě konstatoval, že napadená ochranná známka ani „nepoužívala“, ani „nepřipomínala“ zeměpisné označení „porto“ nebo „port“, takže nebylo nutné ověřit, zda požívá dobrého jména. Tyto výrazy jsou údajně rovněž nedílnou součástí složených názvů řady měst, například Porto Allegre nebo Port Louis. Navíc nebylo možné prokázat souvislost mezi označením PORT CHARLOTTE, jehož dva prvky označují přístav pojmenovaný po osobě jménem Charlotte, tedy zeměpisného místa nebo města nacházejícího se na pobřeží, a zeměpisným názvem „Porto“ nebo „Port“, v jehož případě by portugalský spotřebitel rozpoznal, že se jedná o víno, které je chráněno tímto zeměpisným názvem.
Podle čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu ii) nařízení č. 491/2009 jsou dotyčná označení původu a zeměpisné údaje chráněny proti jakémukoliv přímému či nepřímému obchodnímu použití, pokud uvedené použití zneužívá jejich pověsti.
V tomto ohledu je třeba uvést, že chráněné označení původu, jehož je žalobce majitelem a které je zapsáno v databázi E–Bacchus, obsahuje výrazy „oporto“, „portvin“, „portwein“, „portwijn“, „vin de porto“, „port wine“, „port“, „vinho do porto“ a „porto“. Jedná se tedy o názvy, které jsou v různých jazycích složeny buď ze dvou prvků –„oporto“ nebo „porto“ a „víno“, nebo mají jediný prvek, a to „oporto“ nebo „porto“. Dále, jak tvrdí OHIM, je třeba zohlednit skutečnost, že i napadená ochranná známka obsahuje výraz složený ze dvou prvků, a to „port“ a „charlotte“, které musí být, podobně jako výraz „port wine“, chápány jako výraz tvořící logický a pojmový celek [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2008, Torres v. OHIM – Vinícola de Tomelloso (TORE DE GAZATE), T–286/06,
EU:T:2008:601
, bod 55].
Na rozdíl od výrazu týkajícího se dotčeného chráněného označení původu však výraz napadené ochranné známky neodkazuje výslovně na víno, ale na ženské křestní jméno Charlotte, které je přímo spojeno s prvkem „port“, jehož primárním významem v četných evropských jazycích, včetně angličtiny a portugalštiny, je „přístav“, tedy místo nacházející se na pobřeží moře nebo břehu řeky. Jak správně konstatoval odvolací senát v bodě 24 napadeného rozhodnutí, označení PORT CHARLOTTE pojímáno jako celek jakožto logická a pojmová jednota bude relevantní veřejností chápáno jako označení přístavu pojmenovaného po osobě jménem Charlotte, aniž by byla prokázána přímá souvislost s označením původu „porto“ nebo „port“ nebo portským vínem. Jak tvrdí vedlejší účastnice řízení, je to tím spíše pravda, že výraz „charlotte“ představuje nejvýznamnější prvek mající největší rozlišovací způsobilost, který okamžitě přitahuje pozornost relevantní veřejnosti. Relevantní veřejnost nebude prvek „port“ považovat za samostatný prvek nebo prvek oddělitelný od výrazu „charlotte“, ale za přívlastek, který je přímo vázán na uvedený pojem, ze kterého vyplývá, že napadená ochranná známka odkazuje na prostředí, které se nachází na pobřeží nebo podél řeky. Tento závěr platí pro každého průměrného spotřebitele v Unii, který má alespoň základní znalost angličtiny nebo některého románského jazyka.
Odvolací senát se tedy nedopustil pochybení, když v bodě 22 napadeného rozhodnutí konstatoval, že napadená ochranná známka nepoužívala ani nepřipomínala uvedené označení původu, takže nebylo namístě ověřovat její dobré jméno.
V důsledku toho je třeba odmítnout výtku vycházející z porušení čl. 118m odst. 2 písm. a) bodu ii) nařízení č. 491/2009.
Na třetím místě, pokud jde o údajné porušení čl. 118m odst. 2 písm. b) nařízení č. 491/2009, je třeba připomenout, že odvolací senát v podstatě konstatoval neexistenci „připomenutí“ portského vína ve smyslu tohoto nařízení, jelikož whisky je odlišným výrobkem a žádný prvek napadené ochranné známky neobsahoval údaj, který by byl potenciálně zavádějící nebo chybný (bod 28 napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu postačí odkázat na úvahy uvedené v bodě 71 výše pro konstatování, že použití napadené ochranné známky nepředstavuje „zneužití, napodobení nebo připomenutí“ označení původu „porto“ nebo „port“ ve smyslu čl. 118m odst. 2 písm. b) nařízení č. 491/2009.
Tento závěr není argumenty žalobce vyvrácen. Především se nemůže platně dovolávat judikatury, podle které se pojem „připomenutí“ vztahuje na situaci, kdy výraz použitý k označení výrobku zahrnuje část chráněného označení takovým způsobem, že setká-li se spotřebitel s názvem výrobku, v mysli se mu vybaví obraz výrobku, jehož označení je chráněno (viz rozsudek ze dne 14. července 2011, Bureau national interprofessionnel du Cognac, C–4/10 a C–27/10, Sb. rozh.,
EU:C:2011:484
, bod 56 a citovaná judikatura), a dále podle které může dojít k připomenutí označení při neexistenci jakéhokoliv nebezpečí záměny mezi dotyčnými výrobky (viz rozsudek ze dne 26. února 2008, Komise v. Německo, C–132/05, Sb. rozh.,
EU:C:2008:117
, bod 45 a citovaná judikatura). I když výraz „port“ v projednávané věci naopak tvoří, a to z důvodů uvedených v bodě 71 výše, nedílnou součást napadené ochranné známky, u průměrného spotřebitele ani za předpokladu, že je původem Portugalec nebo tímto jazykem hovoří, nedojde, setká-li se s whisky s uvedenou ochrannou známkou, k asociaci se značkou portského vína, jíž svědčí dotčené označení původu. Tento závěr je potvrzen nezanedbatelnými rozdíly mezi charakteristikami portského vína a whisky, zejména pokud jde o přísady, obsah alkoholu a chuť, které jsou průměrnému spotřebiteli dobře známy a byly správně připomenuty odvolacím senátem v bodech 20 a 34 napadeného rozhodnutí (viz rovněž bod 65 výše).
V důsledku toho výtka vycházející z porušení čl. 118m odst. 2 písm. b) nařízení č. 491/2009 musí být rovněž odmítnuta.
Konečně je třeba odmítnout výtku žalobce, podle které je napadené rozhodnutí v rozporu s rozhodovací praxí v podobných věcech týkajících se námitek. Z ustálené judikatury vyplývá, že rozhodnutí, která odvolací senáty přijímají na základě nařízení č. 207/2009, jsou přijímána v rámci přesně stanovené pravomoci, a nikoliv v rámci diskreční pravomoci. Legalita rozhodnutí odvolacích senátů musí být tudíž posuzována výlučně na základě tohoto nařízení tak, jak je vykládáno unijním soudem, a nikoli na základě dřívější rozhodovací praxe odvolacích senátů nebo OHIM (v tomto smyslu a obdobně viz usnesení ze dne 13. února 2008, Indorata-Serviços e Gestão v. OHIM, C‑212/07 P,
EU:C:2008:83
, bod 43, a ze dne 15. února 2008, Brinkmann v. OHIM, C‑243/07 P, EU:C:2008:94, bod 94 a citovaná judikatura), přičemž není dotčena povinnost OHIM zohlednit v rámci posuzování návrhu na prohlášení neplatnosti rozhodnutí již přijatá v rámci podobných řízení a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu, či nikoli [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM, C–51/10 P, Sb. rozh.,
EU:C:2011:139
, bod 74, a ze dne 12. prosince 2014, Wilo v. OHIM (Pioneering for You), T–601/13,
EU:T:2014:1067
, bod 41].
I za předpokladu, že je tuto výtku třeba chápat jako výtku dovolávající se porušení této povinnosti posouzení nebo zásady rovného zacházení, je třeba připomenout, že uvedená povinnost a zásada musí být v souladu s dodržováním legality, ze které vyplývá, že nelze ve svůj prospěch uplatňovat případnou protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby, aby dosáhla totožného rozhodnutí. Osoba, která navrhuje prohlášení ochranné známky Společenství za neplatnou, se před OHIM nemůže dovolávat rozhodovací praxe, která je v rozporu s požadavky stanovenými nařízením č. 207/2009 nebo která by vedla k přijetí protiprávního rozhodnutí (v tomto smyslu a obdobně viz usnesení ze dne 12. února 2009, Bild digital a ZVS, C–3908 a C–43/08,
EU:C:2009:91
, bod 18, a rozsudky Agencja Wydawnicza Technopol v. OHMI, bod 78 výše,
EU:C:2011:139
, body 75 a 76, a Pioneering for You, bod 78 výše,
EU:T:2014:1067
, bod 42).
Posledně uvedená výtka tudíž nemůže obstát.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy musí být druhá část tohoto žalobního důvodu zamítnuta v plném rozsahu.
K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení čl. 7 odst. 1 písm. g) téhož nařízení
Na podporu tohoto žalobního důvodu žalobce v podstatě připomíná, že průměrný portugalský spotřebitel a spotřebitel z jiných členských států, včetně Spojeného království, zná označení „port“ pro portská vína a je poměrně časté, že značky portského vína jsou složeny ze dvou slov, z nichž jedním je „port“ (DOW’S PORT, FERREIRA PORT, GRAHAM PORT), které je někdy umístěno na počátku (PORT FOR TWO). Tento spotřebitel je rovněž zvyklý na to, že uvedené slovo je na etiketách lahví portského vína vyvedeno výrazným písmem. Vzhledem k tomu, že barva bílého portského vína připomíná barvu whisky, je velmi pravděpodobné, že uvedený spotřebitel, který se setká s lahví whisky nesoucí značku PORT CHARLOTTE, se bude domnívat, že se jedná o lahev portského vína. Napadená ochranná známka, která obsahuje slovo „port“ tak bude mít za následek klamání spotřebitele, pokud jde o zeměpisný původ, neboť jej povede k myšlence, že výrobky nesoucí uvedenou značku obsahují portské víno nebo mají nějakou souvislost s k portským vínem.
OHIM podporovaný vedlejší účastnicí řízení uvádí, že důvod zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. g) nařízení č. 207/2009 předpokládá existenci skutečného klamání nebo dostatečně vážného nebezpečí klamání spotřebitele, přičemž v projednávané věci tomu tak podle názoru OHIM není.
Podle čl. 7 odst. 1 písm. g) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 52 odst. 1 písm. a) téhož nařízení se do rejstříku nezapíšou nebo budou prohlášeny za neplatné ty ochranné známky, které „by mohly klamat veřejnost, např. pokud jde o povahu, jakost nebo zeměpisný původ [dotyčného] výrobku“.
Odvolací soud zastával v tomto ohledu názor, že napadená ochranná známka nemohla klamat veřejnost, pokud jde o její zeměpisný původ, jelikož slovo „port“ neoznačuje zeměpisné místo a napadená ochranná známka není spojována s regionem, ve které jsou výrobky žalobce vyráběny. Klamání je možné o to méně, že spotřebitel snadno rozezná, že whisky má vlastnosti odlišné od vlastností uvedených výrobků (bod 34 napadeného rozhodnutí).
Tribunál je toho názoru, že toto posouzení je prosto chyb.
Jak totiž tvrdí OHIM, z ustálené judikatury vyplývá, že případy odepření zápisu a důvody neplatnosti uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. g) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 52 odst. 1 písm. a) téhož nařízení předpokládají, že lze zohlednit existenci skutečného klamání nebo dostatečně vážného nebezpečí klamání spotřebitele [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 5. května 2011, SIMS – École de ski internationale v. OHMI – SNMSF (esf école du ski français), T 41/10 ,
EU:T:2011:200
, bod 49 a citovaná judikatura]. Z důvodů uvedených v bodech 71 a 76 výše však relevantní veřejnost, bez ohledu na její původ a jazykové znalosti, nemůže spojit samotný výraz „port“ v napadené ochranné známce s označením původu „porto“ nebo „port“ nebo s likérovým vínem nesoucím toto označení. Je třeba konstatovat, že relevantní veřejnost bude tím méně uvedena v omyl, pokud jde o povahu, kvalitu nebo zeměpisný původ whisky uváděné na trh s uvedenou ochrannou známkou. Jak tvrdí vedlejší účastnice řízení, platí to o to více, že na rozdíl od Skotska nejsou Portugalsko nebo alespoň region, ve kterém se nachází město Porto, známy u relevantní veřejnost jako regiony, ve kterých se vyrábí whisky.
Tento žalobní důvod je tedy nutné zamítnout jako neopodstatněný.
K šestému důvodu vycházejícímu z porušení čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož nařízení
Připomenutí argumentů účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že i když návrh na prohlášení neplatnosti nebyl založen na absolutním důvodu pro zamítnutí uvedeném v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, nevěděla o existenci místa Port Charlotte až do podání vyjádření vedlejší účastnice řízení dne 17. října 2011 a že se tohoto důvodu dovolávala před zrušovacím oddělením ve své odpovědi k vyjádření vedlejší účastnice řízení ze dne 20. prosince 2011. Odvolací senát v tomto ohledu nicméně podle žalobkyně neposoudil zásadní otázku, a to zda existoval obecný zájem na tom, aby takové popisné pojmy zeměpisného původu mohly být volně používány. Podle vyjádření další účastnice řízení přitom platí, že i když část relevantní veřejnosti chápe, že ochranná známka PORT CHARLOTTE odkazuje na „skutečné a očekávané místo pro výrobu whisky“, musí se tento absolutní důvod pro zamítnutí uplatnit, jelikož napadená ochranná známka je složena výlučně z označení, které v obchodě může sloužit pro označení zeměpisného původu dotčeného výrobku.
Podle OHIM je tento žalobní důvod nepřípustný. I když žalobce k němu v řízení o prohlášení neplatnosti předložil argumenty, tento důvod nebyl předmětem návrhu na prohlášení neplatnosti. Odvolací senát kvalifikoval tento důvod správně jako nepřípustné rozšíření důvodů neplatnosti.
A fortiori
není žalobce oprávněn uplatnit tento důvod před Tribunálem. Vedlejší účastnice řízení v zásadě dodává, že výraz „port charlotte“ není konzumentům whisky znám a žalobce nadto neprokázal možnost, že je napadená ochranná známka známá, takže odvolací senát právem konstatoval, že žalobce svá tvrzení neprokázal.
K přípustnosti tohoto žalobního důvodu
OHIM v podstatě tvrdí, že tento žalobní důvod je nepřípustný z důvodu, že rozpor zápisu napadené ochranné známky s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 nebyl uplatněn v návrhu na prohlášení neplatnosti, a tudíž nebyl předmětem sporu před zrušovacím oddělením.
Tato námitka nepřípustnosti nemůže obstát.
Zaprvé, i když je nesporné, že návrh na prohlášení neplatnosti, který byl podán ke zrušovacímu oddělení, se netýkal absolutního důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, nic to nemění na tom, že žalobce tento důvod uplatnil před týmž oddělením tím, že odkázal na rozsudek ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee (C–108/97 a C–109/97, Sb. rozh.,
EU:C:1999:230
) v rámci vyjádření k odpovědi další účastnice řízení, ve které vedlejší účastnice řízení v podstatě tvrdila, že slovní spojení „port charlotte“ představuje „místo, které je známé díky konkrétní palírně na ostrově Islay“.
Zadruhé zrušovací oddělení se v bodech 40 až 49 svého rozhodnutí k tomuto důvodu výslovně vyjádřilo a zamítlo jej jako neopodstatněný, a to zejména proto, že předložené důkazy neprokazují, že průměrný konzument whisky znal místo Port Charlotte v okamžiku podání přihlášky napadené ochranné známky (bod 48 rozhodnutí zrušovacího oddělení).
Zatřetí žalobce v odvolání k odvolacímu senátu výslovně uplatnil důvod vycházející z porušení čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož nařízení, jímž tvrdil, že posouzení zrušovacího oddělení bylo v tomto ohledu chybné. Kromě toho v bodě 35 napadeného rozhodnutí navzdory konstatování, podle kterého žalobce tento důvod uplatnil „teprve v odvolání“, odvolací senát tento důvod skutečně posoudil a zamítl z důvodu, že byl toho názoru, že argumentace uplatněna žalobcem byla rozporná, jelikož současně odkazovala na místo (existující či imaginární) nazvané Port Charlotte a na „město Oporto (Porto)“, a zrušovací oddělení právem uvedlo, že žalobce nepředložil důkazy, který by umožnily prokázat, že průměrný spotřebitel zná místo nebo město nazvané Port Charlotte. Proto vzhledem ke znění bodu 35 napadeného rozhodnutí OHIM nesprávně tvrdí, že se odvolací senát omezil na kvalifikaci uvedeného důvodu jako „nepřípustného rozšíření důvodů pro prohlášení neplatnosti“. Konečně, toto posouzení nemůže být zpochybněno nesprávným závěrem uvedeným v bodě 38 napadeného rozhodnutí, podle kterého důvod vycházející z čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 nebyl v řízení o prohlášení neplatnosti nikdy uplatněn a žalobce neměl právo tento důvod uplatnit v odvolání podaném k odvolacímu senátu.
Je tedy třeba konstatovat, že v souladu s čl. 135 odst. 1 nařízení č. 207/2009, v návaznosti na odvolání podané žalobcem proti rozhodnutí zrušovacího oddělení, odvolací senát rozhodoval o předmětu sporu, který byl definován uvedeným rozhodnutím a důvody uplatněnými na jeho podporu, a v tomto ohledu rozhodl přinejmenším pro úplnost. OHIM se v tomto kontextu nemůže účinně dovolávat rozsudku ze dne 13. ledna 2011, Park v. OHIM – Bae (PINE TREE) (T–28/09,
EU:T:2011:7
, bod 46), ze kterého vyplývá pouze to, že návrh na prohlášení neplatnosti může být podán poprvé před odvolacím senátem, přičemž v projednávané věci tomu tak není. Naopak uvedený rozsudek potvrzuje, že zrušovacímu oddělení přísluší, aby v první instanci rozhodlo o návrhu na prohlášení neplatnosti, který byl definován různými návrhy a procesními akty účastníků řízení (v tomto smyslu viz rozsudek PINE TREE, uvedený výše,
EU:T:2011:7
, bod 46 a citovaná judikatura), mezi nimi v projednávané věci vyjádřením žalobce k odpovědi vedlejší účastnice řízení předložené zrušovacímu oddělení.
Vzhledem k tomu, že otázka posouzení důvodu vycházejícího z porušení čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož nařízení byla uplatněna a posouzena v rámci obou stupňů řízení před OHIM a žalobce se téhož důvodu dovolával před Tribunálem, rozhoduje Tribunál o tomto důvodu podle článku 65 téhož nařízení a je povinen rozhodnout o jeho opodstatněnosti.
V důsledku toho musí být tento žalobní důvod prohlášen za přípustný.
K opodstatněnosti tohoto žalobního důvodu
Je třeba připomenout, že podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, který je v projednávané věci použitelný na základě čl. 52 odst. 1 písm. a) téhož nařízení, se do rejstříku nezapíšou ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností.
Tato popisná označení nebo údaje jsou považovány za neschopné plnit základní funkci ochranné známky, tedy označovat obchodní původ výrobku nebo služby tak, aby spotřebitel, který získá výrobek nebo službu označené ochrannou známkou, mohl při dalším nabytí učinit stejnou volbu, pokud byla jeho zkušenost pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní [rozsudek ze dne 23. října 2003, OHIM v. Wrigley, C–191/01 P, Sb. rozh.,
EU:C:2003:579
, bod 30; viz rovněž rozsudek ze dne 13. září 2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt v. OHIM – Castel Frères (CASTEL), T–320/10, Sb. rozh. (výňatky),
EU:T:2013:424
, bod 40 a citovaná judikatura].
Obecný zájem, jímž je veden čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, kromě toho spočívá v zajištění, že označení popisující jednu či několik vlastností výrobků nebo služeb, pro něž je zápis jakožto ochranná známka požadován, mohou být volně užívána všemi hospodářskými subjekty, které takové výrobky nebo služby nabízejí (v tomto smyslu viz rozsudky OHIM v. Wrigley, bod 100 výše,
EU:C:2003:579
, bod 31, a Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM, bod 78 výše,
EU:C:2011:139
, bod 37).
Pokud se jedná konkrétně o označení nebo údaje, které mohou sloužit k označení zeměpisného původu kategorií výrobků, pro které je zápis ochranné známky požadován, zejména zeměpisné názvy, existuje obecný zájem na zachování jejich dostupnosti zejména z důvodu jejich schopnosti nejen případně vypovídat o jakosti a dalších vlastnostech dotyčných kategorií výrobků, ale rovněž různě ovlivnit preference spotřebitelů například tím, že spojí výrobky s místem, které může vyvolat pozitivní pocity (viz rozsudek CASTEL, bod 100 výše,
EU:T:2013:424
, bod 43 a citovaná judikatura).
Je vyloučen zápis zeměpisných názvů jako ochranných známek, pokud tyto názvy označují určitá zeměpisná místa, která jsou již proslulá nebo známá v souvislosti s dotyčnou kategorií výrobků nebo služeb, a vykazují tedy v očích zainteresovaných kruhů spojitost s těmito výrobky nebo službami, a dále je vyloučen zápis zeměpisných názvů, které mohou být užívány podniky a musí zůstat dostupné pro tyto podniky jako označení zeměpisného původu dotyčné kategorie výrobků nebo služeb (viz rozsudek CASTEL, bod 100 výše,
EU:T:2013:424
, bod 44 a citovaná judikatura).
Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 však v zásadě nebrání zápisu zeměpisných názvů, které nejsou zainteresovaným kruhům známy nebo nejsou alespoň známy jako označení zeměpisného místa, nebo dále názvů, u kterých není z důvodu vlastností označeného místa pravděpodobné, že by zainteresované mohlo napadnout, že dotčená kategorie výrobků nebo služeb pochází z tohoto místa nebo že je v něm koncipovaná (viz rozsudek CASTEL, bod 100 výše,
EU:T:2013:424
, bod 45 a citovaná judikatura).
Pro účely posouzení, zda označení může v očích zainteresovaných označovat zeměpisný původ dotyčné kategorie výrobků, je třeba určit, zda dotyčný zeměpisný název označuje místo, které v očích zainteresovaných skutečně vykazuje souvislost s dotyčnou kategorií výrobků, nebo je rozumné očekávat, že by taková souvislost mohla v budoucnu vzniknout. Za tímto účelem je třeba zohlednit více či méně velké povědomí, které zainteresovaní mají o dotčeném zeměpisném názvu, jakož i vlastnosti místa, které označuje a vlastnosti dotyčné kategorie výrobků (viz rozsudek CASTEL, bod 100 výše,
EU:T:2013:424
, bod 46 a citovaná judikatura).
Podobně tomu, co uvedl odvolací senát v bodě 35 napadeného rozhodnutí a co uvádějí OHIM a vedlejší účastnice řízení, je třeba konstatovat, že v projednávané věci – až na nepodložené tvrzení vedlejší účastnice řízení, podle kterého slovní spojení „port charlotte“ představuje „místo, které je známé díky konkrétní palírně na ostrově Islay“ – žalobce neprokázal, že uvedené slovní spojení označuje zeměpisné místo, které je proslulé nebo známé v zainteresovaných kruzích v souvislosti s whisky, a že existuje potřeba ponechat toto slovní spojení dostupné pro další výrobce whisky téhož původu coby zeměpisné označení původu. Naopak žalobce sám uznal, že původně neuplatnil absolutní důvod pro zamítnutí podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, protože nevěděl, že napadená ochranná známka odkazuje na konkrétní místo. Žalobce rovněž neprokázal, že napadená ochranná známka mohla být používána jako označení zeměpisného místa pro jiné whisky nebo že by si zainteresovaní případně mohli v budoucnu vytvořit spojitost s touto kategorií výrobků bez ohledu na původ a jazykové znalosti relevantní veřejnosti. Není tedy zřejmé, zda existuje obecný zájem na zachování dostupnosti slovního spojení „port charlotte“ pro označení jiných whisky než těch, které vyrábí vedlejší účastnice řízení, či dokonce potřeba jiných výrobců whisky volně disponovat takovým názvem.
Z těchto důvodů je třeba tento žalobní důvod zamítnout jako neopodstatněný.
Dílčí závěr
S ohledem na všechny předcházející úvahy, vzhledem k protiprávnostem zjištěným v rámci posouzení třetího a čtvrtého důvodu, které spočívají v neuplatnění relevantních pravidel portugalského práva odvolacím senátem (viz body 50 a 62 výše), je třeba napadené rozhodnutí zrušit.
K návrhu na změnu rozhodnutí
Pokud jde o druhé návrhové žádání žalobce, které směřuje ke změně napadeného rozhodnutí, postačí připomenout, že přezkum, který Tribunál provádí v souladu s článkem 65 nařízení č. 207/2009, je přezkumem legality rozhodnutí odvolacích senátů OHIM a rozhodnutí, které je předmětem žaloby, může zrušit nebo změnit pouze tehdy, když v okamžiku, kdy bylo rozhodnutí vydáno, existoval některý z důvodů pro zrušení nebo změnu uvedených v čl. 65 odst. 2 tohoto nařízení. Z toho vyplývá, že pravomoc změnit rozhodnutí přiznaná Tribunálu neznamená, že by měl pravomoc nahradit posouzení odvolacího senátu vlastním posouzením, natož provést posouzení v otázce, ke které se odvolací senát ještě nevyjádřil. Výkon pravomoci změnit rozhodnutí se proto musí v zásadě omezovat na situace, kdy je Tribunál po přezkumu posouzení provedeného odvolacím senátem schopen určit na základě prokázaných skutkových a právních okolností, jaké rozhodnutí měl odvolací senát přijmout (rozsudek Edwin v. OHIM, bod 45 výše,
EU:C:2011:452
, body 71 a 72).
V rámci použití čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 Tribunál neměl v projednávané věci možnost provést autonomní posouzení otázky, zda se žalobce může opírat o konkrétní starší práva, na která se vztahují normy portugalského práva. V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak existence, tak i působnost vnitrostátního práva představují skutkovou otázku, která se řídí zásadami upravujícími důkazní břemeno a provádění důkazů, jakož i volné hodnocení důkazů soudem (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky Edwin v. OHIM, bod 45 výše,
EU:C:2011:452
, body 49 až 51, a makro, bod 45 výše,
EU:T:2013:232
, body 62 až 65). Tribunál nemůže nahradit vlastním výkladem portugalského práva výklad, který měl provést odvolací senát na základě různých důkazů, zejména relevantních rozhodnutí portugalských soudů, která žalobce předložil v obou stupních řízení před OHIM, tedy před přijetím napadeného rozhodnutí.
V důsledku toho je třeba návrh na změnu rozhodnutí zamítnout.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Kromě toho z čl. 190 odst. 2 jednacího řádu vyplývá, že se za náklady, jejichž náhradu lze přiznat, považují pouze nutné výdaje vynaložené účastníky řízení v souvislosti s řízením před odvolacím senátem. Naopak náklady vynaložené v souvislosti s řízením před zrušovacím oddělením nepředstavují náklady, jejichž náhradu lze přiznat, takže návrhu žalobce nelze v tomto vyhovět.
Vzhledem k tomu, že žalobce požadoval náhradu nákladů řízení a OHIM neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení, a to včetně nákladů vynaložených v řízení před odvolacím senátem.
Vedlejší účastnice řízení ponese vlastní náklady řízení v souladu s čl. 138 odst. 3 jednacího řádu.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 8. července 2014 (věc R 946/2013-4) týkající se řízení o prohlášení neplatnosti vedeného mezi Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP a Bruichladdich Distillery Co. Ltd se zrušuje.

2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

3)
OHIM ponese náklady řízení včetně nákladů vynaložených v řízení před odvolacím senátem.

4)
Bruichladdich Distillery ponese vlastní náklady řízení.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 18. listopadu 2015.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu

Návrhová žádání účastníků řízení

Právní otázky

Shrnutí žalobních důvodů znějících na neplatnost

K prvnímu, druhému a třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu ze skutkového omylu týkajícího se jména Oporto; ze skutečnosti, že pojmy „porto“ a „port“ jsou chráněny jako zeměpisná označení per se, a nikoliv jako „rovnocenné výrazy“, a z toho, že ochrana označení původu je u vína upravena nikoliv pouze nařízením č. 491/2009, nýbrž rovněž vnitrostátním právem

Připomenutí argumentů účastníků řízení

K údajnému nezohlednění portugalského označení původu „porto“ nebo „port“

K rozsahu ochrany přiznávané nařízením č. 491/2009 jako takovým

K rozsahu ochrany přiznané čl. 53 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 8 odst. 4 a čl. 53 odst. 2 nařízení č. 207/2009

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení

Připomenutí argumentů účastníků řízení

K relevantní veřejnosti

K první části vycházející ze skutečnosti, že odvolací senát nepoužil portugalské právo

Ke druhé části vycházející z porušení čl. 118m odst. 2 nařízení č. 491/2009

K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení čl. 7 odst. 1 písm. g) téhož nařízení

K šestému důvodu vycházejícímu z porušení čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož nařízení

Připomenutí argumentů účastníků řízení

K přípustnosti tohoto žalobního důvodu

K opodstatněnosti tohoto žalobního důvodu

Dílčí závěr

K návrhu na změnu rozhodnutí

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.