CELEX: 62012CJ0321
Социално осигуряване
Регламент (ЕИО) № 1408/71
Член 28, параграф 2, буква б)
Здравноосигурителни обезщетения
Пенсионери с право на пенсия за старост в няколко държави членки
Пребиваване в друга държава членка
Предоставяне на обезщетения в натура в държавата по пребиваване
Разходи за обезщетенията
Държава членка, на чието "законодателство" пенсионерът е бил най-дълго време субект
Понятие

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 28, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената му и актуализирана редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в
ОВ L 32, 2008 г., стр. 31
), изменен с Регламент (ЕО) № 1992/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година (
ОВ L 392, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 288, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Van der Helder и г-н Farrington, от една страна, и College voor zorgverzekeringen (Съвет за здравно осигуряване, наричан по-нататък „CVZ“), от друга, по повод заплащането на вноски по законоустановената задължителна схема за здравно осигуряване, приложима в Нидерландия.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 1 от Регламент № 1408/71 е озаглавен „Определения“ и гласи:
„По смисъла на настоящия регламент:
[…]
„(й)
законодателство
означава законите, подзаконовите и други разпоредби, както и всички настоящи или бъдещи мерки за прилагане от всяка държава членка, които се отнасят за клоновете и схемите на социално осигуряване, предвидени в член 4, параграфи 1 и 2, или предвидените в член 4, параграф 2а специални обезщетения, получавани без вноски.
[…]
с)
осигурителни периоди
означава периодите, през които са внасяни вноски или периодите на трудова или самостоятелна заетост, които се определят или признават за осигурителни периоди от законодателството, съгласно което са завършени или се считат за завършени, както и всички приравнени на тях периоди, когато съгласно споменатото законодателство се считат за равностойни на осигурителни периоди […]“.
Член 4 от този регламент е озаглавен „Уредени въпроси“ и параграф 1 от него гласи:
„Настоящият регламент се прилага за цялото законодателство, което се отнася до следните клонове на социално осигуряване:
а)
обезщетения за болест и майчинство;
б)
обезщетения за инвалидност, включително обезщетенията за поддържане или подобряване на способността за печалба на доходи;
в)
обезщетения за старост;
г)
обезщетения за преживели лица;
д)
обезщетения за трудови злополуки и професионална болест;
е)
помощи при смърт;
ж)
обезщетения за безработица;
з)
семейни обезщетения“.
Дял III от посочения регламент съдържа особени разпоредби във връзка с тези различни категории обезщетения. Глава 1 от дял III се отнася до обезщетенията за болест и майчинство. Раздел 5 от тази глава е озаглавен „Пенсионери и членове на техните семейства“ и обхваща членове 27—34 от Регламент № 1408/71.
Член 27 от този регламент е озаглавен „Платими пенсии съгласно законодателството на няколко държави, когато е налице право на обезщетения в страната на пребиваване“ и текстът му гласи:
„Пенсионер, който има право да получава пенсии съгласно законодателството на две или повече държави членки, едното от които е законодателството на държавата членка, на чиято територия пенсионерът пребивава, и който има право на обезщетения съгласно законодателството на последно посочената държава членка, като при необходимост се вземат под внимание разпоредбите на член 18 и приложение VI, получава, заедно с членовете на семейството си, такива обезщетения от и за сметка на институцията по мястото на пребиваване като пенсионер, чиято пенсия е платима единствено съгласно законодателството на последно посочената държава членка“.
Член 28 от посочения регламент е озаглавен „Платими пенсии съгласно законодателството на една или повече държави в случаи, когато не е налице право на обезщетения в страната на пребиваване“ и предвижда:
„1.   Пенсионер, който има право на пенсия съгласно законодателството на една държава членка или на пенсии съгласно законодателството на две или повече държави членки и който няма право на обезщетения съгласно законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава, въпреки всичко получава такива обезщетения за себе си и за членовете на своето семейство, доколкото би имал право на това, като при необходимост се вземат под внимание разпоредбите на член 18 и приложение VI, съгласно законодателството на държавата членка или поне на една от държавите членки, които са компетентни по отношение на пенсиите, ако […] пребивава[ше] на територията на тази държава. Обезщетенията се предоставят при следните условия:
a)
обезщетения в натура се предоставят от името на посочената в параграф 2 институция от институцията по мястото на пребиваване, все едно че съответното лице е пенсионер съгласно законодателството на държавата, на чиято територия пребивава и има право на такива обезщетения;
[…]
2.   В уредените в параграф 1 случаи разходите за обезщетения в натура са за сметка на институцията, която се определя съгласно следните правила:
[…]
б)
когато пенсионерът има право на посочените обезщетения съгласно законодателството на две или повече държави членки, разходите за тези обезщетения са за сметка на компетентната институция на държавата членка, на чието законодателство пенсионерът е бил най-дълго време субект; ако в резултат на прилагането на това правило се окаже, че няколко институции отговарят за разходите за обезщетенията, разходите са за сметка на институцията, която прилага законодателството, на което пенсионерът последно е бил субект“.
Член 28а от същия регламент е озаглавен „Платими пенсии съгласно законодателството на една или повече държави членки, различни от страната на пребиваване, когато е налице право на обезщетения в последната страна“ и предвижда:
„Когато пенсионерът, който има право на пенсия съгласно законодателството на една държава членка или на пенсии съгласно законодателствата на две или повече държави членки, пребивава на територията на държава членка, съгласно чието законодателство правото за получаване на обезщетения в натура не подлежи на условия за осигуряване или заетост и не се дължи пенсия, разходите за предоставените на пенсионера и на членовете на неговото семейство обезщетения в натура са за сметка на институцията на една от компетентните по отношение на пенсиите държави членки, която се определя съгласно правилата, предвидени в член 28, параграф 2, дотолкова, доколкото пенсионерът и членовете на неговото семейство биха имали право на такива обезщетения съгласно прилаганото от посочената институция законодателство, ако […] пребивава[ха] на територията на държавата членка, в която се намира институцията“.
Член 33 от Регламент № 1408/71 е озаглавен „Вноски, дължими от пенсионери“ и гласи:
„1.   Институцията на държава членка, която отговаря за изплащането на пенсия и която прилага законодателство, предвиждащо приспадане от пенсиите на вноски за болест и майчинство, има право да извършва такова приспадане, което се изчислява съобразно съответното законодателство от платимата от въпросната институция пенсия, доколкото разходите за обезщетенията по членове 27, 28, 28а, 29, 31 и 32 са за сметка на институция на споменатата държава членка.
2.   Когато, в посочените в член 28а случаи, съгласно законодателството на държава членка, на чиято територия пребивава даден пенсионер, придобиването на право на обезщетения за болест и майчинство зависят от плащането на вноски или от извършването на подобни плащания, тези вноски не се дължат по силата на пребиваването на въпросния пенсионер“.
Съгласно член 36, параграф 1 от този регламент обезщетенията в натура, които се предоставят от институцията на една държава членка за сметка на институцията на друга държава членка например на основание на разпоредбите на членове 28, 28а и 33 от този регламент, се възстановяват в пълен размер.
Член 95 от Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета от 21 март 1972 година относно определяне на реда за прилагане на Регламент № 1408/71 в изменената му и актуализирана редакция съгласно Регламент № 118/97, изменен с Регламент (ЕО) № 1223/98 на Съвета от 4 юни 1998 г. (
ОВ L 168, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 60), предвижда, че сумата на обезщетенията в натура, предоставени съгласно разпоредбите на членове 28 и 28а от Регламент № 1408/71, се възстановява от компетентните институции на институциите, които са предоставили въпросните обезщетения, на основата на еднократно плащане, което е възможно най-близко по размер до действително направените разходи, като начинът за изчисляване на размера на това плащане е определен в същата разпоредба.
Нидерландското право
Преди 1 януари 2006 г. Законът относно здравноосигурителните каси (Ziekenfondswet, наричан по-нататък „ZFW“) е предвиждал задължителна схема за здравно осигуряване само за работниците с доходи под определен праг. Обратно, лицата, за които схемата не се е прилагала, е трябвало да сключват частни осигурителни договори с осигурителни дружества, за да имат здравна осигуровка.
При определени условия тази задължителна законоустановена схема е била приложима и за пребиваващите в чужбина пенсионери, които получават пенсия за осигурителен стаж и възраст съгласно Закона за общото осигуряване за старост (Algemene Ouderdomswet, наричан по-нататък „AOW“) или пенсия за инвалидност съгласно Закона за осигуряването за неработоспособност (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering).
След 1 януари 2006 г. Законът за здравното осигуряване (Zorgverzekeringswet, наричан по-нататък „ZVW“, който в случая е приложим в редакцията му от 1 август 2008 г.) въвежда задължителна схема за здравно осигуряване за всички лица, които пребивават или работят в Нидерландия.
Член 69 от този закон гласи следното:
„1.   Пребиваващите в чужбина лица, които на основание на регламент на Съвета на Европейските общности или на основание на регламент, приет по силата на Споразумението за Европейското икономическо пространство, или на договор в областта на социалната сигурност имат право на медицински грижи в случай на нужда или на възстановяване на разноските за тях, както предвижда законодателството относно здравното осигуряване в тяхната страна на пребиваване, уведомяват за това [CVZ], освен ако не са длъжни да започнат да се осигуряват съгласно този закон.
2.   Лицата по параграф 1 заплащат вноска, чийто размер се определя с министерско постановление. За целите на прилагането на Закона за добавките за здравна помощ [Wet op de zorgtoeslag] една част от тази вноска, чийто размер се определя в посоченото постановление, се счита за премия за здравно осигуряване.
[…]
4.   [CVZ] управлява механизма, въведен с разпоредбите на параграф 1 и с посочената в него международна уредба, и взема решенията във връзка с начисляването и събирането на вноската, посочена в параграф 2 […]“.
Освен това както преди, така и след 1 януари 2006 г. Законът за общото осигуряване за специални медицински разходи (Algemene wet bijzondere ziektekosten) гарантира, че цялото население ще бъде осигурено срещу риска от извънредни медицински разходи, каквито в частност са рисковете, които не са осигурени по ZFW или ZVW, нито са покрити от частна осигуровка.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Г-н Van der Helder е пенсиониран нидерландски гражданин, който от 1991 г. живее във Франция. По време на активния си трудов живот е пребивавал и работил в различни държави членки. От август 1997 г. той получава съгласно нидерландското законодателство пенсията по AOW. Размерът на пенсията е определен въз основа на натрупаните от него 43 години осигурителен стаж в тази държава членка. През тези години той е осигуряван отчасти поради пребиваването си в страната и отчасти въз основа на доброволно осигуряване към осигурителната схема. Наред с тази пенсия г-н Van der Helder получава пенсия за осигурителен стаж и възраст от Република Финландия, където се е осигурявал между 1980 г. и 1987 г. Той получава пенсия за осигурителен стаж и възраст и съгласно законодателството на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия.
Г-н Farrington е пенсиониран британски гражданин, който живее в Испания от май 2004 г. По време на активния си трудов живот е пребивавал и работил в няколко държави членки, и в частност в Обединеното кралство и в Нидерландия. От април 2006 г. той получава съгласно нидерландското законодателство пенсия за осигурителен стаж и възраст по AOW. Размерът на пенсията е определен въз основа на натрупаните от него 35 години осигурителен стаж към осигурителната схема на тази държава членка. Освен тази пенсия г-н Farrington получава и пенсия за осигурителен стаж и възраст от Обединеното кралство, където е работил между 1957 г. и 1972 г.
До 1 януари 2006 г. г-н Van der Helder и г-н Farrington не са били задължително осигурени по нидерландската законоустановена здравноосигурителна схема. Те са имали частни здравни осигуровки. За сметка на това, докато са живеели в Нидерландия, и двамата са били осигурени по Закона за общото осигуряване за специални медицински разходи.
След влизането в сила на ZVW на 1 януари 2006 г. CVZ приема, че тъй като предвидената от ZVW задължителна здравноосигурителна схема би се прилагала за г-н Van der Helder и г-н Farrington, ако пребиваваха в Нидерландия, и тъй като те нямат право на пенсия за осигурителен стаж и възраст в държавата членка по пребиваването си, а по време на активния си трудов живот са се осигурявали най-дълго време съгласно нидерландското законодателство в областта на социалното осигуряване, предоставяните им в държавата членка по пребиваване обезщетения в натура трябва да са за сметка на Нидерландия съгласно членове 28 и 28а от Регламент № 1408/71.
CVZ също така решава да удържа от пенсиите на г-н Van der Helder и г-н Farrington предвидените в член 69 от ZVW вноски по установената с този закон задължителна здравноосигурителна схема.
Сезиран с въззивни жалби от г-н Van der Helder и г-н Farrington срещу първоинстанционните съдебни решения на Rechtbank Amsterdam, Centrale Raad van Beroep отбелязва, че жалбоподателите в главното производство имат право на пенсии в най-малко две държави членки и поради това съгласно член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71 разходите за обезщетенията в натура са за сметка на компетентната институция на държавата членка, на чието „законодателство“ те, като имащи право на тези пенсии, са били най-дълго време субекти.
Тази юрисдикция смята, че понятието „законодателство“ може да се тълкува поне по три различни начина.
Според първото тълкуване, поддържано от г-н Van der Helder и от г-н Farrington, въпросното понятие би следвало да обхваща законодателството относно обезщетенията за болест и майчинство. Макар обаче да не оспорват факта, че са работили най-дълго време в Нидерландия и че най-дълго време са били субекти на нидерландското законодателство в областта на социалното осигуряване, г-н Van der Helder и г-н Farrington сочат, че всъщност никога не са се осигурявали към законоустановената здравноосигурителна схема в Нидерландия или най-малкото са се осигурявали към нея в продължение на по-кратък период в сравнение с периодите, през които са имали здравни осигуровки в други държави членки. Затова в конкретния случай държавите членки, които следвало да покриват разходите за обезщетенията в натура в държавата по пребиваване, били съответно Финландия и Обединеното кралство. Това тълкуване било потвърдено от Regeringsrätten (Върховен административен съд, Швеция) в Решение № 4381-10 от 14 декември 2011 г. по дело Wehmeyer. Ако се възприемат тези съображения, би трябвало да се установи дали трябва да се вземе предвид само осигуряването към законоустановената здравноосигурителна схема, или трябва да се вземе предвид осигуряването за болест и майчинство като цяло, за да се определи на „законодателството“ на коя държава членка жалбоподателите в главното производство са били най-дълго време субекти.
Според второто тълкуване, което е възприето от Rechtbank Amsterdam и с което запитващата юрисдикция е склонна да се съгласи, понятието „законодателство“ би следвало да се отнася до пенсионното осигуряване, въз основа на което заинтересованите лица понастоящем получават пенсиите си. Това тълкуване следвало от Решение от 10 май 2001 г. по дело Rundgren (
C-389/99, Recueil, стр. I-3731
, точки 44—49). То било съобразено и с начина на финансиране на здравноосигурителните схеми чрез вноски, които зависят от доходите на заинтересованите лица и които за пенсионерите се удържат от пенсията. Ако се възприеме това тълкуване, би трябвало да се определи и дали следва да се взема предвид целият период на осигуряване към пенсионната схема, независимо от основанието за осигуряване и от това дали действително са заплащани вноски. Възниквал и въпросът дали трябва да се отчитат периодите на доброволно осигуряване към схемата.
Накрая, според третото тълкуване, поддържано от CVZ, понятието „законодателство“ би следвало да се отнася до законодателството в областта на социалното осигуряване като цяло. Според CVZ член 28, параграф 2 от Регламент № 1408/71 има за цел да възложи разходите за медицинските грижи, които дадено лице получава по време на пенсия, на онази държава членка, по чиято схема за социална сигурност това лице най-дълго време е плащало вноски. Това тълкуване намирало подкрепа в член 1, буква й) от Регламента, който дава определение на понятието „законодателство“ чрез препращане към член 4 от същия. Ако се възприемат тези съображения, би трябвало да се прецени дали да се вземат предвид периодите на доброволно осигуряване към осигурителната схема.
При тези обстоятелства Centrale Raad van Beroep решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Какво се има предвид в член 28, параграф 2, буква б) от Регламент […] № 1408/71 с израза „законодателство[, на което] пенсионерът е бил най-дълго време субект“ — законодателството относно обезщетенията за болест и майчинство, законодателството относно обезщетенията за старост или цялото законодателство относно посочените в член 4 от този регламент клонове на социалното осигуряване, които са намирали приложение въз основа на дял II от Регламента?“.
По искане на запитващата юрисдикция председателят на Съда взе решение делото да бъде разгледано с предимство на основание член 53, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция иска да се установи как трябва да се тълкува член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71 — в смисъл, че посоченото в тази разпоредба „законодателство“, на което пенсионерът е бил най-дълго време субект, е законодателството относно обезщетенията за болест и майчинство, или в смисъл, че това е законодателството относно пенсиите, или пък в смисъл, че става дума за цялото законодателство относно посочените в член 4 от този регламент клонове на социалното осигуряване, които са намирали приложение.
От акта за преюдициално запитване личи, че този въпрос е поставен във връзка със спор относно законосъобразността на решенията на нидерландските власти да удържат вноски от пенсиите, които изплащат на един нидерландски и на един британски гражданин, получаващи пенсии съгласно законодателството на няколко държави членки, сред които не са Френската република и Кралство Испания, където те пребивават, като тези вноски се удържат за целите на обезщетенията в натура за болест, предоставяни съгласно член 28 от Регламент № 1408/71 в държавата членка на пребиваването им, в която те нямат право на такива обезщетения. Решенията са взети след влизането в сила на 1 януари 2006 г. на въведената с ZVW нова задължителна здравноосигурителна схема в Нидерландия, която заменя прилаганата преди тази дата схема по ZFW, обхващала само работниците с доходи под определени прагове, и която вече се прилага за всички лица, които пребивават или работят в тази държава членка.
В това отношение следва да се напомни, че член 28 от Регламент № 1408/71 съдържа „стълкновителна норма“, която в частност позволява, когато става дума за пенсионери, които имат право на пенсии съгласно законодателствата на няколко държави членки и които пребивават в друга държава членка, в която нямат право на обезщетения за болест и майчинство, да се определи коя институция отговаря за предоставянето на тези обезщетения и кое е приложимото законодателство (вж. в този смисъл Решение от 10 януари 1980 г. по дело Jordens-Vosters,
69/79, Recueil, стр. 75
, точка 12; Решение по дело Rundgren, посочено по-горе, точки 43 и 44; Решение от 3 юли 2003 г. по дело Van der Duin и ANOZ Zorgverzekeringen,
C-156/01, Recueil, стр. I-7045
, точка 39, както и Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Van Delft и др.,
C-345/09, Сборник, стр. I-9879
, точка 38).
Съгласно член 28, параграф 1 от Регламента тези пенсионери получават такива обезщетения за болест и майчинство от компетентната институция на държавата членка по пребиваването си, доколкото биха имали право на тях по силата на законодателството на държавата, която отговаря за изплащането на пенсията, ако пребиваваха на нейна територия (вж. в този смисъл Решение по дело Van der Duin и ANOZ Zorgverzekeringen, посочено по-горе, точки 40, 47 и 53, както и Решение по дело Van Delft и др., посочено по-горе, точка 39).
Съгласно член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71, когато няколко държави членки са компетентни в областта на пенсиите, разходите за обезщетенията в натура за болест и майчинство се възлагат на една от тях в зависимост от това колко време лицето е било субект на законодателството на всяка от тези държави членки, като разходите се покриват от компетентната институция на държавата членка, „на чието законодателство пенсионерът е бил най-дълго време субект“.
В случая от акта за преюдициално запитване личи, че според CVZ е от неговата компетентност да събира от жалбоподателите в главното производство вноските за обезщетенията в натура за болест, които им се предоставят в държавата членка по пребиваване съгласно член 28 от Регламент № 1408/71, тъй като най-дълго време са били субекти на нидерландската схема за социално осигуряване по смисъла на параграф 2, буква б) от този член. В настоящото дело нидерландското и шведското правителство поддържат същото тълкуване.
За сметка на това жалбоподателите в главното производство в становищата си отново защитават тезата, че тази разпоредба се отнася до законодателството относно обезщетенията за болест и майчинство. Естонското и финландското правителство, правителството на Обединеното кралство и Комисията пък считат, че трябва да се вземе предвид националното законодателство относно пенсиите.
Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза следва да се вземат предвид едновременно текстът, контекстът и целите ѝ (вж. по-специално Решение по дело Rundgren, посочено по-горе, точка 41 и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до текста на член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71, несъмнено е, че както посочва г-н Van der Helder, в първата част от първото изречение на тази разпоредба се има предвид законодателството относно обезщетенията за болест и майчинство.
Това обаче не е непременно решаващо за отговора на зададения от националната юрисдикция въпрос. Всъщност тази част от първото изречение цели просто да напомни вида на обезщетенията, предмет на дял III от Регламент № 1408/71, докато съдържащият се във втората част на това изречение термин „законодателство“, който всъщност е предмет на настоящия въпрос, е свързан с определянето на държавата членка, която трябва да покрива разходите за тези обезщетения в особения случай, когато пенсионерите имат право на пенсия съгласно „законодателството“ на една или повече държави членки.
Освен това, макар наистина в член 1, буква й) от Регламент № 1408/71 терминът „законодателство“ да е дефиниран като обхващащ по същество националните правни уредби, които се отнасят за клоновете и схемите на социално осигуряване, предвидени в член 4, параграфи 1 и 2, или предвидените в член 4, параграф 2а специални обезщетения, получавани без вноски, от това не може да се заключи, че и в други разпоредби на Регламента този термин систематично се използва като обозначаващ всички клонове и схеми на социално осигуряване.
Всъщност, както правилно посочва финландското правителство, член 1, буква й) и член 4, параграфи 1—2а от Регламент № 1408/71 имат за цел единствено да очертаят предметния обхват на този регламент, като изключат от него в частност колективните трудови договори. Тези разпоредби обаче изобщо не са предназначени да установят особените правила във връзка с различните категории обезщетения, които се съдържат в дял III от същия регламент.
При това положение, за да се определи обхватът на използваното в член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71 понятие „законодателство“, на което пенсионерът е бил най-дълго време субект, следва да се вземат предвид контекстът и целите на тази разпоредба.
В това отношение следва да се отбележи, че член 28 от Регламент № 1408/71, подобно на членове 27 и 28а, е част от дял III, глава 1, раздел 5 от този регламент — уредба, която се отнася до правата на пенсионерите във връзка с обезщетенията за болест и майчинство.
Член 27 от Регламент № 1408/71 урежда случаите, в които пенсионерът има право да получава пенсия съгласно законодателствата на няколко държави членки, включително на държавата, в която пребивава, и има право на споменатите обезщетения в последната държава. Член 28 от Регламента, както вече беше посочено в точки 31 и 32 от настоящото решение, се отнася до случаите, в които пенсионерът има право на пенсия съгласно законодателствата на една или повече държави членки, сред които не е държавата на пребиваването му, и няма право на обезщетенията в последната държава. Що се отнася до член 28а от Регламента, той урежда хипотеза, подобна на тази по член 28, но с тази разлика, че в държавата на пребиваване е налице право на обезщетенията в натура (Решение по дело Rundgren, посочено по-горе, точка 43).
В така установената с членове 27, 28 и 28а система институцията, която следва да покрива разходите за обезщетенията в натура за болест и майчинство, винаги е институция на държава членка, която е компетентна по отношение на пенсиите, доколкото пенсионерът би имал право на тези обезщетения съгласно законодателството на тази държава членка, ако пребиваваше на нейна територия (вж. в този смисъл Решение по дело Rundgren, посочено по-горе, точка 46).
В това отношение член 28а от Регламент № 1408/71, който урежда хипотезата, при която в държавата по пребиваването на пенсионера правото за получаване на обезщетения в натура не зависи от условия за осигуряване или заетост, изрично предвижда, че „разходите [за тези обезщетения] са за сметка на институцията на една от компетентните по отношение на пенсиите държави членки“, така че държавата членка, на чиято територия пребивава заинтересованото лице, да не е длъжна да покрива тези разходи само защото лицето пребивава там. В този смисъл целта на разпоредбата е да не се допуска да бъдат ощетени държавите членки, чието законодателство предвижда право на обезщетения в натура с единственото условие за местопребиваване на тяхна територия, като за тази цел институцията, която трябва да покрива разходите за обезщетенията в натура, предоставяни в тези държави, се определя по същите правила като приложимите съгласно член 28 от Регламента в случаите, в които става дума за държави членки, които не признават подобно право (вж. в този смисъл Решение по дело Rundgren, посочено по-горе, точка 45).
Както Съдът вече е постановил, съгласно тези правила институцията по местопребиваване предоставя на пенсионерите обезщетенията в натура за сметка на институцията на една от държавите членки, компетентни по отношение на пенсиите (вж. Решение по дело Rundgren, посочено по-горе, точка 45, и Решение по дело Van Delft и др., посочено по-горе, точка 39).
Оттук следва, че системата, въведена с членове 27, 28 и 28а от Регламент № 1408/71, установява връзка между компетентността за отпускане на пенсии и задължението за покриване на разходите за обезщетенията в натура за болест и майчинство, като това задължение е производно на фактическата компетентност по отношение на пенсиите (вж. Решение по дело Rundgren, посочено по-горе, точка 47).
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 48—51 от заключението си, подобна система е в състояние да гарантира, че в съответствие с целта на член 28а от Регламент № 1408/71, напомнена в точка 45 от настоящото решение, няма да бъдат ощетявани държавите членки, чието законодателство предоставя право на обезщетенията за болест и майчинство с единственото условие за местопребиваване на тяхна територия.
Оттук следва, че „законодателството“, на което пенсионерът е бил най-дълго време субект, посочено в член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71, е пенсионното законодателство.
Следователно, когато заинтересованите лица — както в случая в главното производство — са пенсионери, които получават пенсии съгласно законодателството на няколко държави членки и пребивават в друга държава членка, в която нямат право на обезщетения в натура за болест и майчинство, разходите за тези обезщетения съгласно посочената разпоредба са за сметка на държавата членка, която е компетентна по отношение на пенсиите и на чието законодателство в тази област заинтересованите лица най-дълго време са били субекти.
Това тълкуване се подкрепя от член 33 от Регламент № 1408/71, като се има предвид, че тази разпоредба разрешава именно на държавата членка, която отговаря за изплащането на пенсията и която прилага законодателство, предвиждащо приспадане от пенсиите на вноски за болест и майчинство, да приспада тези вноски от платимата от нея пенсия, доколкото съгласно членове 27, 28 и 28а от този регламент тя следва да покрива разходите за обезщетенията, предоставяни в държавата по пребиваването на пенсионера.
Тълкуването намира потвърждение и в член 95 от Регламент № 574/72, в изменената му и актуализирана редакция съгласно Регламент № 118/97, изменен с Регламент № 1223/98, от който следва, че съгласно член 36 от Регламент № 1408/71 сумата на обезщетенията в натура за болест и майчинство, предоставяни на пенсионерите в държавата им по пребиваване, при всички случаи се възстановява от държава членка, която отговаря за изплащането на пенсията и която съответно поема основната част от рисковете, свързани с предоставянето на обезщетенията в натура за болест в държавата членка, в която пребивава пенсионерът (вж. в този смисъл Решение по дело Van der Duin и ANOZ Zorgverzekeringen, посочено по-горе, точка 44, и Решение по дело Van Delft и др., посочено по-горе, точка 79).
В мотивите към акта си запитващата юрисдикция освен това пита дали за целите на прилагането на член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71 трябва да се вземат предвид само периодите на задължително осигуряване и тези, през които са плащани вноски, но не и съответно периодите на доброволно осигуряване и периодите, през които не са плащани вноски.
От предоставените на Съда данни обаче не личи отговорът на това запитване да може — както посочиха в съдебното заседание както г-н Van der Helder, така и нидерландското правителство и Комисията в отговор на въпрос на Съда — да окаже въздействие при определянето в главното производство на държавата членка, която следва да покрива разходите за разглежданите обезщетения, доколкото пенсионното законодателство, на което жалбоподателите в главното производство най-дълго време са били субекти, при всички случаи е нидерландското.
При тези условия посоченото запитване се явява хипотетично и следователно не е необходимо да му се отговаря (вж. в този смисъл Решение от 22 юни 2010 г. по дело Melki и Abdeli,
C-188/10 и C-189/10, Сборник, стр. I-5667
, точка 27).
Ето защо на поставения въпрос следва да се отговори, че член 28, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че посоченото в тази разпоредба „законодателство“, на което пенсионерът е бил най-дълго време субект, е пенсионното законодателство.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Член 28, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената му и актуализирана редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г., изменен с Регламент (ЕО) № 1992/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 г., трябва да се тълкува в смисъл, че посоченото в тази разпоредба „законодателство“, на което пенсионерът е бил най-дълго време субект, е пенсионното законодателство.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.