CELEX: 62009CJ0050
Tagállami kötelezettségszegés
85/337/EGK irányelv
Az illetékes környezetvédelmi hatóságnak a projektek környezetre gyakorolt hatásai vizsgálatának elvégzésére vonatkozó kötelezettsége
Több, hatáskörrel rendelkező hatóság
A várhatóan közvetlenül vagy közvetve érintett tényezők közötti kölcsönhatás vizsgálata biztosításának szükségessége
Az irányelv bontási munkák tekintetében történő alkalmazása

Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelével a következők megállapítását kéri a Bíróságtól:
–      mivel nem ültette át az 1997. március 3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel (HL L 73., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet,
3. kötet, 151. o.) és a 2003. május 26‑i 2003/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 156., 17. o.; magyar nyelvű
különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 466. o.) módosított, az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról
szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv (HL L 175., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet,
248. o., a továbbiakban: 85/337 irányelv) 3. cikkét;
–      mivel nem biztosította, hogy azokban az esetekben, amikor a területrendezésért felelős ír hatóságok és a környezetvédelmi
hivatal (a továbbiakban: Hivatal) egyaránt rendelkezik döntéshozatali jogkörrel valamely projekttel kapcsolatban, maradéktalanul
teljesüljenek az ezen irányelv 2–4. cikkében előírt követelmények; és
–      mivel a bontási munkákat kizárta az ezen irányelvet átültető jogszabályainak hatálya alól,
Írország nem teljesítette az említett irányelvből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
A 85/337 irányelv 1. cikkének (2) és (3) bekezdése ekként rendelkezik:
„(2)      Jelen irányelv alkalmazásában
»projekt«:
–        épületek vagy egyéb létesítmények kivitelezése,
–        egyéb beavatkozások a természetes környezetbe és tájba, beleértve az ásványkincsek kiaknázását is;
[...]
»engedély«:
a hatáskörrel rendelkező hatóság vagy hatóságok olyan döntése, amely feljogosítja a projektgazdát a projekt elvégzésére;.
(3)      A hatáskörrel rendelkező hatóság(ok) az(ok) a hatóság(ok), amelye(ke)t a tagállamok az ebből az irányelvből következő feladatok
teljesítésért felelős hatóságként kijelölnek.”
Az említett irányelv 2. cikke (1)–(2a) bekezdésének értelmében:
„(1) A tagállamok meghoznak minden olyan intézkedést, amely ahhoz szükséges, hogy az engedély megadása előtt többek között
a jellegüknél, méretüknél vagy elhelyezkedésüknél fogva a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorló projektek engedélyezése
kötelező legyen, és esetükben hatásvizsgálatot végezzenek. Ezeket a projekteket a 4. cikk határozza meg.
(2) A környezeti hatásvizsgálat elvégezhető a tagállamban meglévő, a projektek engedélyezésére vonatkozó eljárás, vagy ennek
hiányában más eljárás alkalmazásával, vagy az ennek az irányelvnek való megfelelés céljából kialakítandó eljárásokkal.
(2a) A tagállamok gondoskodhatnak egységes eljárásról is ennek az irányelvnek, valamint a környezetszennyezés integrált megelőzéséről
és csökkentéséről szóló, 1996. szeptember 24‑i 96/61/EK tanácsi irányelv követelményeinek való együttes megfeleléshez […].”
Ugyanezen irányelv 3. cikke előírja:
„A környezeti hatásvizsgálat minden egyedi esetre vonatkozóan a 4– 11. cikkel összhangban megfelelő módon azonosítja, leírja
és értékeli az egyes projektek közvetlen és közvetett hatásait a következő tényezőkre vonatkozóan [helyesen: az egyes projektek
alábbi tényezőkre gyakorolt közvetlen és közvetett hatásait]:
–        emberek, állat‑ és növényvilág,
–        talaj, víz, levegő, éghajlat és a táj;
–        anyagi javak és a kulturális örökség;
–        az első, a második és a harmadik francia bekezdésben említett tényezők közötti kölcsönhatás”.
A 85/337 irányelv 4. cikke (1) és (2) bekezdésének szövegezése az alábbi:
„(1)      A 2. cikk (3) bekezdésre is figyelemmel az I. mellékletben felsorolt projekteket vizsgálatnak vetik alá az 5–10. cikkel összhangban.
(2)      A 2. cikk (3) bekezdésre is figyelemmel a II. mellékletben felsorolt projektekre [helyesen: projektek esetében] a tagállamok
határozzák meg:
a)      esetenkénti vizsgálattal
vagy
b)      a tagállamok által megállapított küszöbértékek vagy szempontrendszer alapján,
hogy a projektet alá kell‑e vetni az 5–10. cikknek megfelelő vizsgálatnak.
A tagállamok dönthetnek úgy is, hogy az a) vagy a b) pontnak megfelelő mindkét eljárást alkalmazzák”.
Az említett irányelv 5–7. cikke a benyújtandó információkra, valamint a vizsgálati eljárás keretében folytatandó konzultációkra
vonatkozik. Az 5. cikk a projektgazda által közlendő információkra, a 6. cikk pedig egyrészt a különös környezetvédelmi feladatokat
ellátó hatóságokkal, másrészt a nyilvánossággal folytatott konzultációra vonatkozik, míg a 7. cikk tárgya az érintett másik
tagállam értesítésére vonatkozó kötelezettség határokon átnyúló projekt esetén. Ugyanezen irányelv 8. cikke rögzíti, hogy
e konzultációk eredményeit és a kapott információt figyelembe kell venni az engedélyezési eljárás során.
Ugyanezen irányelvnek az engedélyezési eljárás végén hozott döntésről szóló 9–11. cikkének tárgya a nyilvánosság és az érintett
tagállamok tájékoztatása, az ipari és gazdasági titok tiszteletben tartása, a nyilvánosság tagjainak a bíróság előtti jogorvoslathoz
való joga, illetve a tagállamok és a Bizottság közötti információcsere.
A 85/337 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése eredeti változatában a tagállamok kötelezettségévé tette, hogy legkésőbb 1988.
július 3‑ig megfeleljenek e rendelkezéseknek. A 97/11 és a 2003/35 irányelv által véghezvitt módosítások értelmében a tagállamoknak
e rendelkezéseket 1999. március 14‑ig, illetve 2005. június 25‑ig kellett végrehajtaniuk.

A nemzeti szabályozás
A területrendezésről és fejlesztésről szóló 2000. évi törvény
A stratégiai infrastruktúrákról szóló 2006. évi törvénnyel (Strategic Infrastructure Act 2006) módosított, a területrendezésről
és fejlesztésről szóló 2000. évi törvény (Planning and Development Act 2000; a továbbiakban: PDA) a 85/337 irányelv I. és
II. mellékletében felsorolt projektek legtöbb kategóriája tekintetében meghatározza az engedélyek kiadására alkalmazandó jogi
hátteret. Egyes projektek tekintetében a PDA által előírt és a főszabály szerint egy helyi hatóság által kiadott úgynevezett
területrendezési engedély az engedélynek egy projekt kivitelezéséhez előírt egyetlen formája. Ilyen esetre a PDA akként rendelkezik,
hogy a helyi hatóságok által hozott határozatok ellen jogorvoslat iránti kérelem nyújtható be az An Bord Pleanála (nemzeti
területrendezési tanács [a továbbiakban: tanács]) előtt.
A PDA X. részének, amely a 172–177. cikket tartalmazza, tárgya a környezeti hatásvizsgálat. A 176. cikk előírja, hogy az ilyen
vizsgálatot szükségessé tevő projektek rendelet útján kerülnek meghatározásra. A 172. cikk akként rendelkezik, hogy a 176. cikk
alapján elfogadott jogszabályi rendelkezések hatálya alá tartozó projektek tekintetében az engedély iránti kérelemhez csatolni
kell egy környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatot. A 173. cikknek megfelelően, amikor a területrendezésért felelős hatósághoz
olyan engedély iránti kérelemmel fordulnak, amely tekintetében környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatot nyújtanak be,
az említett hatóságnak, illetve jogorvoslat esetén a tanácsnak ezt a nyilatkozatot tekintetbe kell vennie. A 177. cikk előírja,
hogy azon információk, amelyeket e nyilatkozatnak tartalmaznia kell, rendelet útján kerülnek meghatározásra.
A PDA végrehajtásáról szóló rendelkezéseket a területrendezésről és fejlesztésről szóló 2008. évi rendelettel módosított,
a területrendezésről és fejlesztésről szóló 2001. évi rendelet (Planning and Development Regulations 2001; a továbbiakban:
PDR) határozza meg, amely többek között a PDA 176. és 177. cikkének végrehajtása céljából került elfogadásra.
A PDR második része olyan projektekre vonatkozik, amelyek mentesülnek a környezeti hatásvizsgálat alól. 6. cikke e tekintetben
az említett rendelet 2. mellékletének első részére hivatkozik, amely az 50. kategória alatt „épület vagy minden más szerkezet
bontását” említi. A PDR 9. és 10. cikke meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett egy főszabály szerint engedélyezési
eljárás alól mentesülő projektet mégis alá kell vetni engedélyezési eljárásnak.
A PDR tizedik része a környezeti hatásvizsgálatról szól. 93. cikke, az említett rendelet 5. mellékletével összefüggésben értelmezve,
meghatározza a projektek azon kategóriáit, amelyek tekintetében ilyen vizsgálat szükséges. A PDR 94. cikkének, amely felsorolja
azokat az információkat, amelyeket a környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatnak tartalmaznia kell, szövegezése az alábbi:
„A környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatnak tartalmaznia kell:
(a)      a 6. mellélet 1. pontjában meghatározott információkat,
(b)      a 6. melléklet 2. pontjában meghatározott információkat, amennyiben
(i)      ezen információk jelentősek az engedélyezési eljárás adott szakaszában, és az adott projekt, projekttípus vagy a várhatóan
érintett környezeti tényezők sajátos jellemzői tekintetében, és amennyiben
(ii)      figyelembe véve többek között a pillanatnyi ismereteket és a vizsgálati módszereket, ésszerűen elvárható a nyilatkozatot benyújtó
személytől és/vagy személyektől ezen információknak az összeállítása, és
c)      az a) és b) pontban említett információk nem technikai jellegű összefoglalását”.
A PDR 6. melléklete pontosan meghatározza azokat az információkat, amelyeknek szerepelniük kell a környezeti hatásokra vonatkozó
nyilatkozatban. E melléklet 2. pontjának b) alpontja előírja, hogy a nyilatkozatnak tartalmaznia kell:
„Azon környezeti elemek leírását, amelyeket a tervezett projekt várhatóan jelentősen érint, ideértve különösen az alábbiakat:
–        emberek, az állat‑ és növényvilág,
–        talaj, víz, levegő, éghajlat és a táj,
–        anyagi javak, ideértve az építészeti és régészeti örökséget, és a kulturális örökség,
–        a fent említett tényezők közötti kölcsönhatás”.
A PDR 108. cikkének megfelelően a területrendezés tárgyában hatáskörrel rendelkező hatóságnak meg kell győződnie arról, hogy
a környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatban szereplő információk megfelelnek az említett rendeletben foglalt követelményeknek.
A Hivatalt létrehozó 1992. évi törvény
A Környezetvédelmi Hivatalt létrehozó 1992. évi törvény (Environmental Protection Agency Act 1992, a továbbiakban: EPAA) bevezette
többek között a környezetszennyezés integrált csökkentésének új rendszerét, és számos ipari tevékenység tekintetében előírta
a Hivatal által kiadott engedély megszerzését. Ha a tevékenység új, és/vagy új építkezést érint, ugyancsak a PDA által előírt
területrendezési engedély megszerzésére van szükség.
Az EPAA 98. cikkét, amely megtiltotta a területrendezésért felelős hatóságok számára, hogy a területrendezési engedély iránti
kérelmek vizsgálata során tekintetbe vegyék a környezetszennyezési kockázatokkal kapcsolatos szempontokat, a PDA 256. cikke
módosította azzal, hogy noha tilos e hatóságok számára azon engedélyeket, amelyeket egyébként a Hivatal engedélyét igénylő
tevékenységek tekintetében állítanak ki, a szennyezőanyag‑kibocsátások csökkentésére vonatkozó feltételekhez kötni, e hatóságok
mindazonáltal adott esetben, környezetvédelmi okokra hivatkozva megtagadhatják a területrendezési engedély kiadását. E 98. cikk,
módosított változatában, rendelkezik annak lehetőségéről, hogy e hatóságok felhívhatják a Hivatalt észrevételeinek benyújtására,
főként a környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozat tárgyában. A Hivatal mindazonáltal nem köteles e felhívásnak eleget tenni.
A Környezetvédelmi Hivatalról szóló 1994. évi rendelet (Environmental Protection Agency (Licensing) Regulations 1994, a továbbiakban:
EPAR) annak lehetőségéről rendelkezik, hogy a Hivatal az engedély iránti kérelemről értesíti a területrendezésért felelős
hatóságot. A hatóság mindazonáltal nem köteles ezen értesítésre válaszolni.
A nemzeti műemlékekről szóló 1930. évi törvény
A nemzeti műemlékekről szóló 1930. évi törvény (National Monuments Act 1930, a továbbiakban: NMA) a „nemzeti műemlékekké”
minősített, kulturális szempontból legjelentősebb ír régészeti maradványok védelmét szabályozza. E törvényt módosította egy
2004‑es törvény (National Monuments (Amendment) Act 2004) a korábbi jogszabályok által a nemzeti műemlékeken tervezett változtatás
vagy a nemzeti műemlékek tervezett szállítása esetére előírt megszorítások enyhítése céljából.
Az NMA 14. cikke a környezetvédelmi, örökségvédelmi és önkormányzati miniszterre (a továbbiakban: miniszter) mérlegelési jogkört
ruház nemzeti műemlék lerombolását engedélyező határozat meghozatala tekintetében. Arra az esetre, ha egy nemzeti műemléket
fedeznek fel környezeti hatásvizsgálatnak alávetett útépítési projekt kivitelezése folyamán, az NMA 14a. cikke akként rendelkezik,
hogy főszabály szerint a miniszter további utasításáig tilos a műemléken bármilyen munkát folytatni. Ezen utasítások tárgya
számos, „a műemléket érintő beavatkozás” lehet, beleértve annak bontását is. Ezen utasítások elfogadásához semmilyen környezeti
hatásvizsgálat nincs előírva. Mindazonáltal az NMA 14c. cikke akként rendelkezik, hogy a miniszter utasításairól tájékoztatni
kell a tanácsot. Amennyiben ezen utasítások értelmében a jóváhagyott útépítési projektet módosítani kell, a tanácsnak meg
kell vizsgálnia, hogy ez a módosítás a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorol‑e. Ha a tanács azt állapítja meg, hogy
igen, elő kell írnia a környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozat benyújtását.

A pert megelőző eljárás
A Bizottság egy, a 85/337 irányelv Írország által történt átültetésére vonatkozó panasz kivizsgálása nyomán úgy vélte, hogy
e tagállam nem hajtotta végre maradéktalanul és megfelelően ezen irányelvet, és 1998. november 19‑i levelével felszólította
e tagállamot, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásnak megfelelően nyújtsa be észrevételeit. 2001. február
9‑én a Bizottság egy második felszólítólevelet küldött Írországnak.
Az e felszólítólevelekre válaszul benyújtott észrevételek vizsgálatát követően a Bizottság 2001. augusztus 6‑án indokolással
ellátott véleményt intézett Írországhoz, amelyben megállapította, hogy e tagállam nem hajtotta végre megfelelő módon az említett
irányelv 2–6., 8. és 9. cikkét. Válaszul Írország tudatta a Bizottsággal, hogy az átültetés biztosításához szükséges jogszabályi
módosítások elfogadása folyamatban van, és kérte az eljárás felfüggesztését.
Újabb panaszok nyomán a Bizottság 2006. május 2‑án kiegészítő felszólítólevelet intézett Írországhoz.
A Bizottság, miután nem találta kielégítőnek a válaszokat, 2007. június 29‑én indokolással ellátott kiegészítő véleményt küldött
Írországnak, amelyben megállapította, hogy e tagállam még mindig nem ültette át megfelelően a 85/337 irányelvet, különösen
annak (2)–(4) cikkét, és felszólította e tagállamot, hogy az e véleménynek való megfeleléshez szükséges intézkedéseket az
annak kézhezvételétől számított két hónapon belül tegye meg. Válaszában Írország fenntartotta álláspontját, mely szerint a
hatályos ír jogszabályok immár ezen irányelv megfelelő átültetését valósítják meg.
A Bizottság ekkor benyújtotta a jelen keresetet.

A keresetről

Az irányelv 3. cikke átültetésének elmulasztására alapított első kifogásról
A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint a 85/337 irányelv 3. cikke alapvető jelentőségű, mivel azt határozza meg, hogy miből áll a
környezeti hatásvizsgálat, ennélfogva azt pontosan kell átültetni. Márpedig az Írország által az irányelv 3. cikkének megfelelő
átültetését megvalósító rendelkezésekként hivatkozott rendelkezések nem kielégítőek.
Így a PDA 173. cikke, amely előírja, hogy a területrendezésért felelős hatóság vegye tekintetbe a projektgazda által benyújtott,
környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatban foglalt információkat, azon a 85/337 irányelv 8. cikkében foglalt kötelezettségre
vonatkozik, mely szerint az ezen irányelv 5–7. cikke szerint kapott információkat figyelembe kell venni. Ezzel szemben e 173. cikk
nem felel meg az említett irányelv 3. cikke által a hatáskörrel rendelkező hatóság számára előírt azon tágabb kötelezettségnek,
hogy biztosítsa olyan környezeti hatásvizsgálat elvégzését, amely az ezen 3. cikkben említett valamennyi tényezőt azonosítja,
leírja és értékeli.
Ami a PDR 94., 108. és 111. cikkét, valamint e rendelet 6. mellékletét illeti, a Bizottság megállapítja, hogy azok arra szorítkoznak
csupán, hogy egyrészt felsorolják azokat a tényezőket, amelyekkel kapcsolatban a projektgazdának információkat kell nyújtania
a környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatában, másrészt hogy kimondják a hatáskörrel rendelkező hatóságok ezen információk
kimerítő voltának vizsgálatára vonatkozó kötelezettségét. Az e rendelkezések által előírt kötelezettségek különböznek az irányelv
3. cikke által a hatáskörrel rendelkező hatóság tekintetében előírt, teljes környezeti hatásvizsgálat elvégzésére vonatkozó
kötelezettségtől.
Az ír bíróságok szóban forgó nemzeti jogi rendelkezések alkalmazásával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának relevanciájával
kapcsolatban a Bizottság megállapítja, hogy noha e bíróságok ezen kétértelmű rendelkezéseket értelmezhetik akként, hogy azok
összeegyeztethetők legyenek valamely irányelvvel, mindazonáltal nem szüntethetik meg a nemzeti jogszabályokban meglévő joghézagokat.
Végeredményben az Írország által hivatkozott határozatkivonatok nem e jogszabályoknak, hanem magának a 85/337 irányelvnek
az értelmezésére vonatkoztak.
Írország vitatja a Bizottság által az említett irányelv 3. cikkének tulajdonított jelentőséget. Ezen általánosságban megfogalmazott
cikk mindössze annyit közöl, hogy a környezeti hatásvizsgálatot ezen irányelv 4–11. cikkének megfelelően kell elvégezni. Az
említett 4–11. cikknek a nemzeti jogba történő átültetésével a tagállamok ezen 3. cikk átültetését ugyancsak biztosítják.
Írország azt állítja, hogy a PDA 172. cikkének (1) bekezdése és 173. cikke, valamint a PDR 94. és 108. cikke, illetve 6. melléklete
biztosítja a 85/337 irányelv 3. cikke rendelkezéseinek teljes átültetését. Hangsúlyozza, hogy a Supreme Court (legfelsőbb
bíróság, Írország) egy 2003‑as és egy 2007‑es ítéletben, nevezetesen az O’Connell kontra Environmental Protection Agency ügyben
és a Martin kontra An Bord Pleanála ügyben hozott ítéletében megerősítette, hogy a nemzeti jog a területrendezésért felelős
hatóságok és a Hivatal kötelességévé tette az ezen 3. cikkben említett tényezők és az e tényezők közötti kölcsönhatás vizsgálatát.
Ezen ítéletek, amelyeket figyelembe kell venni a szóban forgó nemzeti rendelkezések hatályának értékelése során, nem szüntetnek
meg joghézagot, mindössze annak megállapítására szorítkoznak, hogy az alkalmazandó nemzeti jogszabályok előírják a hatáskörrel
rendelkező hatóságok számára annak kötelezettségét, hogy a 85/337 irányelv 3. cikkében foglalt szempontrendszerre tekintettel
elvégezzék valamely projekt környezeti hatásvizsgálatát.
Másodlagosan Írország a PDA 34. cikkében szereplő „megfelelő tervezés és fenntartható fejlődés” fogalomra utal. Arról az alapvető
szempontról van szó, amelyet minden, a területrendezésért felelős hatóságnak tekintetbe kell vennie, amikor engedély iránti
kérelem tárgyában foglal állást. E fogalom kiegészíti az említett 34. cikkben, valamint az ugyanezen törvény más rendelkezéseiben,
így az ennek alkalmazását megerősítő 173. cikkében említett valamennyi szempontot.
Írország végezetül arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem tartja tiszteletben azt a mérlegelési jogkört, amellyel a tagállamok
az EK 249. cikk értelmében a valamely irányelv átültetését biztosító forma és eszközök tekintetében rendelkeznek. A Bizottság
azzal, hogy a 85/337 irányelv 3. cikkének szó szerinti átültetését követeli meg, nem veszi tekintetbe az Írországban az elmúlt
45 évben a „megfelelő tervezés” és a „fenntartható fejlődés” fogalmai tárgyában létrejött jogszabályi szövegeket és ítélkezési
gyakorlatot.
A Bíróság álláspontja
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a Bizottság és Írország eltérő módon értelmezi a 85/337 irányelv 3. cikkét, és különböző
módon elemzi annak kapcsolatát az irányelv 4–11. cikkével. A Bizottság azt állítja, hogy ez a cikk olyan kötelezettségeket
állapít meg, amelyek meghaladják az említett 4–11. cikk által előírt kötelezettségeket, Írország ezzel szemben úgy véli, hogy
ez csupán egy általánosságban megfogalmazott rendelkezés, és a környezeti hatásvizsgálat részletes eljárását e 4–11. cikk
határozza meg.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy noha az említett irányelv 3. cikke akként rendelkezik, hogy a környezeti hatásvizsgálatot
„a 4.–11. cikkel összhangban” kell végezni, az e cikkekben foglalt kötelezettségek eltérnek a 3. cikkben előírt kötelezettségtől.
A 85/337 irányelv 3. cikke az illetékes környezetvédelmi hatóság kötelezettségévé teszi a környezeti hatásvizsgálat elvégzését,
amelynek magában kell foglalnia a projekt e cikk első három francia bekezdésében felsorolt tényezőkre gyakorolt közvetlen
és közvetett hatásainak és az e tényezők közötti kölcsönhatásnak a leírását (a C‑332/04. sz., Bizottság kontra Spanyolország
ügyben 2006. március 16‑án hozott ítélet 33. pontja). Amint ugyanezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése utal rá, e vizsgálatot
a projekt kivitelezése céljából kérelmezett engedély megadása előtt kell elvégezni.
Az illetékes környezetvédelmi hatóság az említett 3. cikkben számára előírt kötelezettség teljesítése céljából nem szorítkozhat
pusztán valamely projekt bizonyos tényezőkre gyakorolt közvetlen és közvetett hatásainak azonosítására és leírására, hanem
azokat minden egyedi esetre vonatkozóan megfelelő módon meg is kell vizsgálnia.
Ez, a vizsgálatra vonatkozó kötelezettség különbözik a 85/337 irányelv 4–7., 10. és 11. cikkében előírt kötelezettségektől,
amelyek lényegében információk gyűjtésére és cseréjére, konzultációra, nyilvánosságra hozatalra és a jogorvoslat meglétének
biztosítására irányulnak. Itt olyan eljárási szabályokról van szó, amelyek csupán az ezen irányelv 3. cikkében előírt alapvető
kötelezettség végrehajtására vonatkoznak.
Természetesen ugyanezen irányelv 8. cikke akként rendelkezik, hogy a konzultációk eredményét és az 5–7. cikk alapján kapott
információkat figyelembe veszik az engedélyezési eljárás során.
Mindazonáltal ezen, az illetékes környezetvédelmi hatóság által kapott információknak a döntéshozatali eljárás végén való
tekintetbevételére vonatkozó kötelezettség nem tévesztendő össze a 85/337 irányelv 3. cikkében előírt, vizsgálatra vonatkozó
kötelezettséggel. E vizsgálat ugyanis, amelyet a döntéshozatali eljárás folyamán kell elvégezni (a C‑508/03. sz., Bizottság
kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. május 4‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3969. o.] 103. pontja), a kapott információk
kimerítő vizsgálatát teszi szükségessé, továbbá azon lehetőség mérlegelését, hogy ezen információkat adott esetben további
adatokkal egészítsék ki. Ennek az illetékes környezetvédelmi hatóságnak tehát úgy kutatási, mint elemzési munkát végeznie
kell, hogy a lehető legteljesebb módon értékelni tudja az érintett projektnek az említett 3. cikk első három francia bekezdésében
felsorolt tényezőkre gyakorolt közvetlen és közvetett hatásait és az e tényezők közötti kölcsönhatást.
Úgy az említett irányelv szóban forgó rendelkezéseinek a szövegéből, mint ugyanezen irányelv általános rendszeréből az következik
tehát, hogy ezen irányelv 3. cikke alapvető rendelkezésnek tekinthető. Ezen irányelv 4–11. cikkének puszta átültetése nem
tekinthető úgy, hogy az automatikusan az említett 3. cikk átültetését is megvalósítja.
E megfontolások fényében vizsgálandó az, hogy az Írország által hivatkozott nemzeti rendelkezések a 85/337 irányelv megfelelő
átültetését valósítják‑e meg.
A PDA 172. cikkének, valamint a PDR 94. cikkének és 6. mellékletének értelmezéséből az következik, hogy e rendelkezések a
projektgazda azon kötelezettségéhez kapcsolódnak, mely szerint nyilatkozatot kell benyújtania azon hatásokról, amelyeket a
projekt várhatóan gyakorol a környezetre, ami – miként azt a Bizottság helytállóan megjegyzi – a projektgazda 85/337 irányelv
5. cikke által előírt kötelezettségének felel meg. A PDR 108. cikke nem állapít meg más kötelezettséget a területrendezésért
felelős hatóság számára, mint ezen információk teljességének ellenőrzését.
Ami a PDA 173. cikkét illeti, amelynek értelmében a területrendezésért  felelős hatóságnak, amikor olyan engedély tárgyában
fordulnak hozzá, amely tekintetében környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatot nyújtanak be hozzá, ezt a nyilatkozatot,
valamint minden további előtte benyújtott információt tekintetbe kell vennie, e cikknek magából a szövegéből következik, hogy
az a 85/337 irányelv 8. cikkében előírt kötelezettséggel azonos jellegű kötelezettség megállapítására szorítkozik, nevezetesen
arra, hogy az engedélyezési eljárás keretében folytatott konzultációk eredményét, illetve a kapott információkat tekintetbe
kell venni. Ez a kötelezettség nem felel meg annak, az ezen irányelv 3. cikke által az illetékes környezetvédelmi hatóság
számára előírt tágabb kötelezettségnek, hogy maga végezzen környezeti hatásvizsgálatot az e rendelkezésben említett tényezőkre
vonatkozóan.
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az Írország által hivatkozott nemzeti rendelkezések nem teszik lehetővé
az említett irányelv 3. cikke által biztosítani kívánt eredmény elérését.
Noha igaz, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében egy irányelv belső jogba való átültetéséhez nem feltétlenül szükséges
rendelkezéseinek valamely kifejezett, konkrét jogi normába történő alak‑ és szövegszerű átvétele, hanem elegendő lehet hozzá
az általános jogi kontextus, amennyiben ez kellően világosan és meghatározottan, ténylegesen biztosítja az irányelv teljes
érvényesülését (lásd többek között a C‑427/07. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 2009.,
I‑6277. o.] 54. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), ettől még, ugyancsak az állandó ítélkezési gyakorlat
értelmében, az irányelv rendelkezéseit vitathatatlan kötelező erővel, valamint a szükséges konkrétsággal, pontossággal és
egyértelműséggel kell átültetni, hogy teljesüljön a jogbiztonság követelménye, annak érdekében, hogy abban az esetben, ha
ez az irányelv a magánszemélyek számára jogok keletkeztetését célozza, a kedvezményezetteknek lehetőségük legyen jogaik teljességének
megismerésére (lásd többek között a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 55. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Supreme Court O’Connell kontra Environmental Protection Agency ügyben hozott ítélete
az Írország által hivatkozott passzusban a belső jogi rendelkezéseket akként értelmezi, hogy azok összhangban állnak a 85/337
irányelvvel. Mindazonáltal a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a belső jogi rendelkezések összhangban álló értelmezése
önmagában nem elégítheti ki a jogbiztonság követelményének teljesüléséhez szükséges egyértelműség és pontosság követelményét
(lásd többek között a C‑508/04. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2007. május 10‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑3787. o.]
79. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ugyanezen nemzeti bíróság a fent hivatkozott Martin kontra An Bord
Pleanála ügyben hozott ítéletének hivatkozott passzusa, amelyre Írország is utal, arra a kérdésre vonatkozik, hogy az említett
irányelv 3. cikkében felsorolt valamennyi tényező említést nyer‑e az ír jogszabályok által bevezetett engedélyezési eljárásokban.
Ezzel szemben ezen ítélethely nem szolgál pontosításul azon, az első kifogás értékelése szempontjából döntő kérdés tekintetében,
hogy miből kell állnia az illetékes nemzeti hatóságok részéről annak a vizsgálatnak, amelynek e tényezők képezik a tárgyát.
Az ugyancsak Írország által hivatkozott „megfelelő tervezés” és „fenntartható fejlődés” fogalmával kapcsolatban meg kell állapítani,
hogy, még ha feltételezzük is, hogy e fogalmak felölelik a 85/337 irányelv 3. cikkében említett szempontrendszert, nem állapítható
meg, hogy megkövetelnék e szempontrendszer tekintetbevételét minden olyan esetben, amikor környezeti hatásvizsgálat szükséges.
Következésképpen sem a nemzeti ítélkezési gyakorlatra, sem a „megfelelő tervezés” és „fenntartható fejlődés” fogalmára nem
lehet hivatkozni a 85/337 irányelv 3. cikkének az ír belső jogba való átültetése elmaradásának áthidalása céljából.
A Bizottság által keresete alátámasztásául hivatkozott első kifogást tehát megalapozottnak kell tekinteni.

A második kifogásról, mely szerint nem biztosított a 85/337 irányelv 2– 4. cikkének teljes betartása olyan esetben, ha több
hatóság vesz részt a döntéshozatali eljárásban
A felek érvei
A Bizottság szerint elengedhetetlen, hogy a környezeti hatásvizsgálat elvégzésére egy átfogó eljárás keretében kerüljön sor.
Márpedig Írországban a Hivatal felállítását követően bizonyos, ilyen vizsgálatot szükségessé tevő projektek két eltérő döntéshozatali
eljárás tárgyát képezik, amelyek közül az egyik a területrendezésért felelős hatóságok földhasználattal kapcsolatos szempontokra
vonatkozó határozatának meghozatalára, a másik pedig a Hivatal környezetszennyezéshez kapcsolódó szempontokra vonatkozó határozatának
meghozatalára irányul. A Bizottság elismeri, hogy a területrendezési engedély és a Hivatal engedélye az ír ítélkezési gyakorlat
nyomán (lásd a Supreme Court fent hivatkozott Martin kontra An Bord Pleanála ügyben hozott ítéletét) tekinthető úgy, hogy
azok a 85/337 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „engedélyeket” együttesen alkotják, és nem látja akadályát
annak, hogy ezen engedély megadására két, egymást követő szakaszban kerüljön sor. A Bizottság mindazonáltal felrója, hogy
az ír jogszabályok nem teszik a területrendezésért felelős hatóságok és a Hivatal kötelezettségévé tevékenységük összehangolását.
A Bizottság álláspontja szerint ez a helyzet ellentétes ezen irányelv 2–4. cikkével.
Az említett irányelv 2. cikkével kapcsolatban a Bizottság megállapítja, hogy az az ezen irányelv 4. cikkében meghatározott
projektek tekintetében „az engedély megadása előtti” környezeti hatásvizsgálat végzését írja elő. Márpedig a Bizottság úgy
véli, hogy az ír jogszabályok értelmében fennáll a lehetősége annak, hogy a döntéshozatali eljárás egyik szakasza során e
feltételt nem tartják tiszteletben. Egyrészt ugyanis e jogszabályok nem írják elő, hogy engedély iránti kérelmet kell benyújtani
a területrendezésért felelős hatóságokhoz, mielőtt engedély iránti kérelmet nyújtanak be a Hivatalnál, amely nem jogosult
környezeti hatásvizsgálat folytatására. Másrészt a területrendezésért felelős hatóságoknak vizsgálatuk keretében nem kell
tekintetbe venniük a környezetszennyezéssel kapcsolatos hatásokat, amelyek ekként akár egyik vizsgálatnak sem képezik tárgyát.
A Bizottság a Bíróság ítélkezési gyakorlatára hivatkozva (lásd többek között a C‑66/06. sz., Bizottság kontra Írország ügyben
2008. november 20‑án hozott ítélet 59. pontját) kiemeli, hogy nem kell megvárnia, hogy az átültető törvény alkalmazása káros
hatásokat idézzen elő, és bizonyítania sem kell azok fennállását, mivel e törvénynek maga a szövege nem kielégítő, illetve
hibás.
A 85/337 irányelv 3. cikkével kapcsolatban a Bizottság úgy véli, hogy ha több hatóság is hatáskörrel rendelkezik, az általuk
folytatott valamennyi eljárásnak együttesen kell biztosítania az ezen 3. cikk által megkövetelt vizsgálat teljes elvégzését.
Márpedig egyrészt a területrendezésért felelős hatóságok, másrészt a Hivatal különböző feladatainak az ír jogszabályok által
előírt szigorú elhatárolása formálisan nem veszi tekintetbe a döntéshozatal során a „környezet” fogalmát. Ugyanis az engedélyezési
eljárásba bevont hatóságok egyike sem felelős az említett 3. cikk első–harmadik francia bekezdésében említett tényezők közötti
kölcsönhatás vizsgálatáért és tekintetbevételéért, amely tényezők e hatóságok mindegyikének önálló hatáskörébe tartoznak.
E tekintetben a Bizottság a módosított EPAA 98. cikkére, valamint az EPAR‑ra hivatkozva megjegyzi, hogy a hatáskörrel rendelkező
hatóságokat nem terheli semmilyen – kötelezettség formájú – formális kötöttség arra vonatkozóan, hogy konzultáljanak egymással
az engedély területrendezésért felelős hatóság általi kiadása céljából és az engedély Hivatal általi kiadása céljából folytatott
eljárások között.
Elemzése szemléltetése végett a Bizottság egy hulladékégetőnek Duleekben, Meath megyében történő építésére vonatkozó projektet,
illetve egy Leapben, Offaly megyében működő fafeldolgozó üzem építésére vonatkozó projektet említ.
A C‑98/04. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. május 4‑én hozott ítéletre (EBHT 2006., I‑4003. o.) hivatkozva
Írország vitatja a Bizottság által keresete alátámasztásául hivatkozott második kifogás elfogadhatóságát, mivel álláspontja
szerint a Bizottság nem mutatta be minden körülményre kiterjedő módon, hogy mely oknál fogva sérti a 85/337 irányelv követelményeit
az, hogy Írország két, hatáskörrel rendelkező hatóságot jelöl ki. Ez a mulasztás hátrányosan érintette a védelemre való felkészülését.
Az ügy érdemét tekintve Írország arra hivatkozik, hogy a több, hatáskörrel rendelkező hatóság döntéshozatali eljárásba való
bevonásának a következménye, amely eljárás a 85/337 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése és 2. cikkének (2) bekezdése alapján
lehetséges, az, hogy e hatóságok részvétele és kötelezettségei eltérőek, és a „projekt engedélyezését” megelőző különböző
fázisokban valósulnak meg, Írország a Supreme Court fent hivatkozott, Martin kontra An Bord Plaenála ügyben hozott ítélete
alapján azt állítja, hogy ez az irányelv sehol nem sugallja azt, hogy egyetlen hatáskörrel rendelkező szervnek kell elvégeznie
egy „átfogó” környezeti hatásvizsgálatot.
Írország vitatja, hogy szigorúan elkülönülnének a két döntéshozó szerv hatáskörei, és azt állítja, hogy épp ellenkezőleg:
azok között átfedés van. A „megfelelő tervezés és fenntartható fejlődés” fogalma, amelyre a PDA utal, igen tág fogalom, kiterjed
többek között a környezetszennyezésre is. A területrendezésért felelős hatóságoknak egy ilyen környezetszennyezést a területrendezési
engedélyre vonatkozó határozat összefüggésében kell értékelniük. Egyébiránt különböző rendelkezések kifejezett hatáskörrel
ruházzák fel e hatóságokat a területrendezési engedély megadásának környezetvédelemhez kapcsolódó okok miatt történő megtagadására.
A Bizottság azon érvére válaszul, mely szerint az engedély iránti kérelem benyújtható a Hivatalnál már az engedély iránti
kérelemnek a területrendezésért felelős hatóság előtti benyújtását, ennélfogva pedig a környezeti hatásvizsgálat elvégzését
megelőzően, Írország arra hivatkozik, hogy az ír jogban a „a projekt engedélyezése” egyrészt a területrendezés tárgyában hatáskörrel
rendelkező hatóság engedélyét, másrészt a Hivatal engedélyét követeli meg. Ilyen körülmények között egy projektgazda számára
semmilyen gyakorlati előnnyel nem jár, ha anélkül fordul engedélyért a Hivatalhoz, hogy ezzel egy időben engedély iránti kérelmet
nyújtana be a területrendezés tárgyában hatáskörrel rendelkező hatóság előtt is, a gyakorlatban tehát a kérelmek ilyen szétválasztása
nem valósul meg.
Egyébiránt, ellentétben a Bizottság azon megállapításával, mely szerint a Hivatal nem folytathat környezeti hatásvizsgálati
eljárást, számos esetben, köztük hulladékok újrafelhasználására vagy ártalmatlanítására vonatkozó engedély iránti kérelmek,
valamint a környezetszennyezés integrált ellenőrzésére és megelőzésére vonatkozó engedélyek iránti kérelmek esetén fennáll
a környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozat Hivatal előtt történő benyújtásának kötelezettsége, függetlenül attól, hogy azt
megelőzően benyújtottak‑e engedély iránti kérelmet valamelyik területrendezésért felelős hatóság előtt, vagy sem. Egy ilyen
esetben továbbá a Hivatal kifejezetten jogosult arra, hogy kiegészítő információk benyújtására hívja fel a kérelmezőt, tehát
tárgyukat tekintve hasonló információkat kérjen, mint amelyeket egy környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozat tartalmaz.
Írország úgy véli, hogy a területrendezés tárgyában hatáskörrel rendelkező hatóság és a Hivatal közötti konzultációra vonatkozó,
minden esetben fennálló kötelezettség nem megfelelő. Megfelelőbb lenne e konzultáció lehetővé tétele oly módon, hogy a döntéshozó
szervek számára mérlegelési jogkört hagyjanak a tekintetben, hogy az adott esetben ilyen konzultáció folytatása szükséges‑e,
vagy sem.
Végezetül a fent hivatkozott 2008. november 20‑i, Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet, amelyre a Bizottság azért
hivatkozik, hogy kivonja magát állításainak bizonyítása alól, a jelen eljárás keretében nem releváns. Írország szerint ugyanis
az említett ítélethez vezető ügyben a felrótt jogsértés a 85/337 irányelv ír belső jogba történt átültetésének módjára vonatkozott,
míg a jelen ügy az ezen irányelv átültetését biztosító jogszabályok alkalmazását érinti. Noha az ír jogszabályok a környezeti
hatásvizsgálat teljes rendszerét vezették be, a Bizottság állítása szerint lehetséges, hogy e jogszabályokat a gyakorlatban
nem mindig megfelelő módon alkalmazzák. E tekintetben a bizonyítási teher a Bizottságot illeti, aki a bizonyítási kötelezettségének
nem tett eleget. A duleeki és leapi projektekre történő utalás semmilyen tekintetben nem támasztja alá a Bizottság állításait.
A Bíróság álláspontja
–       A második kifogás elfogadhatóságáról
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 226. cikk alapján indított eljárásban az indokolással ellátott véleménynek
és a keresetnek összefüggően és pontosan kell tartalmaznia a kifogásokat, hogy a tagállam és a Bíróság pontosan meg tudja
állapítani az uniós jog megsértésének mértékét, ami elengedhetetlen feltétele annak, hogy az említett állam hasznosan hivatkozhasson
a védekezésül felhozott jogalapokra, és hogy a Bíróság vizsgálhassa az említett kötelezettségszegés fennállását (lásd a fent
hivatkozott C‑98/04. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. május 4‑én hozott ítélet 18. pontját és a fent
hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben 2008. november 20‑án hozott ítélet 31. pontját).
A jelen ügy irataiból az következik, hogy a pert megelőző eljárás keretében mind a 2001. augusztus 6‑i indokolással ellátott
vélemény 3.2.2–3.2.5. pontja, mind a 2007. június 29‑i indokolással ellátott kiegészítő vélemény 2.17. és 2.18. pontja bemutatja
azt az okot, amelynek folytán az egyrészt a területrendezésért felelős hatóságok, másrészt a Hivatal számára kijelölt külön
feladatok szigorú elhatárolása nem felel meg – a Bizottság álláspontja szerint – a 85/337 irányelv előírásainak. E dokumentumok
kifejtik, hogy e hatáskörmegosztás miért nem összeegyeztethető azzal, hogy a „környezet” fogalma, amint azt figyelembe kell
venni az ezen irányelv által előírt döntéshozatali eljárás során, megköveteli a két döntéshozatali szerv külön hatáskörébe
tartozó tényezők közötti kölcsönhatás tekintetbevételét.
E kifogást azonos vagy hasonló kifejezésekkel mutatják be a keresetlevél 55. és azt követő pontjai, amely keresetlevél egyebekben
9–20. pontjában az ír jogszabályok vonatkozó rendelkezéseinek összefoglalását tartalmazza.
E megállapításokból az következik, hogy a Bizottságnak a pert megelőző eljárás során és a peres eljárás során tett megállapításai
kellően egyértelműek ahhoz, hogy lehetővé tegyék Írország számára védelme érdemi biztosítását.
Következésképpen e tagállamnak a Bizottság által hivatkozott második kifogás tárgyában emelt elfogadhatatlansági kifogását
el kell utasítani.
–        Az ügy érdeméről
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a Bizottság második kifogásának tárgya a 85/337 irányelv 2–4. cikkének a szóban forgó
ír jogszabályok által történt átültetése, mivel az e jogszabályokkal bevezetett eljárások nem biztosítják e cikk maradéktalan
tiszteletben tartását olyan esetekben, amikor a döntéshozatali eljárásban több nemzeti hatóság vesz részt.
Következésképpen Írország azon érvelését, amely szerint a Bizottság nem bizonyította kellő módon keresete ténybeli alapját,
azonnal el kell utasítani. Ugyanis, amint arra a Bizottság hivatkozik, mivel a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset
tárgya a 85/337 irányelv átültetésének módja, nem pedig az ezen átültetésre vonatkozó nemzeti jogszabályok alkalmazásának
konkrét eredménye, azt kell megvizsgálni, hogy az említett jogszabályok önmagukban hordozzák‑e ezen irányelv átültetésének
nem kielégítő vagy hibás jellegét, amint azt a Bizottság állítja, anélkül hogy bizonyítani kellene a nemzeti átültető jogszabályok
tényleges hatásait az egyes meghatározott projektek tekintetében (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben
2008. november 20‑án hozott ítélet 59. pontját).
A 85/337 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése akként határozza meg az „engedély” fogalmát, hogy az a hatáskörrel rendelkező
hatóság vagy hatóságok olyan döntése, amely feljogosítja a projektgazdát a projekt kivitelezésére. Az említett cikk (3) bekezdése
pontosítja, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságok azok a hatóságok, amelyeket a tagállamok az ebből az irányelvből következő
feladatok teljesítésért felelős hatóságként kijelölnek.
Az említett irányelv értelmében vett engedély kiadására hatáskörrel rendelkező szervek kijelölése tekintetében biztosított
szabadságuk keretében a tagállamok dönthetnek úgy, hogy e feladatot több szervre bízzák, amit egyébként a Bizottság kifejezetten
elismert.
A 85/337 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése ezt kiegészíti azzal, hogy a környezeti hatásvizsgálat elvégezhető a tagállamban
meglévő, a projektek engedélyezésére vonatkozó eljárás, vagy ennek hiányában más eljárás alkalmazásával, vagy az ennek az
irányelvnek való megfelelés céljából kialakítandó eljárásokkal.
E rendelkezésből következik, hogy a tagállamoknak biztosított szabadság kiterjed az eljárási szabályok és a szóban forgó engedély
megadása feltételeinek meghatározására.
Mindazonáltal e szabadság kizárólag az említett irányelv által felállított korlátok között, és annyiban gyakorolható, amennyiben
a tagállamok választása biztosítja az irányelv által rögzített célok maradéktalan tiszteletben tartását.
A 85/337 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése tehát kimondja, hogy a környezeti hatásvizsgálatnak az „engedély megadása előtt”
kell történnie. Ebből az következik, hogy valamely projektnek az ugyanezen irányelv 3. cikkében említett tényezőkre, valamint
az e tényezők közötti kölcsönhatásra gyakorolt közvetlen és közvetett hatásainak vizsgálatát teljes egészében el kell végezni
az engedély megadása előtt.
Ilyen körülmények között semmi akadálya annak, hogy Írország úgy döntsön: az említett irányelv céljának megvalósítását két
különböző hatóságra, nevezetesen egyrészt a területrendezésért felelős hatóságokra, másrészt a Hivatalra bízza, azzal a feltétellel,
hogy e két hatóság hatáskörei és az azok gyakorlására irányadó szabályok biztosítják, hogy kellő időn belül, tehát az ezen
irányelv értelmében vett engedély megadása előtt, teljes körű környezeti hatásvizsgálatot végezzenek.
E vonatkozásban a Bizottság azt állítja, hogy az ír jogszabályokban azonosított egy joghézagot, amely két tényező kombinációjának
eredményeként jött létre. Az első tényező az, hogy a Hivatalnak egyáltalában nem áll jogában környezeti hatásvizsgálatot végezni,
amikor környezetszennyezési szempontokat érintő projekt engedélyezése iránti kérelemmel fordulnak hozzá. A másik tényező az,
hogy fennáll a lehetősége annak, hogy a Hivatalnak azt megelőzően kell határozatot hoznia az előtte benyújtott kérelemben
foglalt környezetszennyezési kérdés tárgyában, hogy magához a területrendezésért felelős hatósághoz fordultak volna, az egyetlen
hatósághoz, amely a projektgazdától környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatot követelhet.
Védelmében Írország, aki általánosságban nem vitatja, hogy a Hivatalnak nem áll jogában ilyen nyilatkozat benyújtására felhívni
a projektgazdát, azt állítja, hogy ezen utóbbinak semmilyen gyakorlati haszna nem származik abból, ha engedélyért fordul a
Hivatalhoz anélkül, hogy ezzel egyidejűleg engedély iránti kérelmet nyújtana be a területrendezésért felelős hatósághoz, mivel
mindkét hatóság engedélyére szüksége van. Mindazonáltal Írország nem bizonyította, és nem is állította, hogy jogilag lehetetlen
volna, hogy valamely projektgazda ügyében a Hivatal anélkül hozzon határozatot, hogy e projektgazda magához a területrendezésért
felelős hatósághoz fordult volna.
Természetesen az EPAR rendelkezik annak lehetőségéről, hogy a Hivatal értesíti az engedély iránti kérelemről a területrendezésért
felelős hatóságot. Mindazonáltal a felek nem vitatják, hogy nem kötelezettségről van szó, és hogy az értesítést kézhez vevő
hatóságnak végeredményben nem kötelező arra válaszolnia.
Nem zárható ki tehát, hogy a Hivatal mint a projektek engedélyezése tárgyában, a környezetszennyezési szempontok tekintetében
döntésre jogosult hatóság anélkül hoz határozatot, hogy a 85/337 irányelv 2–4. cikkének megfelelő környezeti hatásvizsgálatot
elvégezték volna.
Írország arra hivatkozik, hogy bizonyos, főként hulladékok begyűjtésére és ártalmatlanítására vonatkozó engedély iránti kérelmek
esetén, valamint a környezetszennyezés integrált ellenőrzésére és megelőzésére vonatkozó engedély iránti kérelmek esetén a
Hivatal megkövetelheti a környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozatot, amelyet figyelembe is kell vennie. Mindazonáltal az
ilyen egyedi szabályok nem képesek megszüntetni az ír jogszabályokban meglévő, a fenti pontban azonosított joghézagot.
Írország azt állítja továbbá, hogy a területrendezésért felelős hatóságoknak az EPAA PDA 256. cikke által véghezvitt módosítása
óta jogukban áll a területrendezési engedély kiadásának környezetvédelemhez kapcsolódó okokból történő megtagadása, és a „megfelelő
tervezés” és „fenntartható fejlődés” fogalmai e hatóságokat általánosságban is felruházzák ilyen jogosultsággal.
A területrendezésért felelős hatóságok hatáskörének ilyen kiterjesztése egyes esetekben, amint azt Írország kijelenti, a környezetvédelem
tárgyában felelős hatóságok hatásköreinek átfedéséhez vezethet. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy egy ilyen átfedés
nem képes a jelen ítélet 81. pontjában megállapítást nyert joghézag megszüntetésére, amely nyitva hagyja a Hivatal számára
a lehetőséget, hogy egyedül és a 85/337 irányelv 2–4. cikkének megfelelő környezeti hatásvizsgálat nélkül hozzon határozatot
a projektek engedélyezése tárgyában, a környezetszennyezési szempontok tekintetében.
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság által a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresete alátámasztásául
hivatkozott második kifogás megalapozott.

A 85/337 irányelv bontási munkákra való alkalmazásának mellőzésére alapított harmadik kifogásról
A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint a bontási munkák „projekteknek” tekinthetők a 85/337 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének értelmében,
mivel az „egyéb beavatkozások a természetes környezetbe és tájba” fogalma alá tartoznak. Márpedig a PDR‑ben Írország szinte
valamennyi bontási munkát mentesített a környezeti hatásvizsgálat elvégzésére vonatkozó kötelezettség alól. A 2007. június
29‑i indokolással ellátott kiegészítő véleményben előírt két hónapos határidő lejártát követően Írország természetesen megküldte
a Bizottságnak az új jogszabályi szöveget, amely a PDR‑t akként módosítja, hogy jelentős mértékben leszűkíti a bontási munkák
tekintetében előírt kivétel alkalmazási körét. Mindazonáltal ezt a szöveget a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti
kereset keretében nem lehet tekintetbe venni.
A Bizottság azt állítja, hogy az NMA tükrözi az Írország által adott értelmezést, amely szerint a bontási munkák nem tartoznak
az említett irányelv hatálya alá, és e tekintetben e törvény nemzeti műemlékek bontására vonatkozó 14., 14a. és 14b. cikkére
utal.
Annak szemléltetéséül, hogy a bontási munkáknak a 85/337 irányelv megsértésével történő kizárása miként tette lehetővé az
NMA 14a. cikke alkalmazásában egy nemzeti műemlék bontását környezeti hatásvizsgálat elvégzése nélkül, a Bizottság azon, 2007.
június 13‑i miniszteri határozatra utal, amely az M3‑as autópálya‑projekt kivitelezésének lehetővé tétele céljából elrendelte
egy nemzeti műemlék lerombolását.
Írország elöljáróban arra hivatkozik a Bizottság harmadik kifogásával szemben, hogy az az NMA 14. cikkére vonatkozó részében
elfogadhatatlan, mivel ezt a rendelkezést a 2007. június 29‑i indokolással ellátott kiegészítő vélemény nem említi.
Írország álláspontja szerint a bontási munkák nem tartoznak a 85/337 irányelv hatálya alá, mivel azokat az irányelv I. és
II. melléklete nem említi. Egyébiránt a PDA 10. cikkének és PDR 9. cikkének együttes értelmezéséből adódik, hogy a bontási
munkák kizárólag akkor mentesülnek a területrendezési engedély megszerzésére vonatkozó kötelezettség alól, ha a projekt a
környezetre várhatóan nem gyakorol jelentős hatást.
A kiegészítő vizsgálatok elvégzésére vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatban Írország arra hivatkozik, hogy a 85/337 irányelv
lényegéből következik, hogy a környezeti hatásvizsgálatot a lehető legkorábbi szakaszban, a projekt megkezdése előtt kell
elvégezni. Új vizsgálat elvégzésére a II. melléklet 13. pontja első francia bekezdésének értelmében kizárólag a projekt módosítása
vagy bővítése esetén van szükség.
Ami az NMA 14a. cikke alapján kibocsátott miniszteri utasítások hatályát illeti, Írország kiemeli, hogy e rendelkezés kizárólag
olyan útépítési projekt vonatkozásában alkalmazható, amelyet a tanács környezeti hatásvizsgálat alapján előzetesen jóváhagyott.
Kizárólag a tanács dönthet útépítési projekt módosításáról, és ebben az esetben mérlegelnie kell, hogy ez a módosítás gyakorolhat‑e
negatív hatást a környezetre, vagy sem. Ilyen körülmények között a miniszter miniszteri utasítások kibocsátására vonatkozó
hatásköre nem helyezhető azonos szintre az útépítési projektek engedélyének megadásával. Ilyen utasítások adott esetben kizárólag
a projekt munkáinak megkezdését és az új nemzeti műemlék fellelését követően adhatók, és csupán e műemlék kezelésének módjára
vonatkozhatnak. Egyebekben Írország vitatja, hogy egy, nemzeti műemlék lerombolását elrendelő miniszteri határozat az M3‑as
autópálya‑projekt kivitelezésének lehetővé tétele céljából került volna elfogadásra.
A Bíróság álláspontja
–       A harmadik kifogás elfogadhatóságáról
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében az EK 226. cikk alapján benyújtott kereset tárgyát behatárolja az e rendelkezés
szerinti, a pert megelőző eljárás, és a keresetet ugyanazokra az indokokra és jogalapokra kell alapozni, mint az indokolással
ellátott véleményben foglaltak (lásd különösen a C‑340/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. október 14‑én
hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9845. o.] 26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a 2007. június 29‑i indokolással ellátott kiegészítő vélemény értelmezéséből az következik, hogy annak 2.34.–2.38. pontjában
a Bizottság felrótta Írországnak, hogy a bontási munkákat kizárta a 85/337 irányelvet átültető nemzeti jogszabályok hatálya
alól. Ugyanezen vélemény 2.39. és 2.40. pontjában a Bizottság kifejtette, hogy ezen irányelv Írország által adott értelmezése
nem csak a PDA‑ban, de más, speciálisabb jogszabályokban, így az NMA‑ban is tükröződik, és példaként az M3‑as autópálya‑projekt
kivitelezését említette.
Ebből az következik, hogy noha a Bizottság ezen indokolással ellátott véleményben nem említette kifejezetten az NMA 14. cikkét,
ugyanakkor egyértelműen az ezen cikkben előírt döntési mechanizmusra utalt azon hiányosságok elemzése során, amelyeket álláspontja
szerint e törvény tartalmaz.
Ilyen körülmények között Írországnak a Bizottság harmadik kifogásával szemben felhozott elfogadhatatlansági kifogását el kell
utasítani.
–       Az ügy érdeméről
Azon kérdés vonatkozásában, hogy a bontási munkák a 85/337 irányelv hatálya alá tartoznak‑e, amint a Bizottság állítja írásbeli
beadványaiban, vagy, amint Írország kijelenti, azok e hatály alól ki vannak zárva, elöljáróban meg kell állapítani, hogy a
„projekt” fogalma ezen irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében foglalt meghatározásából nem vonható le az a következtetés, hogy
a bontási munkák nem felelhetnek meg e fogalommeghatározás szempontrendszerének. Az ilyen munkák ugyanis minősíthetők úgy,
mint „egyéb beavatkozások a természetes környezetbe és tájba”.
Ezt az értelmezést támasztja alá az a tény, hogy ha a bontási munkák ki lennének zárva az említett irányelv hatálya alól,
az annak 3. cikkében említett „kulturális örökségre”, az ugyanezen irányelv III. melléklete 2. pontjának h) alpontjában említett
„történelmi, kulturális vagy régészeti jelentőségű tájakra” és az irányelv IV. mellékletének 3. pontjában említett „építészeti
és régészeti örökségre” való utalás tárgytalanná válna.
Igaz, hogy a 85/337 irányelv 4. cikkének megfelelően egy projektet akkor kell alávetni környezeti hatásvizsgálatnak, ha az
ezen irányelv I. és II. mellékletében szereplő kategóriák valamelyikébe tartozik. Márpedig, amint Írország állítja, ezekben
nincs kifejezett utalás a bontási munkákra, az I. melléklet 2. pontjában említett – a jelen kereset szempontjából irreleváns –
atomerőművek és egyéb atomreaktorok leszerelése kivételével.
Mindazonáltal figyelembe kell venni azt a tényt, hogy e mellékletek inkább a projektek ágazati kategóriáit említik, anélkül
hogy a tervezett munkák pontos jellegét leírnák. Szemléltetés végett megállapítható, amint arra a Bizottság is rámutatott,
hogy az említett II. melléklet 10. pontjának b) alpontjában szereplő „városfejlesztési projektek” igen gyakran foglalják magukban
létező struktúrák bontását.
Következésképpen a bontási munkák az említett irányelv hatálya alá tartoznak, és e címen az ugyanezen irányelv 1. cikke (2) bekezdésének
értelmében vett „projektnek” tekinthetők.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kötelezettségszegés megtörténtét a tagállamban az indokolással ellátott véleményben
meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni (lásd többek a fent hivatkozott Bizottság kontra
Írország ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet 64. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Írország nem vitatja, hogy az indokolással ellátott kiegészítő vélemény időpontjában hatályos nemzeti jogszabályok értelmében
a bontási munkákat főszabály szerint nem kellett környezeti hatásvizsgálatnak alávetni, épp ellenkezőleg: azok elvi mentességet
élveztek.
Az NMA 14–14b. cikkében előírt szabályokból a nemzeti műemlékek bontása vonatkozásában az következik, hogy, – amint azt a
Bizottság megjegyzi – e szabályok egyáltalán nem veszik tekintetbe, hogy az ilyen bontási munkák esetlegesen önmagukban is
a 85/337 irányelv 1. és 4. cikke értelmében vett projektnek tekinthetők, és e címen szükségessé tehetik környezetre gyakorolt
hatásaik előzetes vizsgálatát. Mindazonáltal, tekintve, hogy az ezen irányelv ír jogrendbe történt átültetésének nem kielégítő
jellege megállapítást nyert, nem szükséges megvizsgálni, hogy e jogszabályok ténylegesen milyen hatást gyakorolnak a konkrét
projektek, például az M3‑as autópálya‑projekt kivitelezése tekintetében.
Ami a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtását követő jogszabályi változásokat illeti, azokat a Bíróság
nem veheti figyelembe (lásd többek között a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet
65. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság által keresete alátámasztásául hivatkozott harmadik kifogás
megalapozott.
Következésképpen meg kell állapítani az alábbiakat:
–      mivel nem ültette át a 85/337 irányelv 3. cikkét;
–      mivel nem biztosította, hogy azokban az esetekben, amikor a területrendezésért felelős hatóságok és a Hivatal egyaránt rendelkezik
döntéshozatali jogkörrel valamely projekttel kapcsolatban, maradéktalanul teljesüljenek az ezen irányelv 2–4. cikkében előírt
követelmények; és
–      mivel a bontási munkákat kizárta az ezen irányelvet átültető jogszabályainak hatálya alól;
Írország nem teljesítette az említett irányelvből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Írországot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Írország
–
mivel nem ültette át az 1997. március 3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel és a 2003. május 26‑i 2003/35/EK európai parlamenti
és tanácsi irányelvvel módosított, az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985.
június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv 3. cikkét;
–
mivel nem biztosította, hogy azokban az esetekben, amikor a területrendezésért felelős ír hatóságok és a környezetvédelmi
hivatal egyaránt rendelkezik döntéshozatali jogkörrel valamely projekttel kapcsolatban, maradéktalanul teljesüljenek a 2003/35
irányelvvel módosított 85/337 irányelv 2–4. cikkében előírt követelmények;
–
mivel a bontási munkákat kizárta a 2003/35 irányelvvel módosított 85/337 irányelvet átültető jogszabályainak hatálya alól;
nem teljesítette az említett irányelvből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság Írországot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.