CELEX: 62010CJ0283
Sbližování právních předpisů
Autorské právo a práva s ním související
Směrnice 2001/29/ES
Článek 3
Pojem ‚sdělování díla veřejnosti přítomné v místě, ze kterého sdělování vychází‘
Šíření hudebních děl veřejnosti, aniž je organizaci pro kolektivní správu autorských práv zaplacena odměna odpovídající těmto právům
Uzavření smluv o převodu majetkových práv s autory děl
Oblast působnosti směrnice 2001/29

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne
22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst.
L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
Tato žádost byla podána v rámci sporu, v němž proti sobě stojí Uniunea Compozitorilor şi Muzicologilor din România – Asociaţia
pentru Drepturi de Autor (UCMR – ADA) (dále jen „UCMR – ADA“) a Circul Globus Bucureşti, nyní Circ & Variete Globus Bucureşti
(dále jen „cirkus Globus“), a jehož předmětem je údajné porušení práv duševního vlastnictví spravovaných UCMR – ADA ze strany
cirkusu Globus.

Právní rámec

Mezinárodní právo
Podle článku 11 Bernské úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl (pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění změny
ze dne 28. září 1979 (dále jen „Bernská úmluva“) platí:
„1.      Autoři dramatických, hudebně dramatických a hudebních děl mají výlučné právo udílet svolení:
i)      k veřejnému provozování a provedení svých děl, ať již se takové veřejné provozování a provedení uskutečňuje jakýmikoli prostředky
nebo způsoby;
ii)      k veřejnému přenosu provozování a provedení svých děl, a to jakýmikoli prostředky.
2.      Autoři dramatických nebo hudebně dramatických děl mají po celou dobu trvání svých práv k původním dílům tatáž práva, pokud
jde o překlady jejich děl.“

Unijní právo
Druhý a pátý bod odůvodnění směrnice 2001/29 stanoví:
„(2)      Evropská rada, která se sešla na Korfu ve dnech 24. a 25. června 1994, zdůraznila potřebu vytvoření obecného a pružného právního
rámce na úrovni Společenství za účelem podpory rozvoje informační společnosti v Evropě. Tato skutečnost vyžaduje, mimo jiné,
existenci vnitřního trhu pro nové výrobky a služby. Důležité právní předpisy Společenství k zajištění takového právního rámce
již byly nebo v brzké době budou přijaty. Autorské právo a práva s ním související hrají v této souvislosti důležitou úlohu,
jelikož ochraňují a podporují vývoj a uvádění nových výrobků a služeb na trh a také vytváření a využívání jejich tvůrčího
obsahu.
[…]
(5)      Technologický rozvoj znásobil a zpestřil možnosti tvorby, výroby a využívání. I když není třeba nových způsobů pojetí ochrany
duševního vlastnictví, je třeba přizpůsobit a doplnit současné právní předpisy týkající se autorského práva a práv s ním souvisejících
tak, aby vhodně reagovaly na hospodářské skutečnosti, například na nové způsoby využívání.“
Osmnáctý bod odůvodnění směrnice 2001/29 zní:
„Touto směrnicí nejsou dotčena opatření v členských státech týkající se správy práv například rozšířených kolektivních licencí.“
Podle dvacátého třetího a dvacátého čtvrtého bodu odůvodnění této směrnice platí:
„(23) Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo
rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli
sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné
úkony.
(24)      Je třeba, aby právo na zpřístupnění předmětů ochrany uvedených v čl. 3 odst. 2 veřejnosti bylo chápáno tak, že zahrnuje veškeré
úkony zpřístupňování takových předmětů ochrany veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého úkon zpřístupňování vychází, a že
nezahrnuje žádné jiné úkony.“
Článek 3 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě
nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto
dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.“

Vnitrostátní právo
Článek 15 odst. 1 zákona č. 8/1996, o právu autorském a právech s ním souvisejících (legea nr 8/1996 privind drepturile de
autor şi drepturile conexe), ve znění zákona č. 285/2004 (dále jen „autorský zákon“), stanoví:
„Za sdělování veřejnosti se považuje každé sdělování díla prováděné přímo nebo jakýmikoli technickými prostředky uskutečňované
v místě přístupném veřejnosti nebo na jakémkoli místě, na němž je shromážděn určitý počet osob, který nepředstavuje rodinné
příslušníky nebo známé, včetně scénického provedení, recitace nebo jakékoli jiné veřejné formy provádění a přímého předvádění
díla, veřejné vystavení sochařských děl, užitého umění, děl fotografických a architektonických, veřejné promítání kinematografických
děl nebo jiných audiovizuálních děl, včetně děl digitálních, předvádění na veřejném místě prostřednictvím hlasových nebo audiovizuálních
záznamů, jakož i předvádění děl určených k vysílání na veřejném místě prostřednictvím jakýchkoli prostředků. Za veřejné se
kromě toho pokládá jakékoli sdělování děl po drátě nebo bezdrátově tak, že jsou zpřístupněna veřejnosti, včetně zpřístupnění
na internetu nebo na jiných informačních sítích tak, aby veškerá veřejnost k nim měla přístup z kteréhokoli místa nebo v kteroukoli
dobu, kterou si sama zvolí. […]“
Článek 123 odst. 1 autorského zákona zní:
„Majitelé autorského práva a práv s ním souvisejících mohou vykonávat svá práva, která jim přiznává tento zákon, a to osobně,
anebo na základě zmocnění a za podmínek stanovených tímto zákonem, prostřednictvím organizací kolektivní správy.“
Článek 123‑1 odst. 1 písm. e) a odst. 2 autorského zákona stanoví:
„(1)      Kolektivní správa je povinná pro výkon následujících práv:
[…]
e)      práva na sdělování hudebních děl veřejnosti s výjimkou veřejné projekce kinematografických děl;
[…]
(2)      U kategorie práv podle odstavce 1 zastupují organizace pro kolektivní správu i majitele práv, kteří je k tomu nezmocnili.
[…]“
Podle čl. 130 odst. 1 autorského zákona mají organizace kolektivní správy povinnost:
„a)      udělovat před jakýmkoli užitím chráněného repertoáru a za úhradu nevýhradní písemná povolení formou nevýhradní licence uživatelům,
kteří o něj požádají;
b)      vypracovat pro jednotlivé oblasti své činnosti zahrnující příslušná majetková práva metodiky uhrazování těchto práv pro případy,
kdy způsob užití díla neumožňuje udělení individuálního povolení ze strany majitelů práv, a projednat tyto metodiky s uživateli;
[…]
e)      vybírat od uživatelů dlužné částky a v souladu se stanovami je přerozdělovat mezi majitele práv;
[…]
h)      požadovat od uživatelů nebo od jejich zprostředkovatelů informace či dokumenty nezbytné pro výpočet vybíraných odměn a požadovat
za účelem přerozdělování odměn informace týkající se užitých děl s uvedením údajů o majitelích práv; […]“
Článek 131-1 odst. 1 písm. e) a odst. 4 tohoto zákona stanoví:
„1.      Metodiky projednají organizace kolektivní správy s představiteli uvedenými v čl. 131 odst. 2 písm. b) na základě následujících
hlavních kritérií:
[…]
e)      podíl případů užití, v nichž uživatel splnil platební povinnosti prostřednictvím přímých smluv s majiteli práv;
[…]
4.      V případech, kdy je kolektivní správa podle článku 123‑1 povinná, se při projednávání metodik nezohlední kritéria uvedená
v odst. 1 písm. c) a e) a repertoáry se považují za rozšířené.“

Spor v původním řízení a předběžné otázky
UCMR – ADA je organizace kolektivní správy autorských práv v hudební oblasti.
V období od května 2004 do září 2007 cirkus Globus jakožto pořadatel cirkusových a kabaretních představení šířil hudební díla
veřejně a pro obchodní účely, aniž měl od UCMR – ADA „nevýhradní“ licenci a aniž tomuto svazu zaplatil odměnu odpovídající
majetkovým autorským právům.
UCMR – ADA měl za to, že cirkus Globus porušil jeho práva, a podal proto žalobu k Tribunalul Bucureşti (soudu prvního stupně
v Bukurešti). Na podporu své žaloby uvedl, že podle ustanovení autorského zákona podléhá výkon práva na sdělování hudebních
děl veřejnosti povinné kolektivní správě.
Cirkus Globus v žalobní odpovědi uvedl, že se skladateli hudebních děl použitých v jím pořádaných představeních uzavřel smlouvu
o převodu majetkových autorských práv a že jim za toto užití uhradil přiměřenou odměnu. Jelikož se totiž majitelé práv rozhodli
v souladu s čl. 123 odst. 1 autorského zákona pro individuální správu svých práv, nemá nárokování odměn ze strany organizace
kolektivní správy právní základ.
Čtvrtý občanskoprávní senát Tribunalul Bucureşti částečně vyhověl podané žalobě a uložil cirkusu Globus povinnost uhradit
odměnu za sdělování hudebních děl veřejnosti pro obchodní účely v období od května 2004 do září 2007 a příslušné úroky z prodlení.
Odvolání cirkusu Globus zamítl Curtea de Apel Bucureşti (odvolací soud v Bukurešti).
Oba soudy dospěly k právnímu názoru, že čl. 123‑1 odst. 1 písm. e) autorského zákona výslovně stanoví povinnou kolektivní
správu práva na sdělování hudebních děl veřejnosti. Žalovaný byl proto povinen uhradit žalobci odměnu vypočtenou podle metodiky
projednané organizací kolektivní správy bez ohledu na smlouvy uzavřené mezi žalovaným a skladateli pro jednotlivá představení
pořádaná v letech 2004 až 2007.
Cirkus Globus následně podal proti rozhodnutí Curtea de Apel Bucureşti kasační opravný prostředek k Înalta Curte de Casaţie
şi Justiţie (nejvyššímu kasačnímu soudu), ve kterém mimo jiné namítl, že do vnitrostátního práva nebyla řádně provedena směrnice 2001/29.
Uvádí, že přestože je podle dvacátého třetího a dvacátého čtvrtého bodu odůvodnění této směrnice právo na sdělování veřejnosti
jasně vymezeno v širokém smyslu tak, že zahrnuje veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází,
nebyl čl. 123‑1 autorského zákona změněn a nadále stanoví povinnou kolektivní správu práva na sdělování hudebních děl veřejnosti
bez rozlišení mezi přímým sdělováním a nepřímým sdělováním.
To má za následek další omezení výkonu práva na sdělování veřejnosti ve srovnání s omezeními stanovenými směrnicí 2001/29.
Mezi autory hudebních děl a pořadatele představení se totiž povinně vkládá organizace kolektivní správy, z čehož pro autora
plyne povinnost platit provizi stanovenou organizací kolektivní správy a pro uživatele povinnost dvojí platby, jelikož musí
majetková práva autorů znova uhradit prostřednictvím organizace kolektivní správy, přestože je již nabyl.
UCMR – ADA odpovídá, že mezi vnitrostátním právem a směrnicí 2001/29 není rozpor, neboť do působnosti směrnice spadají jen
úkony sdělování hudebních děl veřejnosti specifické pro informační společnost. Co se týče práva na přímé sdělování veřejnosti,
které je předmětem tohoto řízení, osmnáctý bod odůvodnění směrnice 2001/29 ponechává členským státům normotvornou svobodu
a rumunský zákonodárce se rozhodl pro režim povinné kolektivní správy.
Předkládající soud ve svém rozhodnutí poznamenává, že uživatel je i tehdy, když autor užitých hudebních děl není členem organizace
kolektivní správy, povinen získat nevýhradní licenci a uhradit organizaci kolektivní správy odměnu, a to na základě čl. 123‑1
odst. 2 autorského zákona, podle něhož pro kategorie práv stanovených v odstavci 1 uvedeného článku zastupují organizace kolektivní
správy i majitele práv, kteří je k tomu nezmocnili.
Kromě toho uvedený zákon neobsahuje žádné ustanovení, které by těmto majitelům umožňovalo vyloučit svá díla z kolektivní správy,
tedy možnost, která je například v případě práva na sdělování veřejnosti prostřednictvím družice výslovně stanovena článkem 3
odst. 2 směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993 o koordinaci určitých předpisů týkajících se autorského práva a práv
s ním souvisejících při družicovém vysílání a kabelovém přenosu (Úř. věst. L 248, s. 15; Zvl. vyd. 17/01, s. 134).
Předkládající soud z toho dovozuje, že taková úprava podle všeho představuje nepřiměřené omezení smluvní volnosti, které neodpovídá
dvojímu cíli sledovanému povinnou kolektivní správou práva na sdělování hudebních děl veřejnosti, a sice umožnit jak užívání
děl, tak odměňování autorů.
Za těchto okolností si předkládající soud klade zejména otázku, zda taková povinná kolektivní správa odpovídá nejen cíli chránit
autorská práva, ale i cíli sledovanému směrnicí 2001/29, jímž je zachovat přiměřenou rovnováhu mezi právy autorů a právy uživatelů.
Za těchto podmínek se Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
otázky:
„1.      Je třeba vykládat čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 […] v tom smyslu, že ‚sdělováním veřejnosti‘ se rozumí:
a)      výhradně sdělování veřejnosti, která není přítomna v místě, ze kterého sdělování vychází, nebo
b)      i jakékoli přímé sdělování díla v místě přístupném veřejnosti jakýmkoli veřejným přímým prováděním nebo provozováním díla?
2.      Je-li odpovědí na první otázku možnost a), znamená to, že úkony přímého sdělování děl veřejnosti uvedené v možnosti b) nespadají
do působnosti této směrnice, anebo že nepředstavují sdělování díla veřejnosti, nýbrž úkony veřejného provozování nebo provedení
díla ve smyslu čl. 11 odst. 1 bodu i) bernské úmluvy […]?
3.      Je-li odpovědí na první otázku možnost b), umožňuje čl. 3 odst. 1 směrnice [2001/29], aby členské státy zákonem upravily povinnou
kolektivní správu práva na sdělování hudebních děl veřejnosti bez ohledu na způsoby sdělování, i když toto právo může být
spravováno individuálně a autoři je tak spravují, aniž by byla pro autory stanovena možnost vyloučit svá díla z kolektivní
správy?“

K pravomoci Soudního dvora
Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, spor v původním řízení se týká skutkových okolností, k nimž došlo v období od května 2004
do září 2007, přičemž Rumunsko přistoupilo k Evropské unii teprve dne 1. ledna 2007.
V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr má pravomoc k výkladu ustanovení unijního práva pouze tehdy, jde-li
o jejich použití v novém členském státě ode dne přistoupení tohoto členského státu k Evropské unii (viz v tomto smyslu rozsudky
ze dne 10. ledna 2006, Ynos, C‑302/04, Sb. rozh. s. I‑371, bod 36, a ze dne 14. června 2007, Telefónica O2 Czech Republic,
C‑64/06, Sb. rozh. s. I‑4887, bod 23).
Vzhledem k tomu, že skutkový stav v původním řízení zčásti nastal po datu přistoupení Rumunska k Evropské unii, má Soudní
dvůr pravomoc odpovědět na uvedené otázky (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. dubna 2010, CIBA, C‑96/08, Sb. rozh. s. I‑2911,
bod 15).

K předběžným otázkám

K první a druhé otázce
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, jimiž je třeba se zabývat společně, je to, zda je třeba směrnici 2001/29,
konkrétně její čl. 3 odst. 1, vykládat v tom smyslu, že se vztahují výhradně na sdělování veřejnosti, která není přítomna
v místě, ze kterého sdělování vychází, anebo i na jakékoli přímé sdělování díla v místě přístupném veřejnosti jakýmkoli veřejným
přímým prováděním nebo provozováním díla.
Je nutno podotknout, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 ani žádné jiné její ustanovení nedefinuje pojem „sdělování veřejnosti“.
V takovém případě je při výkladu pojmu unijního práva třeba zohlednit nejen znění ustanovení, ve kterém je ho použito, ale
rovněž jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž je součástí.
Pokud jde zaprvé o kontext, je třeba uvést, že podle druhé věty dvacátého třetího bodu odůvodnění směrnice 2001/29 by se právem
na sdělování veřejnosti mělo „v širokém smyslu rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování
vychází“.
V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‑403/08 a C‑429/08,
dosud nezveřejněném ve Sbírce rozhodnutí), objasnil význam citovaného bodu odůvodnění, zvláště pak jeho věty druhé.
Soudní dvůr zde s odkazem na historický vývoj směrnice 2001/29 a zejména na společný postoj (ES) č. 48/2000 přijatý Radou
dne 28. září 2000 s ohledem na přijetí směrnice 2001/29 (Úř. věst. C 344, s. 1) připomněl, že dvacátý třetí bod odůvodnění
této směrnice navazuje na návrh Evropského parlamentu, který usiloval o to, aby v tomto bodě odůvodnění bylo uvedeno, že sdělování
veřejnosti ve smyslu uvedené směrnice nezahrnuje „přímá představení a výkony“, což je pojem odkazující na pojem „veřejné provozování
a provedení“ zakotvený v čl. 11 odst. 1 Bernské úmluvy a zahrnující interpretaci děl před publikem, které je v přímém fyzickém
kontaktu s hercem či výkonným umělcem, kteří tato díla provádějí (viz výše uvedený rozsudek Football Association Premier League
a další, bod 201).
Tento bod odůvodnění směrnice 2001/29 proto za účelem vyloučení takových přímých veřejných představení a výkonů z rozsahu
pojmu „sdělování veřejnosti“ v rámci uvedené směrnice upřesnil, že sdělování veřejnosti zahrnuje veškeré sdělování veřejnosti
nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází (viz výše uvedený rozsudek Football Association Premier League a další, bod
202).
Za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, kdy jsou hudební díla sdělovaná veřejnosti v rámci cirkusových
a kabaretních představení prováděna živě, jak plyne z předkládacího rozhodnutí, ovšem existuje takový fyzický a přímý kontakt,
neboť veřejnost je na rozdíl od požadavku stanoveného druhou větou dvacátého třetího bodu odůvodnění směrnice 2001/29 přítomna
v místě, ze kterého sdělování vychází.
Pokud jde zadruhé o cíl sledovaný směrnicí 2001/29, je třeba poukázat na to, že z druhého a pátého bodu jejího odůvodnění
vyplývá, že tato směrnice usiluje o vytvoření obecného a pružného právního rámce na unijní úrovni za účelem podpory rozvoje
informační společnosti a o přizpůsobení a doplnění současných právních předpisů týkajících se autorského práva a práv s ním
souvisejících tak, aby zohlednily technologický rozvoj, který přinesl nové způsoby využívání chráněných děl.
Z uvedeného plyne, že předmětem harmonizace, o kterou usiluje směrnice 2001/29 a na kterou odkazuje první věta dvacátého třetího
bodu jejího odůvodnění, nemá být úprava „tradičních“ způsobů sdělování veřejnosti, mezi které patří přímé provozování nebo provedení
díla.
To ostatně potvrzuje i třetí a čtvrtá věta dvacátého třetího bodu odůvodnění směrnice 2001/29, podle kterých zahrnuje právo
na sdělování veřejnosti jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání, a nezahrnuje
žádné jiné úkony. Toto právo se tedy nevztahuje na úkony, které nesouvisí se „sdělováním“ nebo „přenosem“ díla, tedy například
na přímé úkony provozování nebo provádění díla.
S ohledem na výše uvedené je třeba na první a druhou otázku odpovědět, že směrnici 2001/29, a konkrétně její čl. 3 odst. 1,
je nutno vykládat v tom smyslu, že se vztahují výhradně na sdělování veřejnosti, která není přítomna v místě, ze kterého sdělování
vychází, a nevztahují se na žádné přímé sdělování díla v místě přístupném veřejnosti jakýmkoli veřejným přímým prováděním
nebo provozováním díla.

Ke třetí otázce
S ohledem na odpověď na první a druhou otázku není namístě odpovídat na třetí položenou otázku.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
Směrnici Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv
s ním souvisejících v informační společnosti, a konkrétně její čl. 3 odst. 1, je nutno vykládat v tom smyslu, že se vztahují
výhradně na sdělování veřejnosti, která není přítomna v místě, ze kterého sdělování vychází, a nevztahují se na žádné přímé
sdělování díla v místě přístupném veřejnosti jakýmkoli veřejným přímým prováděním nebo provozováním díla.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: rumunština.