CELEX: 62013CJ0585
Žalba
Mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja
Zamrzavanje financijskih sredstava
Ograničenje prijenosa financijskih sredstava
Pomoć subjektima uvrštenima na popis da izbjegnu ili krše mjere ograničavanja

Svojom žalbom Europäisch‑Iranische Handelsbank AG (u daljnjem tekstu: EIH) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. rujna 2013., Europäisch‑Iranische Handelsbank/Vijeće (T‑434/11,
EU:T:2013:405
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio njegove zahtjeve za poništenje:
—
Odluke Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL L 319, str. 71
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.);
—
Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 o uvođenju mjera ograničavanja protiv Irana (
SL L 319, str. 11
.); i
—
Uredbe (EU) br. 267/2012 Vijeća od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (
SL L 88, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.);
u dijelu u kojem se ti akti na njega odnose.
Pravni okvir i okolnosti spora
Zabrinuto zbog mnogobrojnih izvješća glavnog direktora Međunarodne agencije za atomsku energiju (IAEA) i rezolucija Vijeća guvernera IAEA‑e u vezi s nuklearnim programom Islamske Republike Irana, Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: Vijeće sigurnosti) usvojilo je 23. prosinca 2006. Rezoluciju 1737 (2006), čiji članak 12. u vezi s njezinim Prilogom nabraja niz osoba i subjekata za koje se smatra da su uključeni u širenje nuklearnog oružja i čija se financijska sredstva kao i gospodarski izvori trebaju zamrznuti.
U cilju provedbe Rezolucije 1737 (2006) u Europskoj uniji, Vijeće Europske unije donijelo je 27. veljače 2007. Zajedničko stajalište 2007/140/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL L 61, str. 49
.).
Članak 5. stavak 1. Zajedničkog stajališta 2007/140 predviđao je zamrzavanje svih financijskih sredstava i gospodarskih izvora određenih kategorija osoba i subjekata nabrojenih u točkama (a) i (b) te odredbe. Pri tome je točka (a) članka 5. stavka 1. obuhvaćala osobe i subjekte navedene u Prilogu Rezoluciji 1737 (2006) kao i druge osobe i druge subjekte koje je odredilo Vijeće sigurnosti ili Odbor Vijeća sigurnosti osnovan u skladu s člankom 18. Rezolucije 1737 (2006). Popis tih osoba i subjekata nalazio se u Prilogu I. Zajedničkom stajalištu 2007/140. Točka (b) navedenog članka 5. stavka 1. obuhvaćala je osobe i subjekte koji nisu navedeni u Prilogu I., a koji osobito sudjeluju, izravno su povezani ili pružaju potporu nuklearnim aktivnostima Islamske Republike Irana koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja. Popis tih osoba i subjekata nalazio se u Prilogu II. navedenom zajedničkom stajalištu.
Budući da se odnosila na ovlasti Europske zajednice, Rezolucija 1737 (2006) provedena je Uredbom (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL L 103, str. 1
.), donesenom na temelju članaka 60. UEZ‑a i 301. UEZ‑a, koja se odnosi na Zajedničko stajalište 2007/140 i čiji je sadržaj u bitnome sličan potonjem, s obzirom na to da se ista imena subjekata i fizičkih osoba koja se nalaze u Prilogu IV. toj uredbi koji se odnosi na osobe, subjekte i tijela koje je odredilo Vijeće sigurnosti ili Odbor za sankcije nalaze i u Prilogu V. spomenutoj uredbi koji se odnosi na osobe, subjekte i tijela koji se ne nalaze u tom prilogu IV.
Članak 7. stavci 1. do 3. Uredbe br. 423/2007 predviđa zamrzavanje financijskih sredstava. Članak 7. stavak 4. te uredbe glasi kako slijedi:
„Zabranjuje se svjesno ili namjerno sudjelovanje u djelatnostima čiji je izravni ili neizravni cilj ili učinak izbjegavanje mjera iz stavaka 1., 2. i 3.“ [neslužbeni prijevod]
Članci 8. do 10. Uredbe br. 423/2007 navode različite slučajeve u kojima nadležna tijela država članica mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora.
Članak 8. točka (a) te uredbe, kako je izmijenjen Uredbom Vijeća (EZ) br. 618/2007 od 5. lipnja 2007. (
SL L 143, str. 1
.), predviđa da nadležna tijela država članica mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora koji su predmet sudske, upravne ili arbitražne povlastice donesene prije datuma na koji je Odbor za sankcije, Vijeće sigurnosti ili Vijeće odredilo osobe, subjekte i tijela, ili koji su predmet sudske, upravne ili arbitražne odluke donesene prije tog datuma.
Članak 9. Uredbe br. 423/2007 predviđa da nadležna tijela država članica mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora pod uvjetom da osoba, subjekt ili tijelo duguje isplatu na temelju ugovora ili sporazuma koji je dotična osoba, subjekt ili tijelo sklopilo ili obveze koju je preuzelo prije datuma uvrštenja na popis. Dotično nadležno tijelo treba utvrditi korištenje financijskim sredstvima i o svojoj namjeri davanja odobrenja obavijestiti Odbor za sankcije ili druge države članice i Europsku komisiju, ovisno o tome je li Vijeće sigurnosti odredilo osobu, subjekt ili tijelo.
Članak 10. stavak 1. Uredbe br. 423/2007 predviđa da nadležna tijela država članica mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora za osnovne potrebe osoba radi plaćanja pruženih pravnih usluga ili troškova čuvanja zamrznutih financijskih sredstava. Kada se odobrenje odnosi na osobu, subjekt ili tijelo koje je odredilo Vijeće sigurnosti, nadležno tijelo treba o svojoj namjeri davanja odobrenja obavijestiti Odbor za sankcije. Članak 10. stavak 2. te uredbe predviđa da nadležna tijela država članica mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora radi podmirivanja izvanrednih troškova. Kada se odobrenje odnosi na osobu, subjekt ili tijelo koje je odredilo Vijeće sigurnosti, nadležno tijelo treba o svojoj odluci obavijestiti Odbor za sankcije, koji je treba odobriti. Kada se odobrenje odnosi na osobu, subjekt ili tijelo koje nije odredilo Vijeće sigurnosti, nadležno tijelo treba unaprijed obavijestiti druga nadležna tijela država članica i Komisiju o razlozima zbog kojih smatra da bi se trebalo dati posebno odobrenje. Članak 10. stavak 3. spomenute uredbe predviđa da dotična država članica obavještava druge države članice i Komisiju o svim odobrenjima izdanima na temelju stavaka 1. i 2. tog članka.
U skladu s člankom 18. točkama (d) i (e) Uredbe br. 423/2007, ona se, među ostalim, primjenjuje na svaku pravnu osobu, drugi subjekt ili svako tijelo koje ima sjedište ili je osnovano u skladu s pravom neke države članice ili u vezi s bilo kakvom poslovnom transakcijom koja je u cijelosti ili djelomično provedena u Zajednici.
Utvrdivši da je Islamska Republika Iran nastavila sa svojim aktivnostima povezanima s obogaćivanjem urana i nije surađivala s IAEA‑om, Vijeće sigurnosti usvojilo je 3. ožujka 2008. Rezoluciju 1803 (2008). U točki 10. te rezolucije Vijeće sigurnosti:
„
Zahtijeva
od svih država članica da nadziru aktivnosti koje financijske ustanove sa sjedištem na njihovom području ostvaruju sa svim iranskim bankama, osobito s bankom Melli i bankom Saderat, kao i s njihovim podružnicama i njihovim agencijama u inozemstvu, kako bi se izbjeglo da te aktivnosti pridonose aktivnostima koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja ili razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, kao što je navedeno u Rezoluciji 1737 (2006)“.
Radi provedbe te rezolucije, Vijeće je 7. kolovoza 2008. usvojilo Zajedničko stajalište 2008/652/ZVSP o izmjeni Zajedničkog stajališta 2007/140 (
SL L 213, str. 58
. i ispravak
SL L 285, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 112.). Članak 3.b stavak 1. Zajedničkog stajališta 2007/140, kako je izmijenjeno Zajedničkim stajalištem 2008/652, predviđa da države članice pozorno prate djelatnosti financijskih institucija koje spadaju u njihovu nadležnost s bankama poreznim rezidentima u Iranu, posebno s bankom Bank Saderat, kao i s podružnicama i društvima kćerima, koje su u nadležnosti država članica, te financijskim subjektima koje nadziru osobe i subjekti sa sjedištem u Iranu, kada su ta sjedišta uvrštena u popis iz priloga III. ili IV. tom zajedničkom stajalištu, kako je izmijenjeno, kako bi se izbjeglo da te aktivnosti pridonose aktivnostima koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja. Članak 3.b stavak 2. navedenog Zajedničkog stajališta, kako je izmijenjeno, predviđa da države članice trebaju od financijskih ustanova osobito zahtijevati da:
„(a)
neprestano prate promet na računima, uključujući upotrebu svojih programa za dubinsku analizu klijenata i na temelju svojih obveza u odnosu na pranje novca i financiranje terorizma;
(b)
zahtijevaju da se u platnim nalozima ispune svi podaci koji se odnose na izdavatelja i primatelja dotične transakcije; a ako ti podaci nisu dostavljeni, da odbiju izvršenje transakcije;
(c)
pet godina čuvaju sve evidencije o transakcijama i na zahtjev ih stave na raspolaganje nacionalnim tijelima;
d)
ako posumnjaju ili imaju opravdane razloge sumnjati da su sredstva povezana s financiranjem širenja, bez odlaganja obavijeste o svojim sumnjama Jedinicu za financijski nadzor [...] ili neko drugo nadležno tijelo koje odredi dotična država članica. [...]“
Vijeće je 10. studenoga 2008. donijelo Uredbu (EZ) br. 1110/2008 o izmjeni Uredbe br. 423/2007 (
SL L 300, str. 1
.). Članak 3.b Zajedničkog stajališta 2007/140, kako je izmijenjeno Zajedničkim stajalištem 2008/652, proveden je člankom 11.a dodanim u Uredbu br. 423/2007, koja je osobito primjenjiva na subjekte, pravne osobe i tijela koja imaju sjedište ili su osnovana prema pravu neke države članice, ili u vezi s bilo kakvom poslovnom transakcijom provedenom u Zajednici. Članak 11.b Uredbe br. 423/2007, kako je izmijenjena Uredbom br. 1110/2008, predviđa posebne odredbe za podružnice i društva kćeri banke Saderat.
Utvrdivši da Islamska Republika Iran nije poštovala rezolucije Vijeća sigurnosti, da je izgradila centralu u Qomu i time povrijedila svoju obvezu da prekine sve aktivnosti povezane s obogaćivanjem urana i da je to otkrila tek u rujnu 2009., da nije obavještavala IAEA‑u i da je odbijala surađivati s tom agencijom, Vijeće sigurnosti Rezolucijom 1929 (2010) od 9. lipnja 2010. donijelo je strože mjere. Točke 21. do 24. te rezolucije odnose se na financijske usluge. U točki 21. spomenute rezolucije Vijeće sigurnosti osobito poziva države da „spriječe pružanje financijskih usluga, osobito usluga osiguranja i reosiguranja, ili prijenosa na državna područja, kroz državna područja ili s državnih područja država članica državljanima država članica ili subjektima osnovanima u skladu s njihovim pravom (uključujući podružnice u inozemstvu) ili fizičkim osobama ili financijskim institucijama na državnim područjima država članica ili od strane istih bilo koje financijske ili druge imovine ili izvora ako raspolažu informacijama koje im daju utemeljene razloge za sumnju da bi ta imovina ili izvori mogli doprinijeti iranskim osjetljivim djelatnostima širenja nuklearnog oružja ili razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, osobito zamrzavanjem financijskih sredstava, imovine ili izvora koji se nalaze na njihovom području ili koji će se kasnije pronaći na njihovom području, ili koji se nalaze pod njihovom nadležnošću ili će pod nju potpadati, a koji se vežu uz te programe ili djelatnosti, te da vrše pojačan nadzor radi sprječavanja takvih prijenosa, u suradnji s nacionalnim tijelima i u skladu s njihovim nacionalnim zakonodavstvom“.
U deklaraciji priloženoj zaključcima od 17. lipnja 2010. Europsko vijeće naglasilo je da je sve zabrinutije zbog iranskog nuklearnog programa te je pozdravilo činjenicu da je Vijeće sigurnosti usvojilo Rezoluciju 1929 (2010) i primilo na znanje posljednje izvješće IAEA‑e od 31. svibnja 2010.
U točki 4. te deklaracije Europsko vijeće utvrdilo je da je uvođenje novih mjera ograničavanja postalo neizbježno. Uzimajući u obzir poslove koje je odradilo Vijeće za vanjske poslove, Europsko vijeće pozvalo ga je da na svojoj sljedećoj sjednici donese mjere za provedbu onih predviđenih u Rezoluciji 1929 (2010) Vijeća sigurnosti. Te su se mjere osobito trebale odnositi na „financijski sektor, uključujući zamrzavanje sredstava drugih iranskih banaka i ograničenja u sektoru bankarstva i osiguranja“.
Odlukom Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140 (
SL L 195, str. 39
. i ispravak
SL L 197, str. 19
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.) Vijeće je provelo spomenutu deklaraciju, stavivši izvan snage Zajedničko stajalište 2007/140 i donijevši dodatne mjere ograničavanja u odnosu na to stajalište. Uvodne izjave 17. do 20. Odluke 2010/413, koje se odnose na financijske aktivnosti, podsjećaju na odluke Vijeća sigurnosti u Rezoluciji 1929 (2010) kao i na deklaraciju Europskog vijeća od 17. lipnja 2010. Poglavlje 2. Odluke 2010/413 bavi se financijskim sektorom. Članak 10. stavak 1. te odluke predviđa da države članice, radi sprečavanja pružanja financijskih usluga ili prijenosa na državna područja, kroz državna područja ili s državnih područja država članica državljanima država članica ili subjektima osnovanim u skladu s njihovim pravom (uključujući podružnice u inozemstvu) ili fizičkim osobama ili financijskim institucijama na državnim područjima država članica ili od strane istih, bilo koje, financijske ili druge imovine ili izvora koji bi mogli doprinijeti iranskim osjetljivim djelatnostima širenja nuklearnog oružja i razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, države članice obavljaju pojačani nadzor nad svim djelatnostima financijskih institucija pod svojom nadležnošću u vezi s bankama sa sjedištem u Iranu, podružnicama, društvima kćerima ili drugim subjektima koje te banke nadziru. Članak 10. stavak 3. spomenute odluke predviđa nadzor prijenosa financijskih sredstava.
Članak 20. stavak 1. Odluke 2010/413 propisuje zamrzavanje financijskih sredstava za više kategorija osoba i subjekata. Točka (a) tog članka 20. stavka 1. obuhvaća osobe i subjekte koje je odredilo Vijeće sigurnosti, koji su nabrojeni u Prilogu I. toj odluci. Točka (b) spomenutog članka 20. stavka 1. odnosi se na „osobe i subjekt[e] koji nisu obuhvaćeni Prilogom I., a sudjeluju u, [izravno su povezani] ili pružaju potporu iranskim djelatnostima koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja ili razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, uključujući putem sudjelovanja u nabavi zabranjenih predmeta, robe, opreme, materijala ili tehnologije, ili osobe i subjekt[e] koji nastupaju u njihovo ime ili po njihovim nalozima ili subjekt[e] koji su u njihovom vlasništvu ili pod njihovom kontrolom, uključujući nezakonitim sredstvima, ili osobe i subjekt[e] koji su pomagali fizičkim osobama i subjektima uvrštenima na popis u izbjegavanju ili kršenju odredbi Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1737 (2006), Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1747 (2007), Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1803 (2008) ili Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1929 (2010) ili ove Odluke kao i drug[e] vodeć[e] članov[e] IRGC‑a ili IRISL‑a i subjekt[e] u njihovom vlasništvu ili pod njihovom kontrolom ili koji nastupaju u njihovo ime, kako su navedeni u Prilogu II.“.
Uredba br. 423/2007 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o određivanju mjera ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 423/2007 (
SL L 281, str. 1
.), koja je donesena na temelju članka 215. UFEU‑a. Članak 16. te uredbe, među ostalim, predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora koji pripadaju ili su pod nadzorom određenih osoba, subjekata ili određenih tijela. Stavak 1. tog članka obuhvaća osobe, subjekte ili tijela koje je odredilo Vijeće sigurnosti i koji su navedeni u Prilogu VII. spomenutoj uredbi.
Sukladno članku 16. stavcima 2. do 4. Uredbe br. 961/2010:
„2.   Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu VIII., kao i sva financijska sredstva i gospodarski izvori koje te osobe, subjekti ili tijela posjeduju, imaju u vlasništvu ili pod nadzorom. Prilog VIII. obuhvaća osobe, fizičke ili pravne, subjekte i tijela […] koji su sukladno članku 20. stavku 1. točki (b) Odluke 2010/413 […] prepoznati kao:
(a)
osobe, subjekti ili tijela koja su izravno povezana ili pružaju potporu nuklearnim aktivnostima Irana koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja ili iranskom razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, uključujući i sudjelovanjem u nabavi zabranjene robe i tehnologije, ili koja su u vlasništvu takvih osoba, subjekata ili tijela ili koja su pod njihovim nadzorom, uključujući pomoću nezakonitih sredstava, ili koja djeluju za njihov račun ili prema njihovim uputama;
(b)
fizičke ili pravne osobe, subjekti ili tijela koja su pomagala osobi, subjektu ili tijelu koje se nalazi na popisu zbog kršenja odredaba ove uredbe, Odluke 2010/413 [...] ili rezolucija 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) i 1929 (2010) Vijeća sigurnosti [...], ili zbog izbjegavanja istih;
[...]
3.   Osobama, fizičkim ili pravnim, subjektima ili tijelima navedenima u prilozima VII. i VIII. neće se staviti na raspolaganje, izravno ili neizravno, niti će se njima na raspolaganje ili u korist dati ikakva financijska sredstva ni gospodarski izvori.
4.   Zabranjuje se sudjelovanje, svjesno i namjerno, u aktivnostima čiji su izravni ili neizravni cilj ili učinak zaobilaženje mjera iz stavaka 1., 2. i 3.“ [neslužbeni prijevod]
Članci 18. i 19. Uredbe br. 961/2010 odnose se na mogućnosti oslobađanja određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora i odgovaraju člancima 9. i 10. Uredbe br. 423/2007.
Ograničenja prijenosa financijskih sredstava i financijskih usluga predviđena su u Poglavlju V. Uredbe br. 961/2010. Članak 21. te uredbe, koji se nalazi u tom poglavlju, predviđa posebna pravila koja uređuju prijenose namijenjene iranskim osobama, subjektima ili tijelima i onima koji potječu od njih. Točnije, spomenuti članak nameće obvezu ishođenja prethodne dozvole od nadležnih nacionalnih tijela za svaki prijenos, osim prijenosâ iz stavka 1. točke (a) tog članka, u iznosu jednakom ili višem od 40.000 eura. Takvo odobrenje, u skladu s člankom 21. stavkom 4. Uredbe br. 961/2010, izdaje se samo ako predviđeni prijenos financijskih sredstava ne pridonosi aktivnostima spomenutima u toj odredbi. Suprotno tomu, za prijenose sredstava u iznosu nižem od 40.000 eura nije potrebno prethodno odobrenje, već se o njima treba obavijestiti kada je njihov iznos viši od 10.000 eura. Članak 21. stavak 5. Uredbe br. 961/2010 predviđa da se taj članak ne primjenjuje ako je za prijenos izdano odobrenje u skladu s, osobito, člancima 18. i 19. te uredbe.
Članak 32. stavak 2. Uredbe br. 961/2010 glasi kako slijedi:
„Predmetne fizičke ili pravne osobe ili drugi subjekti nisu ni na koji način odgovorni za kršenja zabrana iz ove uredbe ako nisu znali ili nisu imali utemeljeni razlog za sumnju da se njihovim djelovanjem krše te zabrane.“ [neslužbeni prijevod]
Odlukom 2011/299/ZVSP od 23. svibnja 2011. o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 136, str. 65
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 197.) i Provedbenom uredbom (EU) br. 503/2011 od 23. svibnja 2011. o provedbi Uredbe br. 961/2010 (
SL L 136, str. 26
.) (u daljnjem tekstu zajedno: akti od 23. svibnja 2011.) Vijeće je na popis osoba i drugih subjekata koji se nalaze u Prilogu II. Odluci 2010/413 odnosno Prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010 (u daljnjem tekstu: popisi iz 2010.) uvrstilo, među ostalim, EIH.
U aktima od 23. svibnja 2011. Vijeće je zamrzavanje žaliteljevih financijskih sredstava i gospodarskih izvora obrazložilo na sljedeći način:
„EIH znatno pomaže mnogim iranskim bankama dajući im druge mogućnosti za izvršavanje transakcija koje su onemogućene sankcijama [Unije] protiv Irana. EIH djeluje kao savjetnička i posrednička banka za transakcije s iranskim subjektima koji su uvršteni na popis.
Početkom kolovoza, na primjer, EIH je zamrznuo račune banke Saderat Iran i banke Bank Mellat pri EIH‑u Hamburg, banaka koje je na popis uvrsti[la] [Unija]. Ubrzo nakon toga EIH je ponovno počeo poslovati u eurima s bankama Bank Mellat i Bank Saderat Iran i pritom koristio račune EIH pri neimenovanoj iranskoj banci. U kolovozu 2010. EIH je uspostavio sustav kako bi omogućio redovite isplate bankama Bank Saderat London i Future Bank Bahrein, na takav način da se izbjegnu sankcije [Unije]. Od listopada 2010. EIH je nastavio djelovati kao posrednik za plaćanja sankcioniranim iranskim bankama, uključujući Bank Mellat i Bank Saderat. Te sankcionirane banke moraju svoja plaćanja preusmjeriti na EIH preko Iranske banke za industriju i rudarstvo (Iran’s Bank of Industry and Mine). Godine 2009. Post Bank koristila je EIH da izbjegne sankcije koje su, među ostalim, uključivale transakcije u ime banke Bank Sepah koju je na popis uvrstio [UN]. Banka Bank Mellat koju je na popis uvrsti[la] [Unija] jedna je od matičnih banaka EIH‑a.“
Vijeće je u svojim zaključcima od 1. prosinca 2011. ponovno izrazilo zabrinutost u vezi s prirodom nuklearnog programa koji provodi Islamska Republika Iran i, vodeći računa o toj zabrinutosti, objavilo popis od 180 subjekata i drugih osoba koje su predmet mjera ograničavanja.
Vijeće je u uvodnoj izjavi 3. Odluke 2011/783 i u uvodnoj izjavi 3. Provedbene uredbe br. 1245/2011 navelo da se na osobe, subjekte i tijela nabrojena u popisima iz 2010., među kojima se nalazi i EIH, trebaju nastaviti primjenjivati posebne mjere ograničavanja koje su ondje predviđene.
Europsko vijeće u svojim zaključcima od 9. prosinca 2011. pozvalo je Vijeće da prioritetno nastavi s radovima u vezi s proširivanjem područja primjene Unijinih mjera ograničavanja i povećanjem sankcija koje su trenutačno na snazi, predviđajući nametanje dodatnih mjera protiv Islamske Republike Irana, i da te mjere odredi najkasnije na svojoj idućoj sjednici.
S obzirom na te zaključke, Vijeće je Odlukom 2012/35/ZVSP od 23. siječnja 2012. o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 19, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 170.) odredilo nove mjere.
Isto je tako odredilo nove mjere Uredbom br. 267/2012, koja stavlja izvan snage i zamjenjuje Uredbu br. 961/2010. Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora predviđeno je u članku 23. Uredbe br. 267/2012. Članak 23. stavak 2. točke (a) i (b) te uredbe predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora osoba, subjekata i tijela navedenih u Prilogu IX. spomenutoj uredbi. Žaliteljevo ime uvršteno je na popis koji se nalazi u tom prilogu.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom 3. kolovoza 2011. tajništvu Općeg suda EIH je pokrenuo postupak za poništenje Odluke 2011/299 i Provedbene uredbe br. 503/2011. Nakon toga prilagodio je svoj tužbeni zahtjev i zatražio poništenje Odluke 2011/783, Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012.
U prilog svojoj tužbi žalitelj je istaknuo četiri tužbena razloga i prigovor nezakonitosti. Prvi tužbeni razlog odnosio se na povredu obveze obrazlaganja, žaliteljevih prava na obranu i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, drugi se odnosio na očitu pogrešku u ocjeni, treći na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja, načela pravne sigurnosti i prava na dobru upravu, a četvrti se odnosio na povredu načela proporcionalnosti, žaliteljeva prava vlasništva i njegova prava na slobodu poduzetništva. Prigovor nezakonitosti odnosio se na članak 20. stavak 1. točku (b) Odluke 2010/413, članak 16. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 961/2010 i, zbog druge prilagodbe zaključaka, članak 23. stavak 2. Uredbe br. 267/2012.
Opći sud u nekoliko je navrata zaključio da je žalitelj u svojim pisanim podnescima priznao da je izvršio transakcije koje su uključivale iranske banke s popisa, ali je isticao da su te transakcije bile zakonite. Kao što to proizlazi iz točke 168. pobijane presude, Opći sud također je utvrdio da je žalitelj priznao da je izvršio takve transakcije, među ostalim, u podnesku od 29. srpnja 2011. koji je uputio Vijeću, kada je iznio svoja očitovanja u vezi s činjenicom da je njegovo ime Aktima od 23. svibnja 2011. uvršteno na popise iz 2010.
Što se tiče prvog tužbenog razloga, Opći je sud u točkama 45. do 47. pobijane presude smatrao da su pravna osnova uvrštenja na popis i zadržavanja žalitelja na popisima iz 2010. i na onom iz Priloga IX. Uredbi br. 267/2012 bili članak 20. stavak 1. točka (b) Odluke 2010/413, članak 16. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 961/2010 i članak 23. stavak 2. Uredbe br. 267/2012, to jest kriterij da je neki subjekt pomogao određenoj osobi, subjektu ili tijelu da izbjegne ili krši mjere ograničavanja. Opći je sud, ispitavši obrazloženje žaliteljeva uvrštenja na spomenute popise, u točki 55. pobijane presude zaključio da je obrazloženje iz Odluke 2011/299, Provedbene uredbe br. 503/2011, Odluke 2011/783, Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012 (u daljnjem tekstu zajedno: pobijani akti) u pogledu spomenutog kriterija bilo dovoljno zbog toga što je žalitelju omogućilo da shvati zbog kojeg mu je ponašanja prigovoreno i Općem sudu da provede svoj nadzor.
U okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga, Opći je sud u točki 166. pobijane presude primijetio da, „što se tiče prvog uvrštenja žaliteljeva imena na popise iz 2010., [...] spis ne sadrži nikakvu indiciju koja bi dala naslutiti da je Vijeće provjerilo utemeljenost navoda sadržanih u prijedlogu za uvrštenje na popis“. Stoga je prihvatio argument koji se temelji na tome da Vijeće, u nedostatku dokaza, nije moglo nastaviti s procjenom utemeljenosti uvrštenja žaliteljeva imena na spomenute popise u dijelu u kojem se taj argument odnosi na akte od 23. svibnja 2011. U preostalom dijelu odbio je drugi tužbeni razlog.
Opći sud zatim je odbio treći i četvrti tužbeni razlog kao i prigovor nezakonitosti.
Posljedično, Opći sud poništio je Odluku 2011/299 kao i Provedbenu uredbu br. 503/2011 te je u preostalom dijelu odbio tužbu.
Opći sud naložio je EIH‑u snošenje triju petina vlastitih troškova i troškova Vijeća, a Vijeću je naložio snošenje dviju petina vlastitih troškova i troškova EIH‑a. Odlučio je da će Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Komisija snositi vlastite troškove.
Zahtjevi stranaka
EIH od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu u točkama detaljno navedenima u ovoj žalbi;
—
poništi Odluku 2011/783, Provedbenu uredbu br. 1245/2011 i Uredbu br. 267/2012, s učinkom bez odgode, u mjeri u kojoj se one na njega primjenjuju; i
—
naloži Vijeću da plati troškove koje je ono imalo u postupku pred Općim sudom i u postupku pred Sudom u okviru žalbe.
Vijeće zahtijeva od Suda da u cijelosti odbije žalbu kao neosnovanu i da EIH‑u naloži snošenje troškova Vijeća.
Ujedinjena Kraljevina od Suda zahtijeva da odbije žalbu.
O žalbi
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
EIH svojim prvim žalbenim razlogom, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja i prava na obranu, ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i da je došao do zaključka koji nije spojiv s tužbenim zahtjevom kada je zaključio da je EIH priznao da je izvršio transakcije koje Vijeće navodi kao opravdanje za određivanje EIH‑a kao osobe, subjekta ili tijela koje je predmet mjera ograničavanja.
EIH osporava točke 115. do 117. pobijane presude kao i njezine točke 51. do 52., na koje upućuje točka 115. spomenute presude. U tim točkama Opći je sud zaključio da je žalitelj priznao da je ostvario određen broj bankarskih transakcija, među kojima su i one koje mu se zamjeraju. Uzimajući u obzir to utvrđenje, Opći sud u točki 118. pobijane presude zaključio je da Vijeće nije bilo dužno podnijeti dokaz o činjenicama koje nisu osporavane.
Žalitelj podsjeća na prvi tužbeni razlog, u vezi s nedovoljnim obrazloženjem pobijanih akata i povredom prava na obranu. Ističe da se iz njih nije moglo zaključiti da je priznao izvršavanje transakcija navedenih u obrazloženju njegova uvrštenja na popise iz 2010. i na onaj iz Priloga IX. Uredbi br. 267/2012.
Vijeće i Ujedinjena Kraljevina ističu da je, kao što je to Opći sud iznio u točki 114. pobijane presude, žalitelj u svojim pisanim podnescima priznao da je izvršio transakcije koje su uključivale iranske banke određene kao osobe, subjekti ili tijela koja su predmet mjera ograničavanja, ali je tvrdio da su te transakcije bile zakonite. Opći sud stoga nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava presudivši da nije postojala povreda obveze obrazlaganja ni prava na obranu.
Ocjena Suda
Opći sud u nekoliko je navrata zaključio da je žalitelj izvršio transakcije od interesa za iranske banke koje su određene kao osobe, subjekti ili tijela koja su predmet mjera ograničavanja. Kao što to proizlazi iz točaka 52., 167. i 168. pobijane presude, taj zaključak proizlazi iz ispitivanja tužbe podnesene u prvom stupnju i podneska od 29. srpnja 2011. kojim je žalitelj podnio Vijeću svoja očitovanja u vezi s činjenicom da je njegovo ime Aktima od 23. svibnja 2011. uvršteno na popise iz 2010.
U skladu s člankom 256. UFEU‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, žalba je ograničena na pravna pitanja. Dakle, Opći sud jedini je nadležan utvrditi činjenice, osim u slučaju kada sadržajna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni, te ocijeniti podnesene dokaze. Dakle, utvrđivanje tih činjenica i ocjenjivanje tih dokaza ne predstavlja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda (presude Francuska/Komisija, C‑559/12 P,
EU:C:2014:217
, t. 78. i navedena sudska praksa kao i Commune de Millau i SEMEA/Komisija, C‑531/12 P,
EU:C:2014:2008
, t. 56.).
U tom potonjem pogledu valja podsjetiti da iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz dijelova spisa a da nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza (presuda General Motors/Komisija, C‑551/03 P,
EU:C:2006:229
, t. 54.).
Stoga, kao što je to nezavisni odvjetnik utvrdio u točkama 29. i 30. svojeg mišljenja, žalitelj je u tužbi priznao da je izvršio transakcije koje se odnose na subjekte koji su određeni kao predmet mjera ograničavanja, ali je prije svega osporio nezakonitost takvih transakcija. U tim okolnostima ne čini se očitim da je Opći sud iskrivio činjenice utvrđene u točkama 51., 52., 101. i 114. do 117. pobijane presude.
Što se tiče prigovora prema kojem je Opći sud, smatrajući da Vijeće nije bilo dužno podnijeti dokaz o postojanju predmetnih transakcija, počinio pogrešku koja se tiče prava, valja podsjetiti da je na nadležnom tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga skupljenih protiv osobe koje se to tiče (presuda Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
, t. 121.). Budući da se u ovom slučaju činjenice u vezi sa samim postojanjem predmetnih transakcija mogu smatrati neosporavanima, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
Uzimajući u obzir ta razmatranja, prvi žalbeni razlog mora se odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim drugim žalbenim razlogom EIH tvrdi da je Opći sud, presudivši da su bili ispunjeni temeljni kriteriji za njegovo uvrštavanje na popis kao osobe, subjekta ili tijela koje je predmet mjera ograničavanja, počinio pogrešku koja se tiče prava.
Prvim dijelom drugog žalbenog razloga EIH ističe da je Opći sud, smatrajući da je priznao da je izvršio transakcije koje je Vijeće navelo da bi opravdalo njegovo uvrštavanje na popis kao osobe, subjekta ili tijela koje je predmet mjera ograničavanja, počinio pogrešku koja se tiče prava.
Vijeće i Ujedinjena Kraljevina ističu da se prvi dio drugog žalbenog razloga podudara s prvim žalbenim razlogom i da ga treba odbiti iz istih razloga koji su navedeni protiv prvog žalbenog razloga.
U drugom dijelu drugog žalbenog razloga EIH ističe da je Opći sud počinio nekoliko pogrešaka koje se tiču prava kada je ispitao tri kategorije transakcija koje je EIH izvršio i koje, prema njegovu mišljenju, nisu bile zabranjene. Riječ je, kao prvo, o transakcijama isključenima iz područja primjene predmetnog propisa, kao drugo, o odobrenim transakcijama i, kao treće, o transakcijama izvršenima u skladu s postupkom zvanim „preko trećih osoba“ (u daljnjem tekstu: postupak preko trećih osoba), to jest postupkom koji se sastoji od mogućnosti subjekta koji je uvršten na popis kao predmet mjera ograničavanja da se riješi duga koji proizlazi iz obveze koja prethodi njegovu uvrštavanju na popis prema vjerovniku sa sjedištem na području Unije prenošenjem sredstava na raspolaganje potonjem putem posrednika, subjekta koji nije određen kao predmet takvih mjera.
Žalitelj najprije osporava točku 145. pobijane presude, u kojoj je Opći sud presudio da je žalitelj istaknuo samo to da su određene transakcije bile isključene iz područja primjene mjera ograničavanja a da pritom nije na drugi način dokazao svoju argumentaciju.
Što se tiče kategorije odobrenih transakcija, EIH kritizira točke 147. do 149. pobijane presude. Ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je zaključio da nije dostavio dokaze koji bi omogućili utvrditi da je imao odobrenja na temelju članka 21. Uredbe br. 961/2010, u vezi s prijenosima financijskih sredstava namijenjenih iranskim osobama, subjektima ili tijelima i onima koja potječu od njih, za transakcije koje su se odvile nakon 2. rujna 2010., s obzirom na to da su dani samo primjerci takvih odobrenja.
Što se tiče transakcija izvršenih temeljem postupka preko trećih osoba, EIH ističe da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava:
—
smatrajući da dozvola Bundesbanka za transakcije koje je EIH izvršio, a koje se odnose na ranije aktivnosti sa sankcioniranim bankama, nije bila zakonita zbog toga što je bila riječ o općenitoj dozvoli i zato što samo transakcije koje se odobravaju od slučaja do slučaja mogu biti valjano izuzete od Unijina sustava sankcija;
—
ocijenivši da odobrenja Bundesbanka na temelju članka 21. Uredbe br. 961/2010 nisu potvrdila zakonitost transakcija izvršenih prema spomenutom postupku; i
—
presudivši da transakcije koje je izvršio prema postupku preko trećih osoba nisu bile zakonite jer nisu poštovale zabranu zaobilaženja propisanu člankom 16. stavkom 4. Uredbe br. 961/2010, time što je svjesno ili namjerno sudjelovao u zaobilaženju sankcija.
U tom pogledu ističe da nije imao priliku iznijeti svoja očitovanja o zakonitosti općih dozvola, a što je povreda njegovih prava na obranu.
Žalitelj tvrdi da relevantne odredbe predmetnih uredbi ne isključuju opća odobrenja i da države članice često izdaju takva opća odobrenja. Kao primjer daje opća odobrenja koja izdaje i primjenjuje ministarstvo financija Ujedinjene Kraljevine.
EIH u biti ističe da Vijeće ne može nametati mjere ograničavanja zbog transakcija koje su poduzete u skladu s postupkom koji je odobrilo nadležno nacionalno tijelo kada ta dozvola ulazi u područje koje je uključeno u nadležnosti takvog tijela na temelju Uredbe br. 423/2007. Stoga, kada se od nadležnog nacionalnog tijela zatraži da odobri izuzeće na temelju članka 9. te uredbe, ali kada to tijelo smatra da u tom slučaju ili u toj skupini slučajeva članak 7. spomenute uredbe nije primjenjiv i da stoga nije potrebna ni prikladna nikakva dozvola i o tome obavijesti gospodarski subjekt, potonji mora imati pravo na istu pravnu zaštitu na koju bi imao da je spomenuto tijelo zaključilo da se spomenuti članak 7. primjenjuje i da je odobrilo zatraženu izuzeće.
EIH tvrdi da je zaključak do kojeg je došao Opći sud u točki 150. pobijane presude, prema kojem dozvole Bundesbanka na temelju članka 21. Uredbe br. 961/2010 ne potvrđuju zakonitost transakcija izvršenih prema postupku preko trećih osoba, pravno pogrešan. Naime, ističe da se za gospodarskog subjekta koji odluči nadležnom nacionalnom tijelu u potpunosti objaviti predviđenu transakciju i koji se oslanja na odobrenje ili dozvolu izvršavanja transakcije u pitanju koje mu je to tijelo dodijelilo ne može smatrati da je svjesno i namjerno zaobišao sustav zamrzavanja imovine u smislu članka 16. stavka 4. te uredbe.
EIH osim toga osporava zaključak Općeg suda prema kojem postupak preko trećih osoba krši članak 16. stavak 4. Uredbe br. 961/2010 jer je Opći sud po službenoj dužnosti istaknuo novi tužbeni razlog. Podredno podsjeća da su transakcije koje je izvršio bile, kao prvo, predmet općeg odobrenja Bundesbanka i/ili opće primjenjivog jamstva da nije potrebna nikakva dozvola i, kao drugo, predmet dozvola na temelju članka 21. te uredbe, što je potvrđivalo zakonitost tih transakcija. Žalitelj naposljetku ističe svoje neslaganje sa zaključcima koje je Opći sud utemeljio na različitim dokumentima iz svojeg spisa.
Što se tiče transakcija koje su navodno isključene iz područja primjene mjera ograničavanja, Vijeće misli da je pravilan zaključak Općeg suda prema kojem EIH nije dokazao svoje navode.
Što se tiče navodno odobrenih transakcija, Vijeće također smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
Što se tiče transakcija izvršenih u skladu s postupkom preko trećih osoba, Vijeće podsjeća da je Opći sud strankama postavio pitanje u vezi s pravnim učinkom odobrenja takvog postupka koje je dalo nadležno nacionalno tijelo i da su se one mogle očitovati u tom pogledu. Vijeće usto smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
Ujedinjena Kraljevina podsjeća na članak 18. Uredbe br. 961/2010, prema kojem je nadležno nacionalno tijelo dužno utvrditi da su ispunjene pretpostavke odobrenja. Odobrenje se daje nakon pojedinačnog ispitivanja i ne može obuhvaćati niz različitih i neodređenih transakcija. Također, takvo ispitivanje ne može se izbjeći primjenom neizravnog načina upućivanja isplate. Ujedinjena Kraljevina također ističe da institucije Unije i druge države članice nisu vezane tumačenjem koje daje nadležno tijelo države članice prema kojem se za određene transakcije može dati jedan oblik općeg odobrenja. Što se tiče dozvola koje se izdaju primjenom zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine i na koje žalitelj upućuje, Ujedinjena Kraljevina ističe da su primjenjive u okviru druge uredbe Unije i da nisu relevantne u ovom slučaju.
Ujedinjena Kraljevina usto tvrdi da je EIH pokušao opravdati svoje transakcije upućujući na činjenicu da je Bundesbank izdao dozvole na temelju članka 21. Uredbe br. 961/2010, ali da to ne odgovara optužbi prema kojoj je EIH postupio protivno članku 16. stavku 4. te uredbe. Kakva god bila priroda izjava nadležnog nacionalnog tijela u nacionalnom pravu, one ne vežu Vijeće kada ocjenjuje pitanje je li osoba, subjekt ili tijelo izvršilo transakcije za račun banaka određenih kao predmet mjera ograničavanja radi zaobilaženja članka 16. stavaka 1. i 2. spomenute uredbe.
Ocjena Suda
Što se tiče prvog dijela drugog žalbenog razloga, valja utvrditi da se on podudara s prvim žalbenim razlogom, koji je odbijen u točki 52. ove presude.
Što se tiče drugog dijela drugog žalbenog razloga, na početku valja podsjetiti da je, kao što je to Opći sud presudio u točki 47. pobijane presude, Vijeće odlučilo utemeljiti svoje određivanje mjera ograničavanja protiv žalitelja na činjenici da je žalitelj osobi, subjektu ili tijelu s popisa pomagao izbjeći ili kršiti mjere ograničavanja.
Prve mjere ograničavanja protiv žalitelja Vijeće je odredilo 23. svibnja 2011. Činjenice spomenute u obrazloženjima Akata od 23. svibnja 2011. potječu iz 2009. i 2010.
Mjere ograničavanja protiv žalitelja i činjenice navedene u spomenutim aktima uklapaju se u kontekst sve većih sumnji i pojačanih, sve strožih nadzora financijskih transakcija opisan u točkama 12. do 24. ove presude, kontekst koji žalitelj nije mogao ne poznavati s obzirom na svoj status banke specijalizirane za usluge i djelatnosti vezane za Iran ili u Iranu.
Prema vlastitim izjavama, EIH je izvršio tri vrste transakcija koje prema njemu nisu bile zabranjene.
Što se tiče treće kategorije transakcija, ona je obuhvaćala transakcije koje je navodno odobrio Bundesbank i, osobito, transakcije izvršene prema postupku preko trećih osoba. Iz spisa u postupku pred Općim sudom proizlazi da se žalitelj o zakonitosti takvih transakcija očitovao pisanim putem u dokumentu od 9. siječnja 2013., u odgovoru na pitanje Općeg suda. Također se o tome mogao očitovati tijekom rasprave pred Općim sudom, koja se održala 20. veljače 2013. Stoga njegov argument koji se temelji na povredi njegovih prava na obranu očito nije utemeljen.
Opći sud u točkama 124. do 128. pobijane presude tumačio je članke 7. do 10. Uredbe br. 423/2007 kao i članke 16. do 19. te 21. Uredbe br. 961/2010. Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je utvrdio da je oslobađanje određenih financijskih sredstava iznimka od načela zamrzavanja financijskih sredstava te da nadležno tijelo ocjenu treba provoditi od slučaja do slučaja i da stoga nije ovlašteno davati opće odobrenje za određenu kategoriju transakcija za koje su dotični subjekti oslobođeni obveze podnošenja zahtjeva za dozvole od slučaja do slučaja.
Takav zaključak proizlazi iz jasnog, preciznog i detaljnog teksta spomenutih odredaba, koje za svaki slučaj predviđaju nadzor pretpostavki oslobađanja financijskih sredstava koji provodi nadležno tijelo i obavještavanje, ovisno o slučaju, Odbora za sankcije ili država članica i Komisije, kako bi eventualno mogli reagirati u skladu s primjenjivim odredbama.
U točkama 132. do 141. pobijane presude Opći je sud ispitao je li moguće smatrati zakonitima transakcije ostvarene posredstvom subjekta koji nije određen kao predmet mjera ograničavanja radi izvršavanja plaćanja ili, kao u okviru postupka preko trećih osoba, radi rješavanja dugova subjekata koji su određeni kao predmet takvih mjera. Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 135. i 136. pobijane presude zaključio da se transakcijama ostvarenima posredstvom subjekta koji nije određen kao predmet mjera ograničavanja može kršiti zabrana navedena u članku 7. stavku 4. Uredbe br. 423/2007 odnosno u članku 16. stavku 4. Uredbe br. 961/2010, kad se izvršavaju s ciljem zaobilaženja mjera zabrane.
Opći sud s pravom je u točki 141. pobijane presude iz tog ispitivanja zaključio da bi se „koristan učinak zajedničkih odredaba članaka 7. do 10. Uredbe br. 423/2007 i članaka 16. do 19. i 21. Uredbe br. 961/2010 doveo u pitanje kada bi subjekt koji nije na popisu mogao slobodno ostvarivati transakcije posredstvom subjekta koji nije na popisu, radi rješavanja dugova ili izvršavanja plaćanja za račun subjekta koji je na popisu. Iz toga proizlazi da se subjekt koji nije na popisu mora uvijek osigurati da su takve transakcije zakonite na način da zahtijeva, ako je potrebno, dozvole od nadležnog nacionalnog tijela“.
Iz te analize spomenutih odredaba koju je proveo Opći sud proizlazi da je žalitelj u svim slučajevima, uključujući slučajeve prijenosâ financijskih sredstava kakvi su predviđeni u članku 21. Uredbe br. 961/2010, trebao zahtijevati posebnu dozvolu od nadležnog nacionalnog tijela. Žalitelj je još manje mogao ne poznavati taj zahtjev kada su, kao što je to navedeno u točki 73. ove presude, propisi koji su doneseni jedan za drugim predviđali sve jače i sve strože nadzore financijskih transakcija i kada je žalitelj banka specijalizirana za usluge i djelatnosti vezane za Iran ili u Iranu. Osim toga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 62. svojeg mišljenja, žalitelj je znao da su transakcije koje izvršava vezane za subjekte koji su određeni kao predmet mjera ograničavanja i da su time posebno sumnjive jer je pomoću njih moguće zaobići zamrzavanje financijskih sredstava tih subjekata.
Žalitelj je u potporu svojem argumentu prema kojem su transakcije prema postupku preko trećih osoba bile zakonite pružio određen broj dokaza kao što su dopisi koje je primio od Bundesbanka, pisma koja je Österreichische Nationalbank (Austrijska nacionalna banka) uputio Wirtschaftskammeru Österreich (Austrijska gospodarska komora) kao i tri revizorska izvješća. Opći je sud u točki 155. pobijane presude smatrao da pisma Österreichische Nationalbanka nisu relevantna, a u točki 156. spomenute presude da jedno od revizorskih izvješća govori protiv žaliteljeve teze.
Što se tiče dopisa primljenih od Bundesbanka, Opći je sud u točki 154. pobijane presude utvrdio da su oni prethodili transakcijama navedenima u pobijanim aktima i da, u nedostatku dozvola izdanih od slučaja do slučaja, nisu bili dovoljan dokaz zakonitosti izvršenih transakcija. Vodeći računa o zahtjevima predviđenima u člancima 7. do 10. Uredbe br. 423/2007 kao i u člancima 16. do 19. te 21. Uredbe br. 961/2010, Opći sud s pravom je u istoj točki smatrao da opće odobrenje koje se dodjeljuje bez razlike s obzirom na prirodu točnih transakcija i dotičnih subjekata s popisa nije dovoljno.
Uzimajući u obzir sve te elemente, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 157. pobijane presude presudio da „suprotno od onoga što tvrdi tužitelj, transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih akata, u nedostatku dozvola izdanih od slučaja do slučaja, nisu zakonite s obzirom na Uredbu br. 423/2007 odnosno Uredbu br. 961/2010, zbog čega je [...] Vijeće moglo valjano utemeljiti odluku o određivanju mjera ograničavanja u pogledu tužitelja na spomenutim transakcijama“.
U tim okolnostima nije potrebno ispitivati je li Opći sud u točkama 145. i 147. do 149. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava vezano za prvu i drugu kategoriju transakcija. Naime, budući da treća kategorija transakcija sama po sebi opravdava donošenje mjera ograničavanja u pogledu žalitelja, moguća pogreška koja se tiče prava u pogledu prve i druge kategorije transakcija nije od važnosti za rješenje spora i ne može utjecati na izreku pobijane presude.
Posljedično, drugi žalbeni razlog valja odbiti.
Treći žalbeni razlog
Pobijana presuda
Žalitelj je svojim trećim tužbenim razlogom istaknutim u prvostupanjskom postupku u biti tvrdio da je Vijeće prekršilo načelo zaštite legitimnih očekivanja time što nije vodilo računa o dozvolama i odobrenjima Bundesbanka. Podredno je tvrdio da je Vijeće osobito prekršilo načelo pravne sigurnosti zbog toga što je uvrstilo žaliteljevo ime na popise iz 2010. i na popis iz Priloga IX. Uredbi br. 267/2012 na osnovi transakcija koje su bile dopuštene ili izvršene prema postupcima koje je odobrio Bundesbank.
U točki 176. pobijane presude Opći je sud presudio da Bundesbank nije odobrio transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih akata u skladu s odredbama Uredbe br. 423/2007, to jest nakon ocjene od slučaja do slučaja, tako da argument koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja nije bio utemeljen. Što se tiče argumenta koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti, Opći je sud u točki 179. pobijane presude smatrao da su Uredba br. 423/2007 kao i Odluka 2010/413, Uredba br. 961/2010 i Uredba br. 267/2012 jasno navodile pretpostavke za uvrštavanje na popis kao osobe, subjekta ili tijela koje je predmet mjera ograničavanja, detaljno opisivale zabranjene transakcije i određivale pretpostavke za dozvolu, tako da je žalitelj mogao predvidjeti njihovu primjenu.
Argumentacija stranaka
EIH svojim trećim žalbenim razlogom ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio tužbeni razlog koji se temelji na povredi načelâ zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti.
Tvrdi da se jasna, precizna i ponovljena jamstva koja je dao Bundesbank protive ne samo nametanju bilo kakvih sankcija na temelju njemačkih pravila o provedbi članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010 već također nametanju mjera ograničavanja Vijeća, koje bi, kao što je to Opći sud prepoznao, načelno moglo biti vezano legitimnim očekivanjem koje proizlazi iz jamstava koje daje Bundesbank. Prema žalitelju, vodeći računa o mišljenima navedenima u okviru dokaza podnesenih Općem sudu, potonji je očito pogrešno zaključio da relevantna pravila nisu dvosmislena.
Vijeće ističe da se treći žalbeni razlog oslanja na drugi i da ga treba odbiti iz istih razloga koje je iznijelo protiv tog žalbenog razloga.
Navodi da žalitelj svoju argumentaciju temelji na sudskoj praksi koja se odnosi na načelo zaštite legitimnih očekivanja u području kaznenog prava, izricanja novčanih kazni ili povrata državne potpore. Međutim, u ovom slučaju riječ je o mjerama ograničavanja koje nisu sankcije, već preventivne mjere osiguranja. Ističe da opasnost da će se neki subjekt kažnjivo ponašati može biti dovoljna (presuda Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, t. 85.). Štoviše, sustav u kojem nadležna nacionalna tijela obavještavaju o određenim odlukama ne veže ni institucije Unije ni druge države članice.
Ujedinjena Kraljevina ističe da mišljenje nekog nadležnog nacionalnog tijela nije istovrijedno kao tvrdnja Vijeća, da su tvrdnje koje je naveo EIH oblikovane vrlo općenito i da nisu dovoljno precizno i specifično jamstvo da su transakcije koje je EIH stvarno izvršio bile zakonite, da se gospodarski subjekt ne može pozivati na legitimno očekivanje koje se temelji na jamstvima koja nisu u skladu s primjenjivim normama i, konačno, da odredbe uredbi br. 423/2007 i br. 961/2010 nisu dvosmislene.
Ocjena Suda
Načelo pravne sigurnosti zahtijeva da je propis jasan i precizan i da je njegova primjena predvidljiva za sve kojih se tiče (presuda Francuska/Komisija, C‑325/91,
EU:C:1993:245
, t. 26.).
Kao što je to utvrđeno u točki 77. ove presude, propis primjenjiv u ovom slučaju jasan je, precizan i detaljan. Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 179. pobijane presude presudio da je žalitelj mogao predvidjeti taj propis i kada je u točki 181. spomenute presude argument potonjeg koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti odbio kao neosnovan.
Što se tiče argumenta koji se temelji na načelu zaštite legitimnih očekivanja, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 174. pobijane presude podsjetio na sudsku praksu prema kojoj se pravo oslanjanja na to načelo proširuje na svakog pojedinca kojemu je institucija Unije stvorila legitimna očekivanja temeljena na preciznim jamstvima koja mu je ona pružila. Međutim, kad je pažljiv i razborit gospodarski subjekt u mogućnosti predvidjeti usvajanje Unijine mjere koja je takve naravi da utječe na njegove interese, on se ne može pozivati na blagodat tog načela kad se ta mjera usvoji (uz sudsku praksu navedenu u točki 174., vidjeti presudu Alcoa Trasformazioni/Komisija, C‑194/09 P,
EU:C:2011:497
, t. 71.).
U ovom slučaju valja utvrditi da je tekst predmetnog propisa bio jasan i nije ostavljao mjesta sumnji da su predmetne transakcije bile podvrgnute sustavu oslobađanja i dozvola od slučaja do slučaja kakav je opisan, među ostalim, u točkama 76. i 77. ove presude. Usto, valja podsjetiti na činjenicu već utvrđenu u točki 73. ove presude, a to je da je primjenjiv propis donesen u kontekstu sve većih sumnji i pojačanih te sve strožih nadzora financijskih transakcija, kontekst koji žalitelj nije mogao ne poznavati uzimajući u obzir svoj status banke specijalizirane za usluge i djelatnosti vezane za Iran i u Iranu. U tom pogledu žalitelj je trebao znati da su se ostvarene transakcije odnosile na subjekte određene kao predmet mjera ograničavanja i da su stoga bila osobito sumnjive.
Naposljetku, valja utvrditi da su, s obzirom na okolnosti, predmetne mjere ograničavanja donesene protiv žalitelja samo zato što je izvršio nezakonite transakcije. Dakle, čak i pod pretpostavkom da su opće dozvole i odobrenja koje je dodijelio Bundesbank, kao nadležno nacionalno tijelo koje je odredilo Vijeće, mogli biti temelj žaliteljevih legitimnih očekivanja, takva legitimna očekivanja ne mogu učiniti zakonitima transakcije koje su bile izričito zabranjene predmetnim propisom i ne može im, posljedično, biti protivno donošenje spomenutih mjera protiv žalitelja.
Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 177. pobijane presude kao neosnovan odbio argument koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.
Posljedično, treći žalbeni razlog valja odbiti.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim četvrtim žalbenim razlogom EIH ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši u točki 205. pobijane presude da se EIH nije mogao pozivati na članak 32. stavak 2. Uredbe br. 961/2010 zato što je izvršio nezakonite transakcije koje je Vijeće navelo. EIH podsjeća da je cilj tog članka 32. stavka 2. zaštititi poduzetnike koji su prekršili zabrane iz te uredbe, ali nisu znali niti su mogli razumno sumnjati da su to učinili.
EIH nadalje osporava zaključak Općeg suda u točkama 209. do 211. pobijane presude prema kojem je donošenje mjera ograničavanja bilo nužno radi ostvarivanja legitimnog cilja. Žalitelj je istaknuo da su se mogle donijeti druge mjere, poput one prema kojoj Bundesbank ne bi smio više odobravati postupak preko trećih osoba ili izdavati dozvole na temelju članka 21. Uredbe br. 961/2010. Prema žalitelju, Opći je sud pogriješio kada je odbio mogućnost donošenja takvih mjera uz obrazloženje da one nisu mogle osigurati dovoljni preventivni učinak.
Žalitelj ističe da Opći sud nije vodio računa o obvezi Bundesbanka da lojalno surađuje u vezi s učinkovitim provođenjem sustava sankcija. Osim toga, u odgovornost institucija Unije ulazi poduzimanje nužnih mjera radi izbjegavanja toga da nadležna nacionalna tijela različito tumače pravila koja se odnose na sustav sankcija. Žalitelj zaključuje da je određivanje njega kao osobe, subjekta ili tijela koje je predmet mjera ograničavanja neproporcionalna mjera, da je Opći sud pogrešno pravno kvalificirao činjeničnu situaciju i da je iz spisa izveo u osnovi netočne zaključke. Također smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 210. pobijane presude zaključio da sustav odobrenja predviđen u članku 21. Uredbe br. 961/2010 nije mogao osigurati preventivni učinak istovrijedan zamrzavanju imovine, premda su dva sustava usporediva.
Vijeće i Ujedinjena Kraljevina tvrde da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 32. stavka 2. Uredbe br. 961/2010. Nadalje, ta odredba nije prepreka tomu da se neki subjekt koji ispunjava pretpostavke uvrštavanja na popis odredi kao subjekt koji je predmet mjera ograničavanja, već joj je cilj samo spriječiti da se taj subjekt smatra odgovornim za nenamjerne povrede. Vijeće smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je smatrao da su predmetne mjere ograničavanja proporcionalne. Podsjeća da je ovlašten ocijeniti opasnost nestanka financijskih sredstava u slučaju kategorije osoba i subjekata određenih kao predmet mjera ograničavanja.
Vijeće i Ujedinjena Kraljevina naposljetku ističu da sustav odobrenja predviđen u članku 21. Uredbe br. 961/2010 nema isti učinak kao zamrzavanje imovine. Naime, jednom kad je imovina zamrznuta, opasnost da će biti upotrijebljena protivno mjerama ograničavanja očito je manja od opasnosti da će doći do povreda vezanih za potencijalno vrlo brojne transakcije za koje je potrebna dozvola.
Ocjena Suda
Osporavani dijelovi pobijane presude u okviru četvrtog žalbenog razloga čine dio odgovora Općeg suda na četvrti tužbeni razlog koji je pred njim istaknut, a kojim je žalitelj tvrdio da je Vijeće povrijedilo načelo proporcionalnosti, njegovo pravo vlasništva kao i njegovu slobodu poduzetništva.
Žalitelj je osobito tvrdio da nametanje uvrštavanja na popis svakog subjekta za koji je utvrđeno da je pomagao drugom sankcioniranom subjektu da krši ili zaobiđe sankcije, unatoč činjenici da je takva pomoć mogla biti pružena nepažnjom i biti beznačajna, krši načelo proporcionalnosti i protivno je odredbama članka 32. stavka 2. Uredbe br. 961/2010, koji propisuje da zabrane predviđene tom uredbom ne podrazumijevaju nikakvu odgovornost fizičkih ili pravnih osoba ili drugih dotičnih subjekata zbog toga što one nisu znale ili nisu mogle razumno sumnjati da bi svojim radnjama prekršile te zabrane.
Opći sud u točki 205. pobijane presude odbio je taj argument podsjećajući da, kao što je to proizlazilo iz odgovora na drugi tužbeni razlog koji je pred njim istaknut, transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih akata nisu bile zakonite.
Učinivši to, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, nema sumnje da je odbijanje tužbenog razloga kojim je žalitelj osporavao mjere ograničavanja donesene zbog toga što je pomagao subjektima određenima kao predmet mjera ograničavanja da izbjegnu te mjere koje se na njih odnose dovoljan razlog da se opravda odbijanje argumenta utemeljenog na navodno razumno opravdanom nepoznavanju nezakonitosti pružene pomoći.
Što se tiče alternativnih mjera koje žalitelj predlaže, a koje se, među ostalim, sastoje u tome da Bundesbank više ne bi smio odobriti postupak preko trećih osoba ili da bi Vijeće trebalo savjetovati Bundesbanku da izmijeni svoju praksu donošenja odluka, ne može se smatrati da bi se njima mogao postići postavljeni cilj, to jest borba protiv širenja nuklearnog oružja i njegova financiranja, na jednako učinkovit način kao što se to može mjerama ograničavanja donesenima protiv žalitelja. Dakle, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 210. i 211. pobijane presude zaključio da je donošenje mjera ograničavanja u pogledu žalitelja bilo nužno radi postizanja legitimnog cilja.
Posljedično, četvrti žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Iz svega prethodnog proizlazi da, s obzirom na to da nijedan od žaliteljevih žalbenih razloga istaknutih u prilog njegovoj žalbi nije usvojen, žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da žalitelj nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Vijeće zatražilo da žalitelj snosi troškove, treba mu naložiti da, uz vlastite troškove, snosi i troškove te stranke.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Europäisch‑Iranische Handelsbanku AG nalaže se da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove koje je imalo Vijeće Europske unije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski