CELEX: 62013CJ0004
Securitate socială
Regulamentul (CEE) nr. 1408/71
Prestații familiale
Reguli în cazul cumulului de drepturi la prestații familiale

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (
JO 1997, L 28, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1606/98 al Consiliului din 29 iunie 1998 (
JO L 209, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 76, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse (Agenția pentru Ocuparea Forței de Muncă din Krefeld – Casa de prestații familiale, denumită în continuare „Familienkasse”), pe de o parte, și doamna Fassbender‑Firman, rezident belgian care desfășoară o activitate salariată în Germania, pe de altă parte, cu privire la o cerere de rambursare a alocațiilor familiale plătite acesteia din urmă de Familienkasse.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Intitulat „Reguli generale”, articolul 13 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede:
„(1)   Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu.
(2)   Sub rezerva articolelor 14-17:
(a)
persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru;
[…]”
Articolul 73 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede:
„Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă aflat sub incidența legislației unui stat membru are dreptul, în ceea ce privește membrii de familie care au reședința într‑un alt stat membru, la prestațiile familiale prevăzute de legislația primului stat, ca și cum ar avea reședința în acel stat, sub rezerva dispozițiilor anexei VI.”
Articolul 76 din acest regulament are următorul cuprins:
„(1)   În cazul în care, pe durata aceleiași perioade, pentru același membru de familie și în temeiul desfășurării unei activități profesionale, prestațiile familiale sunt prevăzute de legislația statului membru pe al cărui teritoriu membrii de familie au reședința, dreptul la prestații familiale datorate în conformitate cu legislația unui alt stat membru, dacă este cazul în temeiul articolului 73 sau 74, se suspendă până la cuantumul prevăzut de legislația primului stat membru.
(2)   Dacă o cerere pentru prestații nu este făcută în statele membre pe al căror teritoriu au domiciliul membrii de familie, instituția competentă a celuilalt stat membru poate aplica dispozițiile alineatului (1), ca și cum prestațiile ar fi acordate în primul stat membru.”
Articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie 1972 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71 (
JO L 74, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 74), în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 574/72”), prevede:
„(a)
Dreptul la prestații sau alocații familiale datorate în temeiul legislației unui stat membru, conform căreia dobândirea dreptului la aceste prestații sau alocații nu este subordonată unor condiții de asigurare, activitate salariată sau independentă, se suspendă atunci când, în cursul aceleiași perioade și pentru același membru de familie, sunt datorate prestații numai în temeiul legislației naționale a altui stat membru sau prin aplicarea articolului 73, 74, 77 sau 78 din [Regulamentul nr. 1408/71], până la concurența sumei prestațiilor respective.
(b)
Cu toate acestea, dacă se exercită o activitate profesională sau comercială pe teritoriul primului stat membru:
(i)
În cazul prestațiilor datorate fie numai în temeiul legislației naționale a altui stat membru, fie în temeiul articolului 73 sau 74 din regulament persoanei îndreptățite să primească prestațiile familiale sau persoanei căreia urmează să‑i fie acordate acestea, dreptul la prestațiile familiale datorate fie numai în temeiul legislației naționale a acelui alt stat membru, fie în temeiul articolelor menționate anterior se suspendă până la concurența sumei prestațiilor familiale prevăzute de legislația statului membru pe al cărui teritoriu are reședința membrul de familie. Prestațiile plătite de statul membru pe al cărui teritoriu are reședința membrul de familie sunt suportate de statul membru respectiv;
[…]”
Trebuie arătat, pe de o parte, că Regulamentul nr. 1408/71 a fost înlocuit de Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (
JO L 166, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82) și, pe de altă parte, că Regulamentul nr. 574/72 a fost înlocuit de Regulamentul (CE) nr. 987/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004 (
JO L 284, p. 1
), aceste noi regulamente fiind aplicabile de la 1 mai 2010, conform articolului 91 din Regulamentul nr. 883/2004 și articolului 97 din Regulamentul nr. 987/2009. Având în vedere însă momentul producerii faptelor în discuție în litigiul principal, acestea sunt guvernate de Regulamentul nr. 1408/71 și de Regulamentul nr. 574/72.
Dreptul german
Legea privind impozitul pe venit (Einkommensteuergesetz), în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, prevede la articolul 65, intitulat „Alte prestații pentru copii”:
„(1)   Alocațiile familiale nu sunt plătite pentru un copil care beneficiază de una dintre prestațiile următoare sau care ar beneficia de una dintre aceste prestații dacă s‑ar fi formulat o cerere în acest sens:
1.
alocații pentru copilul aflat în întreținere în temeiul asigurării legale pentru accidente sau sume suplimentare pentru copil în temeiul asigurărilor legale invaliditate‑limită de vârstă;
2.
prestații pentru copil acordate în străinătate și care sunt comparabile cu alocațiile familiale sau cu una dintre prestațiile menționate la punctul 1;
[…]”
Legea privind alocațiile familiale pentru creșterea copiilor aflați în întreținere (Bundeskindergeldgesetz), în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, prevede la articolul 4, intitulat „Alte prestații pentru copii”:
„Alocațiile familiale nu sunt acordate pentru un copil care beneficiază de una dintre prestațiile următoare sau care ar beneficia de una dintre aceste prestații dacă s-ar fi formulat o cerere în acest sens:
1.
alocații pentru copilul aflat în întreținere în temeiul asigurării legale pentru accidente sau sume suplimentare pentru copil în temeiul asigurărilor legale invaliditate-limită de vârstă;
2.
prestații pentru copil acordate în afara Germaniei și care sunt comparabile cu alocațiile familiale sau cu una dintre prestațiile menționate la punctul 1;
[…]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Doamna Fassbender‑Firman, cetățean german, și soțul acesteia, cetățean belgian, au un fiu, născut în anul 1995. Familia, care trăia în Germania, s‑a mutat în Belgia în luna iunie 2006 și de atunci are domiciliul în acest stat membru. Doamna Fassbender‑Firman desfășoară în Germania o activitate salariată în legătură cu care se datorează contribuții la asigurările sociale. Soțul acesteia lucrează din luna noiembrie 2006 pentru o întreprindere belgiană de plasare a forței de muncă temporare, iar înainte era în șomaj.
Doamna Fassbender‑Firman a primit întotdeauna alocații familiale pentru copilul său în Germania, în timp ce soțul acesteia nu a solicitat plata unor astfel de alocații în Belgia și nici nu a primit, așadar, asemenea alocații.
Atunci când Familienkasse a aflat despre mutarea familiei în Belgia, aceasta a revocat acordarea de alocații familiale doamnei Fassbender‑Firman începând cu iulie 2006 și a solicitat rambursarea alocațiilor familiale care i‑au fost plătite între luna iulie 2006 și luna martie 2007 (în continuare „perioada în litigiu”).
În cadrul unei plângeri administrative formulate de doamna Fassbender‑Firman, Familienkasse a considerat că, deși doamna Fassbender‑Firman avea dreptul, în temeiul reglementării germane, la alocațiile familiale pentru perioada în litigiu, exista de asemenea un drept la astfel de alocații în Belgia. Potrivit Familienkasse, cuantumul lunar al acestora era de 77,05 euro pentru perioada iulie-septembrie 2006 și de 78,59 euro pentru perioada octombrie 2006-martie 2007. Potrivit Familienkasse, în temeiul articolelor 76-79 din Regulamentul nr. 1408/71, dreptul la alocațiile familiale germane trebuia suspendat până la limita cuantumului alocațiilor familiale belgiene și putea fi plătită numai diferența dintre cuantumul datorat în Germania și cel datorat în Belgia. Familienkasse a precizat că faptul că nu au fost solicitate alocațiile familiale prevăzute în Belgia era fără efect în raport cu articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71. Astfel, această dispoziție ar urmări tocmai să evite ca sistemul de atribuire de competențe, stabilit de Regulamentul nr. 1408/71, să fie eludat prin omisiunea unui asigurat de a formula o cerere pentru alocații familiale.
Finanzgericht, sesizat de doamna Fassbender‑Firman, a statuat că această decizie a Familienkasse de suspendare și de recuperare a alocațiilor familiale în cauză era nelegală.
Astfel, această instanță a statuat că, deși erau îndeplinite condițiile de fapt stabilite de dispozițiile aplicabile pentru ca alocațiile familiale germane să fie acordate numai în parte, cu toate acestea, Familienkasse nu a exercitat puterea de apreciere care îi era conferită în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71, respectivul articol 76 fiind dispoziția privind prevenirea cumulului pertinentă în măsura în care erau în cauză drepturi obținute dintr‑o pluralitate de activități profesionale. În mod eronat, Familienkasse a considerat că este obligată să deducă alocațiile familiale belgiene și, în consecință, a acționat în mod nelegal.
Potrivit Finanzgericht, decizia de a deduce din cuantumul alocațiilor familiale germane cuantumul alocațiilor care ar fi fost acordate în Belgia ține, în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71, de puterea de apreciere a administrației. În consecință, Finanzgericht a considerat că, într‑o astfel de situație, Familienkasse nu acționa în cadrul unei competențe nediscreționare.
Prin recursul formulat în fața instanței de trimitere împotriva hotărârii Finanzgericht, Familienkasse susține că articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 nu trebuie înțeles în sensul că conferă administrației o putere discreționară, în sensul dreptului fiscal și social german, în aprecierea consecințelor juridice pe care aceasta le deduce din situația de fapt. Articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 ar conține norme fundamentale care ar permite rezolvarea problemelor de cumul de drepturi la prestații familiale. Din respectivele norme ar rezulta că dreptul la alocațiile familiale germane se suspendă până la limita cuantumului alocațiilor familiale pe care le poate pretinde doamna Fassbender‑Firman în statul său de reședință, în măsura în care plata unor astfel de prestații este prevăzută în cazul desfășurării unei activități profesionale. Acest lucru ar însemna că există, cu siguranță, în principiu un drept la prestații familiale, dar că acesta nu este neapărat exercitat în fapt. Or, chiar dacă ar fi vorba despre un drept care poate să nu fie exercitat, în ceea ce privește suspendarea, ea ar interveni în mod automat.
Pe acest temei, Familienkasse consideră că termenul „poate”, utilizat la articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71, care prevede posibilitatea de a aplica dispozițiile alineatului (1) al acestui articol, nu poate fi interpretat în sensul că conferă administrației o putere discreționară și că înseamnă pur și simplu că statul membru, a cărui prestație este suspendată, nu trebuie să mai acorde decât partea din prestațiile familiale care îi revine, și acest lucru chiar dacă în statul membru de reședință al familiei nu a fost depusă nicio cerere pentru prestații familiale.
Familienkasse adaugă că articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 permite să se evite, pentru motive de echitate în repartizarea sarcinii prestațiilor familiale, ca o persoană care are dreptul la prestații familiale să poată decide, prin depunerea sau prin abținerea de la depunerea unei cereri pentru prestații familiale, care stat membru trebuie să suporte sarcina plății unor astfel de prestații.
În schimb, doamna Fassbender‑Firman consideră hotărârea Finanzgericht ca fiind bine întemeiată. Din textul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 aceasta deduce că ține de puterea de apreciere a administrației unui stat membru decizia de a deduce sau a nu deduce cuantumul prestațiilor familiale pe care le acordă din cuantumul prestațiilor care ar fi plătite de alt stat membru. În cadrul acestei puteri de apreciere, ar trebui luată în considerare posibilitatea de a refuza ca un beneficiar potențial al prestațiilor familiale să poată decide în legătură cu statul membru debitor al acestor prestații.
Potrivit instanței de trimitere, articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 are drept efect să acorde instituției competente puterea de a decide să aplice sau să nu aplice articolul 76 alineatul (1) din regulamentul menționat în lipsa unei cereri pentru prestații în statul membru de reședință al membrilor familiei unui lucrător migrant și, astfel, de a suspenda, în totalitate sau în parte, dreptul la prestații familiale datorate de această instituție.
Instanța menționată consideră că noțiunea „prestații prevăzute”, care este menționată la articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, nu cuprinde cazul prestațiilor nesolicitate. Articolul 76 alineatul (2) ar constitui o normă specială aplicabilă într‑un caz particular în care un beneficiar potențial de prestații nu a formulat o cerere pentru prestații, ceea ce ar reieși în special din geneza acestei dispoziții. Prin introducerea alineatului (2) al articolului 76 din Regulamentul nr. 1408/71, legiuitorul Uniunii ar fi intenționat să reacționeze la jurisprudența anterioară a Curții (a se vedea Hotărârea Salzano, 191/83,
EU:C:1984:343
, Hotărârea Ferraioli, 153/84,
EU:C:1986:168
, și Hotărârea Kracht, C‑117/89,
EU:C:1990:279
) potrivit căreia, atunci când nu se depune nicio cerere pentru prestații în statul membru de reședință al membrilor familiei unui lucrător migrant, dreptul la prestațiile familiale în statul membru de încadrare în muncă al acestui lucrător nu trebuie suspendat.
Instanța de trimitere arată că a abordat deja chestiunea puterii de apreciere conferite de articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 în cadrul cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Schwemmer (C‑16/09,
EU:C:2010:605
), fără ca totuși Curtea să fi trebuit să se pronunțe asupra acestei chestiuni în hotărârea respectivă.
Aceasta precizează și că, în concepția germană, utilizarea termenului „poate” într‑un text cu putere de lege sau într‑o normă administrativă nu înseamnă în mod necesar că se acordă administrației o putere de apreciere, puterea legislativă sau normativă utilizându‑l de asemenea uneori ca sinonim al termenului „este competent(ă)” sau „este abilitat(ă)”. Aceasta consideră totuși că niciun element care intră în domeniul de aplicare al articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 ca normă de prioritate în caz de cumul de drepturi nu susține o astfel de interpretare. În plus, deși criteriile care pot fi aplicate pentru exercitarea unei puteri de apreciere nu sunt definite, faptul că interpretarea articolului 76 din Regulamentul nr. 1408/71 lasă să se întrevadă mai multe criterii care pot fi aplicate ar putea să indice că este vorba într‑adevăr despre o dispoziție care conferă administrației o putere de apreciere.
Instanța de trimitere consideră că, în cazul în care articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 conferă instituției competente puterea de a decide să aplice sau să nu aplice articolul 76 alineatul (1) din acest regulament în lipsa unei cereri pentru prestații formulate în statul membru de reședință, atunci trebuie să se clarifice care sunt considerațiile pe care această instituție trebuie să întemeieze decizia sa. Aceasta adaugă că, într‑o astfel de ipoteză, se pune și problema întinderii controlului jurisdicțional care poate fi exercitat cu privire la o asemenea decizie.
În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretat în sensul că aplicarea articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 ține de puterea de apreciere a instituției competente a statului membru de încadrare în muncă în cazul în care în statul membru de reședință al membrilor familiei nu se formulează o cerere pentru prestații?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ, în temeiul căror elemente de apreciere poate instituția statului membru de încadrare în muncă competentă pentru acordarea prestațiilor familiale să aplice articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, ca și cum ar fi fost acordate prestații în statul membru de reședință al membrilor familiei?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, în ce măsură decizia discreționară a instituției competente este supusă unui control jurisdicțional?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretat în sensul că, în lipsa unei cereri pentru prestații familiale formulate în statul membru de reședință al membrilor familiei acestui lucrător, instituția competentă a statului membru de încadrare în muncă al unui lucrător migrant dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește aplicarea regulii pentru prevenirea cumulului prevăzute la articolul 76 alineatul (1) din regulamentul menționat.
Observații liminare
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în pofida faptului că articolul 73 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede că lucrătorul aflat sub incidența legislației unui stat membru are dreptul, în ceea ce privește membrii familiei sale care au reședința în alt stat membru, la prestațiile familiale prevăzute de legislația primului stat ca și cum ar avea reședința în acel stat, această dispoziție, deși constituie o regulă generală în materie de prestații familiale, nu este totuși o regulă absolută (a se vedea Hotărârea Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punctele 41 și 42, precum și Hotărârea Wiering, C‑347/12,
EU:C:2014:300
, punctul 40).
Astfel, în cazul în care există riscul de a apărea un cumul al drepturilor prevăzute de legislația statului membru de reședință cu cele care rezultă din legislația statului membru de încadrare în muncă, articolului 73 din regulamentul menționat trebuie să i se opună regulile pentru prevenirea cumulului cuprinse în acest regulament și în Regulamentul nr. 574/72, mai precis în special articolul 76 din Regulamentul nr. 1408/71 și articolul 10 din Regulamentul nr. 574/72 (a se vedea Hotărârea Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punctul 43, și Hotărârea Wiering,
EU:C:2014:300
, punctul 42).
Articolul 76 din Regulamentul nr. 1408/71 cuprinde, potrivit chiar titlului acestuia, „[r]eguli de prioritate în cazul cumulului drepturilor la prestații familiale în temeiul legislației statului competent și în temeiul legislației statului membru de reședință al membrilor de familie”. Rezultă din modul de redactare a acestui articol că obiectul acestei dispoziții este acela de a soluționa problemele privind cumulul de drepturi la prestații familiale datorate, pe de o parte, în special în temeiul articolului 73 din acest regulament și, pe de altă parte, în temeiul legislației naționale a statului în care au reședința membrii de familie care conferă dreptul la prestații familiale ca urmare a desfășurării unei activități profesionale (a se vedea Hotărârea Dodl și Oberhollenzer, C‑543/03,
EU:C:2005:364
, punctul 53, precum și Hotărârea Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punctul 45).
Or, în cauza principală, conform articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71, doamna Fassbender‑Firman avea dreptul în Germania, în perioada în litigiu, la plata alocațiilor familiale pentru fiul său. În plus, din decizia de trimitere reiese că, în perioada respectivă și pentru același copil, soțul doamnei Fassbender‑Firman avea de asemenea dreptul în Belgia la astfel de alocații, în temeiul desfășurării unei activități profesionale, ca urmare mai întâi a statutului său de lucrător fără un loc de muncă care beneficiază de o indemnizație, iar ulterior ca urmare a desfășurării unei activități profesionale în acest stat membru.
Din aceste elemente rezultă că articolul 76 din Regulamentul nr. 1408/71 se aplică situației de fapt dintr‑o cauză precum cea în discuție în litigiul principal.
Potrivit regulii pentru prevenirea cumulului prevăzute la articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, în cazul în care, în aceeași perioadă, pentru același membru de familie și în temeiul desfășurării unei activități profesionale, prestațiile familiale sunt prevăzute de legislația statului membru de reședință, dreptul la prestații familiale datorate în conformitate cu legislația statului membru de încadrare în muncă al lucrătorului migrant în temeiul articolului 73 din regulamentul menționat se suspendă până la cuantumul prevăzut de legislația statului membru de reședință.
În cauza principală, în conformitate cu această normă, dreptul la alocațiile familiale datorate doamnei Fassbender‑Firman în temeiul legislației germane este astfel, în principiu, suspendat până la limita cuantumului alocațiilor familiale prevăzute de legislația belgiană.
Din decizia de trimitere rezultă însă că soțul doamnei Fassbender‑Firman nu solicitase și nici nu primise alocații familiale în Belgia.
Or, articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 prevede că, dacă o cerere pentru prestații nu este formulată în statul membru pe teritoriul căruia au reședința membrii familiei, instituția competentă a statului membru de încadrare în muncă poate aplica dispozițiile alineatului (1) al articolului respectiv, ca și cum prestațiile ar fi acordate în statul membru de reședință.
Curtea a considerat că această ultimă dispoziție vizează să permită statului membru de încadrare în muncă să suspende dreptul la prestații familiale chiar dacă nu a fost introdusă în statul membru de reședință o cerere pentru obținerea plății acestor prestații și chiar dacă, prin urmare, acest din urmă stat membru nu a efectuat nicio plată (a se vedea Hotărârea Schwemmer,
EU:C:2010:605
, punctul 56, precum și Hotărârea Pérez García și alții, C‑225/10,
EU:C:2011:678
, punctul 49).
Deși Curtea statuase, înainte de introducerea unui alineat (2) la articolul 76 din Regulamentul nr. 1408/71 prin Regulamentul (CEE) nr. 3427/89 al Consiliului din 30 octombrie 1989 (
JO L 331, p. 1
), că suspendarea dreptului la prestațiile familiale datorate în statul membru de încadrare în muncă al unuia dintre părinți nu intervine atunci când alt părinte are reședința cu copiii în alt stat membru și desfășoară în acest stat membru o activitate profesională fără însă a primi prestații familiale pentru copii ca urmare a faptului că nu sunt reunite toate condițiile impuse de legislația acestui stat membru pentru a primi efectiv prestațiile respective, inclusiv condiția de a fi fost făcută o cerere prealabilă (Hotărârea Salzano,
EU:C:1984:343
, punctul 11, Hotărârea Ferraioli,
EU:C:1986:168
, punctul 15, și Hotărârea Kracht,
EU:C:1990:279
, punctul 11), această modificare a articolului 76 din Regulamentul nr. 1408/71 a intervenit pentru a permite suspendarea dreptului la prestații familiale prevăzută la articolul 76 alineatul (1) din acest regulament chiar și în cazul în care nu a fost formulată vreo cerere pentru prestații în statul membru de reședință.
Având în vedere modul de redactare a articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71, potrivit căruia „instituția competentă” a statului membru de încadrare în muncă „poate” aplica dispozițiile articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, trebuie astfel să se stabilească dacă o instituție precum cea în discuție în litigiul principal, și anume Familienkasse, dispune, după cum a susținut doamna Fassbender‑Firman în fața instanței de trimitere, de o putere de apreciere atunci când decide, în lipsa unei cereri pentru prestații familiale formulate în statul membru de reședință, să suspende dreptul la prestațiile familiale datorate în temeiul legislației statului membru de încadrare în muncă până la limita cuantumului prevăzut de legislația statului membru de reședință.
Răspunsul Curții
Din modul de redactare a articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 reiese că acesta nu impune o suspendare a dreptului la prestațiile familiale datorate în temeiul legislației statului membru de încadrare în muncă până la limita cuantumului prevăzut de legislația statului membru de reședință, ci permite o astfel de suspendare.
După cum a constatat avocatul general la punctele 48 și 49 din concluzii, articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 permite, chiar și în lipsa unui cumul efectiv de prestații familiale, privarea unui lucrător migrant sau a membrilor familiei sale de beneficiul prestațiilor familiale acordate în temeiul legislației unui stat membru, cu consecința că aceștia ar putea primi prestații familiale într‑un cuantum mai mic decât cuantumul prevăzut atât de legislația statului membru de încadrare în muncă, cât și de legislația statului membru de reședință al membrilor familiei. Această dispoziție trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte, având în vedere efectele sale.
În acest context, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, o prestație poate fi considerată ca o prestație de securitate socială în măsura în care aceasta se acordă beneficiarilor independent de orice apreciere individuală și discreționară a nevoilor personale, pe baza unei situații definite conform prevederilor legale, și se referă la unul dintre riscurile enumerate expres la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 (a se vedea Hotărârea Lachheb, C‑177/12,
EU:C:2013:689
, punctul 30 și jurisprudența citată).
Or, cerința ca o prestație familială să fie acordată pe baza unei situații definite conform prevederilor legale presupune ca nu numai condițiile care reglementează acordarea acesteia, ci și, dacă este cazul, suspendarea acesteia să fie definite de legislația statelor membre, în speță cea a statului membru de încadrare în muncă.
Astfel, cerința securității juridice și a transparenței impune ca lucrătorii migranți și membrii familiilor acestora să beneficieze de o situație juridică clară și precisă, care să le permită să cunoască nu numai drepturile lor depline, ci și, dacă este cazul, limitările acestora (a se vedea prin analogie Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00,
EU:C:2003:415
, punctele 58 și 59).
Prin urmare, astfel cum a susținut Comisia Europeană în observațiile scrise, dreptul contribuabililor la prestații familiale nu poate depinde de puterea de apreciere a instituției competente.
Prin urmare, trebuie să se considere că articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 permite statului membru de încadrare în muncă să prevadă în legislație o suspendare de către instituția competentă a dreptului la prestații familiale în lipsa unei cereri pentru prestații familiale formulate în statul membru de reședință. În aceste condiții, instituția respectivă nu dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește aplicarea, în temeiul articolului 76 alineatul (2) din regulamentul menționat, a regulii pentru prevenirea cumulului prevăzute la articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, ci este obligată să aplice această din urmă regulă dacă o astfel de aplicare este prevăzută de legislația statului membru de încadrare în muncă și dacă sunt reunite condițiile stabilite de legislația respectivă pentru această aplicare.
În speță, sub rezerva verificărilor pe care trebuie să le efectueze instanța de trimitere, din răspunsul scris al guvernului german la o întrebare adresată de Curte reiese că suspendarea dreptului la prestații familiale în lipsa unei cereri pentru prestații familiale formulate în statul membru de reședință este prevăzută de legislația germană, în speță articolul 65 din Legea privind impozitul pe venit, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, și articolul 4 din Legea privind alocațiile familiale pentru creșterea copiilor aflați în întreținere, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, care au fost interpretate și aplicate în conformitate cu dreptul Uniunii ca urmare a Hotărârii Hudzinski și Wawrzyniak (C‑611/10 și C‑612/10,
EU:C:2012:339
) astfel încât să fie plătită întotdeauna, dacă este cazul, eventuala diferență dintre alocațiile familiale germane și alocațiile familiale acordate de alt stat membru.
Într‑o astfel de ipoteză, o instituție precum cea în discuție în litigiul principal trebuie să suspende dreptul la prestațiile familiale datorate în temeiul legislației statului membru de încadrare în muncă până la limita cuantumului prevăzut de legislația statului membru de reședință.
Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretat în sensul că permite statului membru de încadrare în muncă să prevadă în legislația sa o suspendare de către instituția competentă a dreptului la prestații familiale în lipsa unei cereri pentru prestații familiale formulate în statul membru de reședință. În astfel de împrejurări, în cazul în care statul membru de încadrare în muncă prevede o asemenea suspendare a dreptului la prestații familiale în legislația sa națională, instituția competentă este obligată să aplice suspendarea, în temeiul acestui articol 76 alineatul (2), în măsura în care sunt reunite condițiile de aplicare a acesteia prevăzute de legislația respectivă, fără a dispune de o putere de apreciere în această privință.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare
Ținând seama de răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

Articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1606/98 al Consiliului din 29 iunie 1998, trebuie interpretat în sensul că permite statului membru de încadrare în muncă să prevadă în legislația sa o suspendare de către instituția competentă a dreptului la prestații familiale în lipsa unei cereri pentru prestații familiale formulate în statul membru de reședință. În astfel de împrejurări, în cazul în care statul membru de încadrare în muncă prevede o asemenea suspendare a dreptului la prestații familiale în legislația națională, instituția competentă este obligată să aplice suspendarea, în temeiul acestui articol 76 alineatul (2), în măsura în care sunt reunite condițiile de aplicare a acesteia prevăzute de legislația respectivă, fără a dispune de o putere de apreciere în această privință.

Semnături
(
*1
)   Limba de procedură: germana.