CELEX: 62007TJ0262
Žemės ūkis
Bendras rinkų organizavimas
Priemonės, kurias reikia priimti dėl naujų valstybių narių įstojimo
2003 m. Stojimo aktas
Žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, perteklinių atsargų kiekio nustatymas ir jų pašalinimo finansinės pasekmės
Pirminės teisės nuostata siekiamas tikslas
Sprendimas 2007/361/EB

Ginčo aplinkybės
Vykstant Europos Sąjungos plėtros etapui, kuris 2004 m. gegužės 1 d. baigėsi Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos (toliau – naujos valstybės narės) įstojimu į Sąjungą (toliau – įstojimas), Sąjunga ir naujos valstybės narės pradėjo derybas dėl įvairių klausimų, suskirstytų į derybų skyrius. Derantis dėl su žemės ūkiu susijusio skyriaus buvo diskutuojama apie įstojimo dieną laisvoje apyvartoje naujų valstybių narių teritorijoje esančių ir kiekį, kurį būtų galima laikyti įprastomis perkeliamosiomis atsargomis (toliau – perteklius), viršijančių žemės ūkio produktų atsargų teisinį statusą.
Pagal akto dėl naujų valstybių narių stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (
OL L 236, 2003, p. 39
, toliau – Stojimo aktas) 22 straipsnį šis klausimas reglamentuojamas Stojimo akto IV priedo 4 skyriuje (
OL L 236, 2003, p. 798
), kuriame nustatyta:
„<…>
2.   Bet kokio [žemės ūkio] produkto atsargos, tiek privačios, tiek valstybinės, įstojimo dieną esančios laisvoje apyvartoje naujųjų valstybių narių teritorijoje ir viršijančios kiekį, kurį būtų galima laikyti įprastinėmis perkeliamosiomis atsargomis, turi būti pašalintos naujųjų valstybių narių sąskaita.
„Įprastinių perkeliamųjų atsargų“ sąvoka apibrėžiama kiekvienam produktui, remiantis kiekvienos bendros rinkos organizavimo specifiniais kriterijais ir tikslais.
<…>
4.   Komisija įgyvendina ir taiko pirmiau išdėstytas priemones <…>“
2007 m. gegužės 4 d. Europos Bendrijų Komisija, remdamasi Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 4 dalimi, priėmė Sprendimą 2007/361/EB dėl žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, perteklinių atsargų nustatymo ir dėl jų pašalinimo, susijusio su naujų valstybių narių įstojimu į ES, finansinių pasekmių (
OL L 138, p. 14
, toliau – ginčijamas sprendimas).
Ginčijamo sprendimo 11 ir 12 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė:
„Atsižvelgiant į [Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje] nurodytą tikslą, tinkamiausias būdas apskaičiuoti finansines perteklinių atsargų susidarymo pasekmes – įvertinti jų šalinimo kiekviename atitinkamame sektoriuje išlaidas. Tais atvejais, kai pirmaisiais metais po įstojimo į ES atitinkamiems produktams taikytos eksporto grąžinamosios išmokos, finansines pasekmes tikslinga nustatyti atsižvelgiant į vidaus ir išorės kainų lygio skirtumą, kurį atspindi vidutinė eksporto grąžinamoji išmoka, mokama dvylika mėnesių po įstojimo į ES.
[Dėl] <…> produktų, kuriems netaikomos eksporto grąžinamosios išmokos <…>, atliekant atitinkamus skaičiavimus tikslinga remtis vidutinių vidaus ir išorės kainų skirtumais. Atsižvelgiant į tai, kad finansinės pasekmės, susijusios su įvairių žemės ūkio produktų perteklinių atsargų susidarymu tam tikrose naujosiose valstybėse narėse, yra laikinos, tokios valstybės narės atitinkamas sumas turėtų sumokėti į Bendrijos biudžetą. Būtina nustatyti tokių mokėjimų datą.“
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:
„
1 straipsnis
Priede yra nurodyti žemės ūkio produktų kiekiai, esantys naujųjų valstybių narių laisvoje apyvartoje įstojimo į ES dieną ir viršijantys kiekius, kuriuos galima laikyti įprastinėmis perkeliamosiomis atsargomis 2004 m. gegužės 1 d., ir sumos, kurias dėl šių kiekių šalinimo išlaidų privalo mokėti naujosios valstybės narės.
2 straipsnis
Priede nurodytos sumos vertinamos kaip Bendrijos biudžeto pajamos.
Valstybės narės šias priede nurodytas sumas į Bendrijos biudžetą gali mokėti keturiomis vienodomis dalimis. Pirma dalis sumokama iki antro mėnesio (po mėnesio, kai apie šį sprendimą pranešama atitinkamai naujajai valstybei narei) paskutinės dienos. Kitos dalys sumokamos atitinkamai 2008 m. gegužės 31 d., 2009 m. gegužės 31 d. ir 2010 m. gegužės 31 d.
3 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Čekijos Respublikai, Estijai, Kiprui, Latvijai, Lietuvai, Maltai, Lenkijai, Slovėnijai ir Slovakijai.“
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyti kiekiai ir sumos, kurios taikomos to sprendimo 3 straipsnyje nurodytoms devynioms naujoms valstybėms narėms, nustatytos to sprendimo priede. Kiek tai taikoma Lietuvos Respublikai, šie kiekiai ir sumos yra tokie:
Produktų grupė
Kiekis tonomis
Suma tūkst. EUR
Pienas
2 804
2 971
Vaisiai
Ryžiai
Iš viso

3 181
Procesas ir šalių reikalavimai
Lietuvos Respublika, remdamasi EB 230 straipsniu, pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 13 d.
Atitinkamai 2007 m. spalio 24 ir 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktais dokumentais Slovakijos Respublika ir Lenkijos Respublika pateikė prašymus leisti įstoti į bylą palaikyti Lietuvos Respublikos reikalavimus, o 2008 m. sausio 18 d. nutartimi Bendrojo Teismo pirmosios kolegijos pirmininkas joms leido įstoti į bylą.
2008 m. vasario 29 d. ir kovo 6 d. atitinkamai Lenkijos Respublika ir Slovakijos Respublika pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą. 2008 m. birželio 20 d. Lietuvos Respublika pateikė pastabas dėl tų paaiškinimų. 2008 m. liepos 2 ir 23 d. Komisija pateikė pastabas atitinkamai dėl Slovakijos Respublikos ir Lenkijos Respublikos įstojimo į bylą paaiškinimų.
Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas paskirtas į aštuntąją kolegiją, todėl ši byla buvo paskirta šiai kolegijai.
2011 m. kovo 10 d. Bendrasis Teismas šalims pateikė klausimus raštu, į kuriuos jos atsakė per nustatytą terminą.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Per 2011 m. balandžio 13 d. teismo posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Lietuvos Respublika, palaikoma Lenkijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos, Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą arba, nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su Lietuvos Respublika,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš Lietuvos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Lietuvos Respublikos argumentus galima suskirstyti iš esmės į septynis pagrindus, susijusius, pirma, su Komisijos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu ir Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalies pažeidimu, antra, su neteisingo teisinio pagrindo taikymu ir Stojimo akto 41 straipsnyje nustatyto termino praleidimu, trečia, su teisinio saugumo principo pažeidimu, ketvirta, su nediskriminavimo principo pažeidimu, penkta, su skaidrumo ir gero administravimo principų pažeidimu, šešta, su nepakankamu motyvavimu ir, septinta, su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis.
Pirmajame ieškinio pagrinde Lietuvos Respublika iš esmės teigia, kad Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 4 dalimi, kuri yra ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas, Komisijai nesuteikiami įgaliojimai naujoms valstybėms narėms nustatyti tame sprendime numatytų sumų mokėjimą į Bendrijos biudžetą.
Kaip minėta šio sprendimo 2 punkte, Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 4 dalyje numatyta, kad Komisija įgyvendina ir taiko šio akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalį. Taigi, šiomis nuostatomis Komisija įgaliojama sukurti sistemą, kuria būtų užtikrinta, jog įstojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje esantis perteklius būtų pašalintas tų valstybių narių sąskaita.
Lietuvos Respublika neginčija tokio Komisijos įgaliojimo imtis veiksmų, kad būtų įgyvendinta Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalis, tačiau mano, kad Komisijos pasirinktas metodas tam tikslui pasiekti prieštarauja šiai nuostatai.
Pasak Lietuvos Respublikos, aptariama nuostata visų pirma nustatoma pareiga naujoms valstybėms narėms savo sąskaita pašalinti perteklių. Būtent šiuo tikslu Komisijai buvo suteikti įgyvendinimo įgaliojimai. Jų esmė, be kita ko, yra įgaliojimas apibrėžti „įprastinių perkeliamųjų atsargų“ sąvoką, perkeltų atsargų skaičiavimo metodus ir šalinimo priežiūros tvarką. Todėl vykdant šiuos įgyvendinimo įgaliojimus negalima skirti ginčijame sprendime numatytų piniginių sumų, kurios yra sankcijos pobūdžio, nes jomis nebūtų kompensuota Bendrijai ar jos ūkio subjektams padaryta žala. Bet kuriuo atveju Komisija nepateikė jokių įrodymų, kad tokia žala padaryta. Sankcijos pobūdis yra ypač akivaizdus, kiek tai susiję su žemės ūkio produktais, kuriems netaikomos eksporto grąžinamosios išmokos.
Lenkijos Respublika ir Slovakijos Respublika pritaria Lietuvos Respublikos argumentams. Jos papildomai teigia, kad Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje nustatyta pareiga „fiziškai“ pašalinti šį perteklių.
Komisija teigia, kad Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje nenurodyta tvarka, kaip turi būti pašalintas perteklius. Todėl šiai nuostatai neprieštarauja bet kokia galima pašalinimo forma, įskaitant paprasčiausią pertekliaus absorbavimą rinkoje. Tačiau toks absorbavimas sukels realių, tačiau kiekybiškai neįvertinamų ekonominių pasekmių, kurios turi būti laikomos pertekliaus pašalinimo sąnaudomis. Todėl Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad Komisija privalo pagrįstai apskaičiuoti sąnaudas ir užtikrinti, kad jos bus padengtos naujų valstybių narių sąskaita, joms sumokėjus pinigų sumą į Bendrijos biudžetą.
Taigi, reikia konstatuoti, kad ieškovės pozicija šioje byloje iš esmės skiriasi nuo Komisijos pozicijos, kiek tai susiję su klausimu, kokių veiksmų gali imtis Komisija, kad įgyvendintų Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalį.
Kad būtų galima nagrinėti šalių argumentus dėl ginčijamo sprendimo suderinamumo su Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi, visų pirma reikia apibendrinti įvairias su įstojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje esančiu pertekliumi susijusias priemones, kurių Komisija ėmėsi prieš priimdama ginčijamą sprendimą.
Pirminės pastabos dėl priemonių, kurių Komisija ėmėsi prieš priimdama ginčijamą sprendimą
2003 m. balandžio 16 d. Atėnuose pasirašytos Belgijos Karalystės, Danijos Karalystės, Vokietijos Federacinės Respublikos, Graikijos Respublikos, Ispanijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos, Airijos, Italijos Respublikos, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, Nyderlandų Karalystės, Austrijos Respublikos, Portugalijos Respublikos, Suomijos Respublikos, Švedijos Karalystės, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės (Europos Sąjungos valstybių narių) ir naujų valstybių narių sutarties dėl naujų valstybių narių stojimo į Europos Sąjungą (
OL L 236, p. 17
, toliau – Stojimo sutartis) 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad Sąjungos institucijos prieš stojimą gali patvirtinti, be kita ko, Stojimo akto 41 straipsnyje ir IV priede nurodytas priemones. Šio akto 41 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta, kad pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios reikalingos palengvinti perėjimą nuo naujose valstybėse narėse esamo režimo prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos (BŽŪP) taikymo pagal šiame akte išdėstytus reikalavimus, Komisija gali imtis trejų metų laikotarpiu nuo įstojimo dienos, ir jos taikomos tik tuo laikotarpiu.
2003 m. lapkričio 10 d. Komisija, remdamasi Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalimi ir Stojimo akto 41 straipsnio pirma pastraipa, priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1972/2003 dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl naujų valstybių narių įstojimo (
OL L 293, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 474).
Šio reglamento 1 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad pereinamojo laikotarpio priemones reikėjo patvirtinti siekiant išvengti prekybos srautų nukreipimo rizikos, kuri turi neigiamos įtakos bendram žemės ūkio rinkų organizavimui dėl įstojimo. Reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad šie nukreipimai dažnai yra susiję su produktais, kurie vežami specialiai plėtros dingstimi ir nėra įprastų atitinkamos valstybės atsargų dalis, tačiau atsargų perteklius taip pat gali susidaryti dėl nacionalinės gamybos. Galiausiai pabrėžiama, kad dėl to reikia nustatyti atgrasomąjį apmokestinimą už atsargų perteklių naujose valstybėse narėse.
Reglamento Nr. 1972/2003 su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2004 m. balandžio 20 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 735/2004 (
OL L 114, p. 13
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 474), 4 straipsnyje numatyta įstojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje esančių tam tikrų žemės ūkio produktų perteklinių atsargų apmokestinimo sistema. To straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad, nepažeidžiant Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus ir tais atvejais, kai nacionaliniu lygiu nėra taikomi griežtesni teisės aktai, naujos valstybės narės apmokestina tokių atsargų turėtojus. Reglamento Nr. 1972/2003 su pakeitimais 4 straipsnio 3 dalyje nustatytas tokio mokesčio dydis ir nurodyta, kad iš jo gaunamos pajamos mokamos į atitinkamos naujos valstybės narės nacionalinį biudžetą. Galiausiai to reglamento 4 straipsnio 5 dalyje pateiktas kiekvienai naujai valstybei narei atskiras žemės ūkio produktų, kuriems taikomas tas mokestis, sąrašas.
Taigi, remiantis Reglamente Nr. 1972/2003 priemonėmis, įvairių žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, atsargų pertekliaus naujose valstybėse narėse turėtojai buvo informuoti apie tai, kad po įstojimo jie turės sumokėti mokestį, proporcingą jų turimam atsargų pertekliaus kiekiui.
Nors Reglamente Nr. 1972/2003 numatytomis priemonėmis tiesiogiai nesiekiama pašalinti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje nurodyto pertekliaus, tos priemonės susijusios su minėta nuostata, kaip teisingai teigia Lietuvos Respublika. Aptariamo mokesčio nustatymas sušvelnina Stojimo IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje numatytą pareigą pašalinti perteklių. Pirma, mokesčio įvedimas gali atgrasyti ūkio subjektus kaupti atsargų perteklių, o dėl to turėtų iš esmės sumažėti kiekis, kuris galiausiai turės būti pašalintas po įstojimo. Antra, surinkus šį mokestį gauti ištekliai galėtų būti papildomos valstybių narių pajamos, todėl sumažėtų jų pareigos padengti pertekliaus pašalinimo išlaidas faktinės sąnaudos.
Taip pat remdamasi Stojimo sutarties 2 straipsnio 3 dalimi ir Stojimo akto 41 straipsnio pirma pastraipa, 2004 m. sausio 14 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 60/2004 dėl cukraus sektoriui skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl naujų valstybių narių įstojimo (
OL L 9, p. 8
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 42 t., p. 125).
Reglamento Nr. 60/2004 su pakeitimais, padarytais 2005 m. balandžio 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 651/2005 (
OL L 108, p. 3
), 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Komisija ne vėliau kaip 2005 m. gegužės 31 d. nustato grynojo arba perdirbtuose produktuose esančio cukraus, izogliukozės ir fruktozės kiekį, viršijantį kiekius, kuriuos 2004 m. gegužės 1 d. galima pripažinti įprastomis perkeliamomis atsargomis (toliau – cukraus perteklius) kiekvienos naujos valstybės narės teritorijoje. Šioje nuostatoje taip pat numatyta, kaip Komisija turi nustatyti tą perteklių.
Reglamento Nr. 60/2004 su pakeitimais, 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad kiekviena aptariama nauja valstybė narė užtikrina, kad be Bendrijos įsikišimo iš rinkos būtų pašalintas cukraus ar izogliukozės kiekis, lygus jos cukraus pertekliui. Ne vėliau kaip iki 2005 m. lapkričio 30 d. perteklių pašalinti galima eksportuojant be Bendrijos grąžinamosios išmokos, panaudojant degiųjų medžiagų sektoriaus reikmėms arba denatūruojant.
To paties straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad 2004 m. gegužės 1 d. kiekviena nauja valstybė narė turi turėti pagrindinių ūkio subjektų, kuriems tai taikoma, grynojo cukraus ar perdirbtų produktų, izogliukozės ir fruktozės atsargų pertekliaus identifikavimo sistemą, kurią privalo naudoti, kad priverstų tuos ūkio subjektus savo sąskaita iš rinkos pašalinti cukraus arba izogliukozės kiekį, kuris lygus jų turimam atsargų pertekliui. Ūkio subjektai turi pateikti įrodymų apie pašalinimą. Priešingu atveju, nauja valstybė narė privalo įpareigoti ūkio subjektus į nacionalinį biudžetą sumokėti pinigų sumą, proporcingą nepašalintam kiekiui.
Reglamento Nr. 60/2004 su pakeitimais 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad ne vėliau kaip iki 2006 m. kovo 31 d. naujos valstybės narės turi pateikti Komisijai įrodymų, kad buvo pašalintas jų turimas cukraus perteklius. To paties straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad kiekviena nauja valstybės narė, kuriai tai taikoma, turi sumokėti sumą, proporcingą jos cukraus pertekliaus daliai, dėl kurios per nurodytą terminą nebuvo pateikta pašalinimo įrodymų. Ši suma mokama į Bendrijos biudžetą ir į ją bus atsižvelgta skaičiuojant 2004–2005 prekybos metų gamybos mokesčius.
Komisija apskaičiavo kiekvienoje naujoje valstybėje narėje esančio cukraus pertekliaus kiekį ir 2005 m. gegužės 31 d. priėmė Reglamentą (EB) Nr. 832/2005 dėl cukraus, izogliukozės ir fruktozės perteklinių kiekių naujose valstybėse narėse nustatymo (
OL L 138, p. 3
). Šio reglamento 1 straipsnyje nustatytas cukraus kiekis, kurį kiekviena iš penkių naujų valstybių narių, kuriose galiausiai buvo nustatytas cukraus perteklius, turi pašalinti iš Bendrijos rinkos.
Pagal Reglamentuose Nr. 60/2004 ir Nr. 832/2005 numatytas nuostatas šios penkios naujos valstybės narės privalėjo užtikrinti, kad iš rinkos būtų pašalintas jų turimas cukraus perteklius arba, to nepadarius, į Bendrijos biudžetą įmokėti pinigų sumą, į kurią bus atsižvelgta skaičiuojant tam tikras įmokas, kurias turi mokėti Sąjungos gamintojai.
Dėl ginčijamame sprendime numatyto
„pašalinimo
“ mechanizmo suderinamumo su Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi
Dėl Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalies
Atsakant į klausimą, ar ginčijamame sprendime numatytas pašalinimo metodas yra suderinamas su Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi, šalių pateiktus argumentus reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į bendrąjį išdėstytų nuostatų ir priemonių, priimtų dėl su stojimu susijusio pertekliaus tvarkymo, kontekstą.
Remiantis šio sprendimo 19–22 punktuose išdėstytomis šalių pozicijomis darytina išvada, kad jos ypač skiriasi dėl Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje vartojamo termino „pašalinti“ reikšmės.
Kadangi šioje srityje nėra jokios Sąjungos teisės nuostatos, kaip suprasti „pašalinimą“, šio termino reikšmę ir apimtį reikia apibrėžti įvertinus bendrą kontekstą, kuriam esant jis vartojamas, ir atsižvelgiant į jo įprastą reikšmę kasdienėje kalboje (1988 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Danija prieš Komisiją
,
349/85, Rink. p. 169
, 9 punktas; 2000 m. sausio 27 d. Sprendimo
DIR International Film ir kt. prieš Komisiją
,
C-164/98 P, Rink. p. I-447
, 26 punktas ir 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Massachusetts Institute of Technology
,
C-431/04, Rink. p. I-4089
, 17 punktas). Kiek tai taikoma žemės ūkio produktams, galima teigti, kad kasdienėje kalboje terminas „pašalintas“, kaip jis vartojamas Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje, reiškia „sunaikintas“ arba „išimtas iš rinkos“.
Be to, valstybių narių teritorijoje laisvoje apyvartoje esantys žemės ūkio produktai yra įprastai rinkos absorbuojami. Todėl Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje pateiktas patikslinimas, kad perteklius turi būti pašalintas, negali būti suprantamas kaip reiškiantis, kad perteklių gali absorbuoti rinka. Jei Stojimo akto autoriai būtų norėję naujoms valstybėms narėms nustatyti pareigą į Bendrijos biudžetą sumokėti pinigų sumą, skirtą kompensuoti tokio absorbavimo sąnaudas, jie veikiau būtų nurodę, kad tos valstybės narės privalo į Bendrijos biudžetą įmokėti pinigų sumą, apskaičiuotą atsižvelgiant į jų turimą pertekliaus kiekį.
Dėl šio klausimo reikia pažymėti, kad Komisija nenurodė parengiamųjų darbų ar dokumentų, kuriose būtų nurodyta, kad priimdami Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalį jo autoriai norėjo suteikti galimybę Komisijai įgyvendinti sistemą, pagal kurią pareiga pašalinti jame nurodytą perteklių galėtų būti suprantama kaip paprasčiausia pareiga į Bendrijos biudžetą įmokėti pinigų sumą, apskaičiuotą atsižvelgiant į pertekliaus kiekį.
Dėl Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalies tikslo Bendrasis Teismas nusprendė, kad ja siekiama, kiek tai susiję su cukrumi, išvengti bet kokio bendru cukraus sektoriaus rinkų organizavimu nustatytų mechanizmų trikdymo, ypač tokio, kuris daro poveikį kainų formavimui ir yra sukeltas neįprasto cukraus kiekio, sukaupto naujosiose valstybėse narėse iki jų įstojimo į Sąjungą (2009 m. spalio 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Estija prieš Komisiją
,
T-324/05, Rink. p. II-3681
, 119 punktas). Todėl galima teigti, kad Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalies tikslas
mutatis mutandis
yra toks pats, kiek tai taikoma žemės ūkio produktams, išskyrus cukrų.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad, kaip teigia Komisija, stojimo dieną naujos valstybės narės teritorijoje esančio viso žemės ūkio produkto pertekliaus realizavimas vidaus rinkoje gali turėti įtakos to produkto kainai po įstojimo. Kadangi įprastomis sąlygomis produkto pasiūlos padidėjimas reiškia jo kainos sumažėjimą esant pastoviai paklausai, Sąjungos gamintojų gaunama kaina po įstojimo bus tikrai mažesnė už kainą, kurią jie būtų gavę, jei aptariamas perteklius nebūtų buvęs realizuotas.
Tai, kad toks kainų formavimo mechanizmo sutrikdymas įvyko, nereiškia, kad žemės ūkio produktų, kurių perteklius buvo nustatytas naujų valstybių narių teritorijoje stojimo dieną, kaina po 2004 m. gegužės 1 d. bus mažesnė už iki tos datos galiojusias kainas. Ji gali net padidėti. Kaip teisingai teigia Komisija, kainų lygis po įstojimo datos bus paprasčiausia žemesnis už lygį, kurį jis galėjo pasiekti. Todėl Lietuvos Respublikos ir į bylą įstojusių šalių argumentai, kurie grindžiami tam tikrų Europos institucijų parengtomis ataskaitomis ir kuriais siekiama įrodyti, kad aptariamo pertekliaus patekimas į vidaus rinką ir tariamas jo realizavimas nelėmė nei kainų kritimo, nei žemės ūkio rinkų sutrikdymo, yra nereikšmingi.
Kaip teisingai nurodo Komisija, Stojimo akto autoriai negalėjo nežinoti, kad stojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje esantis perteklius gali sutrikdyti kainų formavimo mechanizmus po 2004 m. gegužės 1 d., nes Stojimo akte nenumatytas joks mechanizmas, kuriuo būtų galima užtikrinti, kad ne vėliau kaip iki 2004 m. balandžio 30 d. bus pašalintas visas atsargų perteklius, o minėto akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje nurodyta, kad perteklius nuo tos datos laikomas „laisvoje apyvartoje“ esančiu produktu, ir tai reiškia, kad tuos produktus galima nedelsiant pradėti pardavinėti. Kad būtų apsaugotas Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalies veiksmingumas, manytina, kad šios nuostatos tikslas yra ne tik išvengti dėl pertekliaus realizavimo vidaus rinkoje sukeltų sutrikdymų, bet ir ištaisyti jų poveikį.
Remiantis Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalies analize, atlikta atsižvelgiant į šios nuostatos kontekstą, jos formuluotę ir tikslą, darytina išvada, kad priemonės, kurias Komisija yra įpareigota įgyvendinti pagal to paties skyriaus 4 dalį, sudaro galimybę užtikrinti arba pertekliaus realizavimo vidaus rinkoje sukelto sutrikdymo prevenciją, arba to sutrikdymo ekonominio poveikio kompensavimą, ir kad pagal šią sistemą 2004 m. gegužės 1 d. naujų valstybių narių teritorijoje esantis perteklius iš esmės yra pašalinamas jų sąnaudomis, t. y. eksportuojant perteklių už vidaus rinkos ribų arba jį sunaikinant.
Galiausiai reikia konstatuoti, pirma, kad Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje nenurodyta, priešingai, nei teigia Lietuvos Respublika, kad naujos valstybės narės privalo pačios pašalinti perteklių, ir, antra, kad Komisijai įgyvendinant Stojimo aktu BŽŪP srityje jai suteiktą kompetenciją taikyti tame akte nustatytas taisykles gali tekti pasinaudoti didele diskrecija, todėl vien akivaizdžiai netinkamas šioje srityje priimtos nuostatos pobūdis, kiek tai susiję su kompetentingos institucijos ketinamu siekti tikslu, gali turėti įtakos tokios priemonės teisėtumui (2009 m. spalio 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kipras prieš Komisiją
, T-300/05 ir T-316/05, neskelbiamo Rinkinyje, 100 punktas). Todėl negalima atmesti prielaidos, kad sistema, pagal kurią, pirma, stojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje esančio pertekliaus sunaikinimą ar eksportavimą už vidaus rinkos ribų užtikrina Komisija ir, antra, šių darbų sąnaudos vėliau perkeliamos naujoms valstybėms narėms, taip pat yra suderinama su Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi.
Dėl ginčijamo sprendimo
Reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime nustatyta žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, pertekliaus pašalinimo sistema negrindžiama to pertekliaus sunaikinimu ar eksportavimu už vidaus rinkos ribų. Tai sistema, pagal kurią perteklius gali būti galutinai integruotas į šią rinką nuo 2004 m. gegužės 1 d. Naujų valstybių narių pareiga padengti šio pertekliaus pašalinimo išlaidas pasireiškia paprasta pareiga sumokėti į Bendrijos biudžetą pinigų sumą, apskaičiuotą atsižvelgiant į kiekvieno aptariamo žemės ūkio produkto pertekliaus kiekį. Ginčijamame sprendime nurodyta, kad kiekvienam produktui, kuriam eksporto grąžinamosios išmokos buvo suteiktos kitais metais po įstojimo, ši pinigų suma apskaičiuojama padauginus nustatytą pertekliaus kiekį iš vidutinės eksporto grąžinamosios išmokos tais metais. Tuo atveju, jei tam tikram produktui neskiriamos eksporto grąžinamosios išmokos, ši pinigų suma apskaičiuojama nustatytą pertekliaus kiekį padauginus iš aptariamo produkto vidutinės kainos tarptautinėje rinkoje ir to produkto vidutinės kainos vidaus rinkoje skirtumo (žr. šio sprendimo 4 punktą).
Taigi, ginčijamame sprendime numatytos pinigų sumos atspindi sąnaudas, kurių būtų patyręs Bendrijos biudžetas, jei Bendrija būtų finansavusi nustatyto pertekliaus eksportą už vidaus rinkos ribų. Tačiau ginčijamame sprendime toks eksportas nenumatytas. Jame nenurodyta, kad perteklius buvo eksportuotas gavus Bendrijos finansavimą, kurio sąnaudas turėtų padengti naujos valstybės narės. Remiantis šios bylos medžiaga negalima daryti išvados, kad eksportas buvo įvykdytas arba kad buvo imtasi kitų pašalinimo priemonių, ar kad jos buvo finansuojamos iš Bendrijos biudžeto. Galiausiai atsakymuose į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus Komisija negalėjo pasakyti, ar aptariamo pertekliaus realizavimas vidaus rinkoje Bendrijos biudžetui lėmė nuostolius, ar tiesiogines išlaidas, kurias galima laikyti minėto pertekliaus pašalinimo išlaidomis.
Todėl ginčijamame sprendime nurodytos pinigų sumos negali būti laikomos atlygiu ar tam tikrų pašalinimo operacijų, kurių ėmėsi Bendrija, sąnaudų padengimu. Tai paprasčiausia naujoms valstybėms narėms nustatyta pareiga sumokėti Bendrijai.
Net jei Komisija, kaip jau minėta, turi didelę diskreciją, kai įgyvendina Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalį, ji pagal tą nuostatą negali naujoms valstybėms narėms nustatyti paprasčiausios pareigos sumokėti Bendrijai, jei ta pareiga sumokėti negali būti laikoma finansiniu įnašu, skirtu padengti pertekliaus pašalinimo iš vidaus rinkos sąnaudas.
Vis dėlto Komisija iš esmės tvirtina, kad ginčijamame sprendime nustatyta priemonė yra vienintelė, kuria galima užtikrinti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi siekiamo tikslo įgyvendinimą, todėl Bendrasis Teismas turėtų nuspręsti, kad ginčijamas sprendimas yra suderinamas su ta nuostata. Dėl šio klausimo Komisija pateikia tris argumentus.
Pirmuoju Komisijos pateiktu argumentu teigiama, kad kadangi stojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje esantį perteklių 2004 m. gegužės 1 d. rinka iš karto absorbavo ir tas perteklius buvo parduotas, ar netgi suvartotas, po šios datos tapo praktiškai neįmanoma jo pašalinti iš vidaus rinkos jį sunaikinant ar eksportuojant be subsidijų.
Šis argumentas iš esmės grindžiamas prielaida, kad 2004 m. gegužės 1 d. naujoje valstybėje narėje pertekliniais laikomi produktai buvo tie patys produktai, kurie turėjo būti pašalinti tos valstybės sąskaita pagal Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalį. Todėl galima manyti, kad produktai, kurie 2004 m. gegužės 1 d. buvo perteklinė laikomų atsargų dalis, ir produktai, kurie turi būti pašalinti pagal Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalį, yra „tapatūs“.
Tačiau atsargų, kurias reikia pašalinti pagal šią nuostatą dėl to, kad jos viršija kiekį, kuris galėtų būti laikomas įprastomis perkeliamosiomis atsargomis, nesudaro tam tikri produktai, kuriuos galima identifikuoti po įstojimo. Iš tikrųjų neįmanoma atskirti, kurios žemės ūkio produkto, kurio perteklius buvo nustatytas, atsargos yra atsargų ar atsargų dalių perteklius, o kurios – ne. Todėl reikia daryti išvadą, kad Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi įpareigojama pašalinti tokį žemės ūkio produktų kiekį, kuris lygus nustatytam pertekliaus kiekiui, o ne tam tikrus tų produktų vienetus, kuriuos galima identifikuoti. Šiuo atveju nesvarbu, ar šis kiekio ekvivalentas buvo nupirktas arba pagamintas prieš, ar po įstojimo.
Komisija pati sukūrė, kiek tai susiję su stojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje esančiu cukraus pertekliumi, šio pertekliaus pašalinimo iš vidaus rinkos sunaikinant ar eksportuojant be subsidijų sistemą, grindžiamą ne 2004 m. gegužės 1 d. pertekliniu pripažinto cukraus pašalinimu, o jam lygaus cukraus kiekio, netgi nupirkto ar pagaminto po šios datos, pašalinimu (šiuo klausimu žr. 43 punkte minėto Sprendimo
Estija prieš Komisiją
168–171 punktus).
Kaip nurodyta šio sprendimo 32 ir 33 punktuose, Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta, kad Komisija nustato 2004 m. gegužės 1 d. kiekvienos naujos valstybės narės teritorijoje esančio cukraus perteklių ir nurodo naujoms valstybėms narėms terminą, per kurį be Bendrijos įsikišimo jos turi iš rinkos pašalinti cukraus kiekį, „lygų“ jo pertekliaus kiekiui, eksportuodamos be grąžinamųjų išmokų, panaudodamos degiųjų medžiagų sektoriaus reikmėms arba denatūruodamos.
Be to, to paties straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad 2004 m. gegužės 1 d. kiekviena nauja valstybė narė turi turėti pagrindinių ūkio subjektų, kuriems tai taikoma, grynojo cukraus ar perdirbtų produktų, izogliukozės ir fruktozės atsargų pertekliaus identifikavimo sistemą, kurią jos turi naudoti, kad priverstų tuos ūkio subjektus savo sąskaita iš rinkos pašalinti cukraus arba izogliukozės kiekį, kuris „lygus“ jų turimam atsargų pertekliui.
Todėl galima daryti išvadą, kad, nepaisant to, jog žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, perteklių, 2004 m. gegužės 1 d. esantį naujų valstybių narių teritorijoje, vidaus rinka galėjo absorbuoti iš karto po tos datos, Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje nustatyta tų produktų pertekliaus pašalinimo iš vidaus rinkos sistema.
Todėl Komisijos pateiktas pirmasis argumentas, kuriuo ji siekia įrodyti, kad ginčijamame sprendime numatyta priemonė yra vienintelė, kuria galima užtikrinti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi siekiamo tikslo įgyvendinimą, turi būti laikomas nepagrįstu.
Antrasis šiuo tikslu Komisijos nurodytas argumentas yra tas, kad produktų, išskyrus cukrų, pertekliaus pašalinimo iš vidaus rinkos sunaikinant ar eksportuojant be subsidijų sistemos organizavimas būtų pernelyg brangus ir sunkiai įgyvendinamas, nes, pirma, tai būtų vieną kartą vykdoma operacija, dėl kurios reikėtų sukurti sudėtingus esamo pertekliaus surašymo, vykdymo ir priežiūros mechanizmus, ir, antra, gamintojų kiekis yra per didelis, kad būtų galima praktiškai nustatyti šį perteklių. Šie požymiai yra kitokie nei cukraus rinkoje. Pastarojoje rinkoje, kuri yra labai koncentruota ir reglamentuota, gamintojų kiekis yra nedidelis ir egzistuoja nuolatiniai kiekvienais prekybos metais pagaminamo cukraus kiekio kontrolės mechanizmai ir virš kvotų, kurios nustatytos taikant tą rinką reglamentuojančias priemones, pagaminto kiekio fizinio pašalinimo mechanizmai.
Šiuo atveju darytina išvada, kad priemonės, kuri turi būti priimta taikant pirminės teisės, kaip antai Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalies, nuostatą, brangumas negali lemti išvados, kad minėta priemone negalima užtikrinti ta nuostata siekiamo tikslo įgyvendinimo, ir juo labiau išvados, kad ta nuostata turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta priimti kitą priemonę.
Iš tiesų pagal proporcingumo principą, vieną iš bendrųjų Sąjungos teisės principų, reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina aptariamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti, todėl kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (žr. 2009 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Agrana Zucker
,
C-33/08, Rink. p. I-5035
, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Todėl jei Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi siekiamo tikslo būtų galima pasiekti dviem skirtingomis priemonėmis, Komisija privalėtų priimti pigiausią iš jų. Tačiau ta priemonė bet kuriuo atveju neturi prieštarauti pačiai nuostatai.
Teigdama, kad praktiškai neįmanoma organizuoti produktų, išskyrus cukrų, pašalinimo iš vidaus rinkos sistemos, Komisija pateikia tik vieną argumentą, susijusį su žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, rinkų susiskaidymu, kiek tai susiję su ūkio subjektais. Tačiau nėra įrodymų, kad, nepaisant tokio susiskaidymo, Komisija negalėtų užtikrinti 2004 m. gegužės 1 d. naujų valstybių narių teritorijoje esančių produktų pertekliaus pašalinimo iš vidaus rinkos, sukūrusi sistemą, pagal kurią suinteresuotoji valstybė narė galėtų įvykdyti pareigą pašalinti, jei įsigytų kiekį, lygų pertekliaus kiekiui, kad jį pašalintų sunaikindama arba eksportuodama be subsidijų. Jei reikia, tą kiekį būtų galima įsigyti už Bendrijos kainą iš aptariamoje valstybėje narėje esančių prekybininkų arba iš kitų Bendrijos ūkio subjektų (šiuo klausimu žr. 43 punkte minėto Sprendimo
Estija prieš Komisiją
178 punktą).
Taip pat reikia pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 1972/2003 su pakeitimais 4 straipsnio 4 dalį naujos valstybės narės privalėjo sudaryti 2004 m. gegužės 1 d. jų teritorijoje esančių žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, atsargų aprašą ir ne vėliau kaip iki 2004 m. spalio 31 d. Komisijai pranešti, koks produktų kiekis, išskyrus to paties reglamento 5 straipsnyje nurodytas viešąsias atsargas, sudaro atsargų perteklių. Komisija nepaaiškina, kodėl naudodamosi tuo aprašu, kurį, priimdama Reglamentą Nr. 1972/2003, manė esant įmanoma sudaryti, naujos valstybės narės negalėjo užtikrinti, kad būtų pašalinta didžioji dalis jų ūkio subjektų turimo atsargų pertekliaus.
Todėl Komisijos pateiktas antrasis argumentas, kuriuo ji siekia įrodyti, kad ginčijamame sprendime numatyta priemonė yra vienintelė, kuria galima užtikrinti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi siekiamo tikslo įgyvendinimą, turi būti atmestas.
Tuo pačiu tikslu Komisijos pateiktas trečiasis argumentas susijęs su tuo, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu naujų valstybių narių teritorijoje esantį perteklių vidaus rinka jau buvo absorbavusi ir kad tas perteklius ilgą laiką darė neigiamą įtaką žemės ūkio produktų kainų formavimo mechanizmams. Todėl Komisija teigia, kad po įstojimo ji galėjo tik pareikalauti, kad naujos valstybės narės sumokėtų kompensaciją, lygią padarytai žalai.
Šiuo argumentu Komisija iš tikrųjų teigia, kad pertekliaus pašalinimo iš vidaus rinkos sunaikinant ar eksportuojant be subsidijų sistema nesuteikia galimybės įgyvendinti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi siekiamo tikslo, kuris apibrėžtas šio sprendimo 43–46 punktuose, ir kad ginčijamame sprendime nustatyta priemonė suteikia galimybę pasiekti tą tikslą.
Priešingai nei teigia Komisija, pertekliaus pašalinimu sunaikinant ar eksportuojant be subsidijų už vidaus rinkos ribų prisidedama prie ekonomikos trikdžių, susijusių su įstojimo dieną naujų valstybių narių teritorijoje likusiu pertekliumi net po to, kai perteklius buvo realizuotas rinkoje, pašalinimo. Kita vertus, pertekliaus pašalinimas gali padidinti atitinkamų žemės ūkio produktų paklausą vidaus rinkoje ir dėl to visiškai ar iš dalies kompensuoti neigiamą pertekliaus egzistavimo poveikį aptariamų rinkų stabilumui (dėl cukraus rinkos žr. 43 punkte minėto Sprendimo
Estija prieš Komisiją
178 punktą; dėl kitų žemės ūkio produktų taip pat žr. generalinio advokato J. Mischo išvados byloje, kurioje priimtas 2002 m. sausio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Weidacher
,
C-179/00, Rink. p. I-501, I-505
, 55 punktą).
Todėl, priešingai, nei teigia Komisija, 2004 m. gegužės 1 d. naujų valstybių narių teritorijoje esančio pertekliaus pašalinimo iš vidaus rinkos sunaikinant arba eksportuojant be subsidijos sistemos įgyvendinimu po įstojimo galima pasiekti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalyje numatytą tikslą.
Iš tiesų negalima atmesti prielaidos, kad paprasčiausia sumokėdamos tam tikrą pinigų sumą naujos valstybės narės taip pat gali tam tikromis aplinkybėmis pašalinti kainų formavimo mechanizmų trikdžius, kuriuos sukėlė iki įstojimo tų valstybių narių teritorijoje sukauptos neįprasto dydžio atsargos, ir taip užtikrinti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi siekiamo tikslo įgyvendinimą. Sumokėjus tą pinigų sumą iš tikrųjų būtų galima kompensuoti ūkio subjektų, kurie būtų turėję susitaikyti su mažesnėmis kainomis, nei jos būtų pasiektos kitu atveju, patirtus ekonominius nuostolius. Šiomis įmokomis taip pat būtų galima finansuoti aptariamų rinkų stabilizavimo priemones.
Vis dėlto, pirma, paprasčiausias ginčijame sprendime nurodytos pinigų sumos įmokėjimas į Bendrijos biudžetą nesuteikia galimybės užtikrinti kompensaciją ekonominį poveikį dėl pertekliaus realizavimo patyrusiems ūkio subjektams ir negali turėti nė menkiausios įtakos žemės ūkio produktų kainų lygiui po įstojimo.
Antra, net jei, kaip teigia Komisija, su žemės ūkio rinkų stabilizavimo mechanizmais susietos sąnaudos neišvengiamai finansuojamos iš Bendrijos biudžeto, nėra jokio automatinio ir juo labiau tiesioginio papildomos naujų valstybių narių įmokos į Bendrijos biudžetą nustatymo ir naujų stabilizavimo mechanizmų sukūrimo ar esamų mechanizmų sustiprinimo ryšio.
Galiausiai negalima atmesti prielaidos, kad naujoms valstybėms narėms nustatyta pareiga sumokėti pinigų sumą į Bendrijos biudžetą gali būti laikoma papildomu fizinio pertekliaus pašalinimo sistemos mechanizmu, kuris būtinas siekiant užtikrinti, kad papildomas išlaidas, patirtas dėl galimų žemės ūkio rinkų sutrikdymų, kylančių dėl esančio pertekliaus, kuris nebuvo pašalintas iš vidaus rinkos pagal šioje sistemoje nustatytas taisykles, padengtų ne Bendrijos biudžetas ar gamintojai, o atitinkamos valstybės narės (šiuo klausimu žr. 43 punkte minėto Sprendimo
Estija prieš Komisiją
180 punktą).
Kiek tai susiję su cukrumi, Komisija numatė tokį papildomą mechanizmą ir priėmė Reglamento Nr. 60/2004 su pakeitimais 7 straipsnio 2 dalį, kurioje nustatyta, kad tuo atveju, jei naujos valstybės narės negalėtų Komisijai pateikti įrodymų, kad buvo pašalintas jos nustatytas cukraus perteklius, jos turėtų į Bendrijos biudžetą įmokėti pinigų sumą, į kurią būtų atsižvelgta skaičiuojant 2004–2005 prekybinių metų gamybos mokesčius.
Tačiau ginčijamame sprendime numatytos piniginės sumos nėra toks papildomas mechanizmas. Net priešingai, pareiga įmokėti šias pinigų sumas pakeičia aptariamo pertekliaus pašalinimą iš vidaus rinkos ir yra vienintelis ginčijame sprendime numatytas „pašalinimo“ mechanizmas. Taip pat, kaip jau minėta, ši pareiga savaime neduoda jokios tiesioginės naudos Bendrijos gamintojams.
Todėl reikia daryti išvadą, kad Komisijos pateiktas trečiasis argumentas, kuriuo ji siekia įrodyti, kad ginčijamame sprendime numatyta priemonė yra vienintelė, kuria galima užtikrinti Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 dalimi siekiamo tikslo įgyvendinimą, turi būti laikomas nepagrįstu.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamame sprendime naujoms valstybėms narėms nustatytas pinigų sumos mokėjimas į Bendrijos biudžetą prieštarauja Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 2 daliai. Todėl ši priemonė negalėjo būti priimta remiantis šio akto IV priedo 4 skyriaus 4 dalimi. Kadangi ieškinio pirmasis pagrindas susijęs su šių nuostatų pažeidimu, jam turi būti pritarta.
Todėl atsižvelgiant į pagrindinį Lietuvos Respublikos reikalavimą reikia panaikinti ginčijamą sprendimą, nesant reikalo nagrinėti kitų jos nurodytų pagrindų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija bylą pralaimėjo, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Lietuvos Respublikos reikalavimus.
Pagal to paties reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl Slovakijos Respublikai ir Lenkijos Respublikai reikia nurodyti padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2007 m. gegužės 4 d. Komisijos sprendimą 2007/361/EB dėl žemės ūkio produktų, išskyrus cukrų, perteklinių atsargų nustatymo ir dėl jų pašalinimo, susijusio su Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimu į ES, finansinių pasekmių.

2.
Priteisti iš Europos Komisijos padengti savo ir Lietuvos Respublikos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
Slovakijos Respublika ir Lenkijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Paskelbta 2012 m. kovo 29 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: lietuvių.