CELEX: 62007FJ0007
Personalesag
kontraktansatte
indkaldelse af interessetilkendegivelser
stopprøver
krav om sprogfærdigheder
forskelsbehandling
hændelser i forbindelse med afvikling af prøverne

Ved stævning indleveret ved telefax til Personalerettens Justitskontor den 29. januar 2007 (originaleksemplaret blev indleveret
den 2. februar 2007) har Marie-Thérèse Angioni nedlagt påstand om annullation af afgørelse af 14. marts 2006, hvorved Det
Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO) efter en indkaldelse af interessetilkendegivelser med henblik på at oprette en
database over ansøgere, der vil kunne ansættes som kontraktansatte, besluttede at udelukke hende fra det videre forløb efter
stopprøverne, idet hun ikke havde opnået et tilstrækkeligt resultat under de første prøver, der havde til formål at bedømme
hendes evne til sprogligt logisk ræsonnement og talbehandling.

Retsforskrifter
1.
Vedtægtsbestemmelser
Artikel 12, stk. 1, EF i den affattelse, der var gældende på det tidspunkt, da den i foregående præmis nævnte afgørelse blev
truffet, bestemmer:
»Inden for denne traktats anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der
udøves på grundlag af nationalitet, forbudt.«
Artikel 290 EF bestemmer:
»Med forbehold af de i […] statut[ten for Den Europæiske Unions Domstol] fastsatte bestemmelser fastlægger Rådet [for Den
Europæiske Union] med enstemmighed den ordning, der skal gælde for [Unionens] institutioner på det sproglige område.«
Artikel 22, der har overskriften »Kulturel, religiøs og sproglig mangfoldighed« i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende
rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1, herefter »chartret om grundlæggende rettigheder«),
har følgende ordlyd:
»Unionen respekterer den kulturelle, religiøse og sproglige mangfoldighed.«
I artikel 1-6 i forordning nr. 1 om den ordning, der skal gælde for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab på det sproglige
område (EFT 1952-1958 I, s. 59), bestemmes i den affattelse, som er relevant for denne sag:
»Artikel 1
De officielle sprog og arbejdssprogene for Unionens institutioner er dansk, engelsk, estisk, finsk, fransk, græsk, italiensk,
lettisk, litauisk, maltesisk, nederlandsk, polsk, portugisisk, slovakisk, slovensk, spansk, svensk, tjekkisk, tysk og ungarsk.
Artikel 2
Dokumenter, som en medlemsstat eller en person, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion, retter til Fællesskabets institutioner,
kan efter afsenderens valg affattes på et af de officielle sprog. Svaret skal affattes på det samme sprog.
Artikel 3
Dokumenter, som en fællesskabsinstitution retter til en medlemsstat eller til en person, der er undergivet en medlemsstats
jurisdiktion, skal affattes på denne stats sprog.
Artikel 4
Forordninger eller andre dokumenter, der er almengyldige, affattes på de tyve officielle sprog.
Artikel 5
Den Europæiske Unions Tidende
udkommer på de tyve officielle sprog.
Artikel 6
Fællesskabets institutioner kan i deres forretningsorden fastsætte de nærmere regler for denne ordning på det sproglige område.«
Artikel 1d i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union i den affattelse, som er relevant for denne sag (herefter »vedtægten«),
har følgende ordlyd:
»1.      Ved anvendelsen af denne vedtægt er enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, hudfarve, etnisk eller social
oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt
mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering forbudt
[…]
6.      Da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet skal overholdes, skal enhver fravigelse fra dette princip
begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken.
Sådanne målsætninger kan bl.a. være begrundelse for, at der fastsættes en obligatorisk pensionsalder og en minimumsalder for
tildeling af alderspension.«
Artikel 82 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union i den affattelse, som er relevant for denne
sag (herefter »ansættelsesvilkårene«), bestemmer:
»1.      Kontraktansatte udvælges på et så bredt geografisk grundlag som muligt blandt statsborgere i de deltagende medlemsstater uden
hensyn til race eller etnisk tilhørsforhold, politisk, filosofisk eller religiøs overbevisning, alder eller handicap, køn
eller seksuel orientering og uafhængigt af civilstand eller familiemæssige forhold.
[…]
3.      Som kontraktansat kan kun ansættes en person, der:
[…]
e)      forelægger bevis for indgående kendskab til et af [Den Europæiske Unions] sprog og tilfredsstillende kendskab til et andet
af [Unionens] sprog i det omfang, det er nødvendigt for udførelsen af hans hverv.
[…]
5.      [EPSO] yder efter anmodning fra de enkelte institutioner bistand til institutionerne vedrørende udvælgelse af kontraktansatte
og især til fastlæggelse af indholdet af prøverne og tilrettelæggelsen af udvælgelsesprocedurerne. [EPSO] drager omsorg for,
at udvælgelsesprocedurerne for kontraktansatte er gennemsigtige.
[…]«
Artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets, Rådets, Kommissionens, Domstolens, Revisionsrettens, Det Økonomiske og Sociale Udvalgs,
Regionsudvalgets og Ombudsmandens afgørelse 2002/620/EF af 25. juli 2002 om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Personaleudvælgelseskontor
(EFT L 197, s. 53) bestemmer, at »[EPSO] kan yde assistance til institutioner, organer, organismer og agenturer oprettet i
medfør af traktaterne eller på grundlag af disse i forbindelse med afholdelse af interne udvælgelsesprøver og udvælgelse af
øvrige ansatte«.
2.
Indkaldelse af interessetilkendegivelse
EPSO offentliggjorde i 2005 »på vegne af EU-institutionerne og navnlig på Kommissionens og Rådets vegne« en indkaldelse af
interessetilkendegivelser med henblik på »at oprette en database over ansøgere, der vil kunne ansættes som kontraktansatte
til udførelse af forskellige hverv inden for Unionens institutioner (herefter »indkaldelsen af interessetilkendegivelser«).
Indkaldelsen af interessetilkendegivelser var offentligt tilgængelig på EPSO’s hjemmeside fra den 20. juni til den 20. juli
2005.
Punkt A, 2, i indkaldelsen af interessetilkendegivelser, der har overskriften »Den ønskede profil«, havde følgende ordlyd:
»Indkaldelsen af interessetilkendegivelser har til formål at ansætte personer inden for følgende generelle kompetenceområder:
For ansættelsesgruppe I: kontorbetjente, chauffører, administrativ bistand og manuelle arbejdstagere.
For ansættelsesgruppe II: vuggestue (hovedsageligt børnesygeplejersker), kontorchefer/ansatte, sekretærer, teknisk personale.
For ansættelsesgruppe III: økonomisk forvaltning, informatik/teknologi, operationelle opgaver.
For ansættelsesgruppe IV: administrative opgaver, kommunikations- og rådgivningsopgaver, forskere, ingeniører, lingvister,
arkitekter. […]«
Det fremgik af punkt A, 3, i indkaldelsen af interessetilkendegivelser, der havde overskriften »Kvalifikationskrav og generelle
betingelser«, at ansøgeren for at kunne søge en stilling som kontraktansat skulle opfylde kvalifikationskravene for den relevante
ansættelsesgruppe og de generelle betingelser.
Hvad angår ansøgningsbetingelserne fremgik det af punkt A, 3, litra a), i indkaldelsen af interessetilkendegivelser, der havde
overskriften »Minimumskrav til uddannelse«, at ansøgere til en stilling som kontraktansat i ansættelsesgruppe II skulle have
en videregående uddannelse dokumenteret ved eksamensbevis, eller en ungdomsuddannelse dokumenteret ved eksamensbevis, der
giver adgang til en videregående uddannelse og mindst tre års relevant erhvervserfaring (et sådant eksamensbevis kunne erstattes
af et erhvervsuddannelsesbevis, såfremt der ikke fandtes en tilsvarende erhvervsuddannelse, der gav adgang til en videregående
uddannelse på det tidspunkt, hvor eksamensbeviset blev udstedt) eller gennemførelsen af et grundskoleforløb, to års relevant
supplerende specialisering og mindst fem års relevant erhvervserfaring.
Hvad angår de generelle betingelser fremgik det af punkt A, 3, litra b), i den franske version af indkaldelsen af interessetilkendegivelser,
at ansøgerne blandt andre kvalifikationer skulle besidde »et indgående kendskab til et af Den Europæiske Unions officielle
sprog ([dansk, engelsk, estisk, finsk, fransk, græsk, italiensk, lettisk, litauisk, maltesisk, nederlandsk, polsk, portugisisk,
slovakisk, slovensk, spansk, svensk, tjekkisk, tysk og ungarsk]) – hovedsproget (hovedsproget [ansås] automatisk for at være
det sprog, der svarer til ansøgerens nationalitet eller det for uddannelsen nødvendige sprog) og tilfredsstillende kendskab
til [tysk, engelsk eller fransk] – det andet sprog (som [kunne] være et andet sprog end hovedsproget).«
Udtrykkene »hovedsprog« og »andet sprog«, der fremgår af punkt A, 3, litra b), i indkaldelsen af interessetilkendegivelser,
er skrevet med fed skrifttype.
Det fremgår af punkt C i indkaldelsen af interessetilkendegivelser, der havde overskriften »Afholdelse af prøverne«, at udvælgelsesproceduren
ville ske i tre på hinanden følgende faser, nemlig »godkendelse af ansøgningen«, »stopprøver« og »udvælgelse med henblik på
eventuel ansættelse«.
Hvad angår den første fase – godkendelse af ansøgningen – var det fastlagt, at EPSO ville udarbejde en godkendt database over
ansøgerne, der var opdelt i forhold til de i indkaldelsen af interessetilkendegivelser definerede kompetenceprofiler og kvalifikationer,
og at denne database derefter ville blive forelagt en udvælgelseskomité, således at denne komité kunne udarbejde en liste
over de ansøgere, der fik adgang til at deltage i stopprøverne.
Hvad angår den anden fase – stopprøverne – fremgik det af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, at de ansøgere, der var
opført i den i foregående præmis nævnte database, ville blive indkaldt til tre forskellige prøver:
–        egnethedsprøver, der har til formål at bedømme ansøgernes »generelle kompetencer« og navnlig deres »evner til sproglig og
ikke-sproglig logisk ræsonnement og sprogfærdigheder«
–        en prøve, der aflægges på samme tidspunkt, med henblik på at bedømme »deres kendskab til europæisk integration og EU-institutionerne«
–        en særlig prøve, der aflægges på et senere tidspunkt, med henblik på at bedømme »deres særlige kompetencer«.
Det var præciseret, at stopprøverne ville blive afviklet på »det andet sprog (tysk, engelsk, fransk)«, som skulle være »et
andet sprog end hovedsproget«.
Hvad endelig angår den tredje fase – udvælgelse med henblik på eventuel ansættelse – fremgik det af indkaldelsen af interessetilkendegivelser,
at navnene på de ansøgere, der bestod prøverne, ville blive opført i den endelige database, som EU-institutionerne ville få
adgang til, således at de kunne udvælge og indkalde de ansøgere til en samtale, som »bedst [kunne] opfylde deres behov«.
Det fremgik af den vejledning til ansøgerne, som punkt B i indkaldelsen af interessetilkendegivelser indeholdt en henvisning
til for at give ansøgerne mulighed for at »indgive en korrekt ansøgning«, at ansøgerne for så vidt angår deres hovedsprog
skulle anføre deres »første sprog« ved at vælge dette sprog i rullemenuen.
Under overskriften »Spørgsmål og svar« på EPSO’s hjemmeside var vedrørende indkaldelsen af interessetilkendegivelser anført
følgende:
»Hvad forstås ved »hovedsprog« og »andet sprog«?
Som udgangspunkt er hovedsproget det sprog, der svarer til Deres nationalitet, hvis dette sprog er et af Den Europæiske Unions
tyve officielle sprog. Såfremt De måtte have to officielle sprog eller flere, er hovedsproget det sprog, på hvilket De har
modtaget obligatorisk skoleundervisning. Det andet sprog er det sprog, De skal anvende under prøverne, hvis De udvælges til
at aflægge disse prøver. Dette sprog skal være et andet end Deres hovedsprog. I forbindelse med denne indkaldelse af interessetilkendegivelser
skal Deres andet sprog være tysk, engelsk eller fransk. Det er nødvendigt at have et tilfredsstillende kendskab til dette
andet sprog.«

Sagens faktiske omstændigheder
Efter offentliggørelsen af indkaldelsen af ansøgninger ansøgte sagsøgeren, der er fransk statsborger, men født af forældre
med italiensk statsborgerskab, om en stilling som kontraktansat i ansættelsesgruppe II til »kontoropgaver (sekretariatsopgaver)«.
Sagsøgeren udfyldte et elektronisk ansøgningsskema og angav i den forbindelse fransk som både sit hovedsprog og andet sprog,
som var det sprog, hun skulle anvende ved stopprøverne.
Ved e-mail af 4. oktober 2005 meddelte EPSO sagsøgeren, at udvælgelseskomitéen havde besluttet at give sagsøgeren adgang til
udvælgelsesproceduren, og at hun efterfølgende ville blive anmodet om at deltage i stopprøverne. Det fremgik af denne e-mail,
at sagsøgerens »hovedsprog« var fransk, og at hendes »sprog til prøven« var engelsk.
Den 15. november 2005 sendte sagsøgeren en e-mail til EPSO, hvoraf fremgik, at hun havde valgt fransk og ikke engelsk som
det sprog, hun ville anvende under stopprøverne.
Ved e-mail af 28. november 2005 svarede EPSO sagsøgeren, at det sprog, der skulle anvendes i forbindelse med stopprøverne,
ikke kunne være det samme som hovedsproget, og henviste sagsøgeren til at »genlæse indkaldelsen af interessetilkendegivelser«.
Efter at have modtaget denne e-mail, accepterede sagsøgeren at aflægge stopprøverne på engelsk.
Den 21. november 2005 offentliggjorde EPSO en skrivelse vedrørende stopprøvernes opbygning og vurderingen heraf (herefter
»skrivelsen af 21. november 2005«). Det fremgik af denne skrivelse:
–        at de første prøver, der havde til formål at bedømme evnen til sproglig logisk ræsonnement og talbehandling, ville omfatte
henholdsvis 25 og 20 multiple choice-spørgsmål
–        at den anden prøve, der vedrørte viden om Den Europæiske Union, ville omfatte 30 multiple-choice spørgsmål
–        at den tredje prøve havde til formål at bedømme »specifik viden (inden for det interesseområde, der er anført som første valg
i ansøgningen)«.
Det fremgik endvidere af skrivelsen af 21. november 2005, at man kun ville gennemføre »prøverne i ræsonnement og viden om
EU i denne fase«, og at »ansøgerne vil blive indkaldt til prøverne i specifik viden på et senere tidspunkt«, med undtagelse
af »ansøgere i ansættelsesgruppe II som sekretærer, der skal aflægge alle prøverne samtidig i denne fase«.
Det fremgik endelig af skrivelsen af 21. november 2005, at adgangskravet for retten til registrering i databasen« for alle
stillinger i ansættelsesgruppe II ville være 45% med hensyn til det samlede resultat, idet det krævede minimumskrav i prøverne
til bedømmelse af sprogligt logisk ræsonnement og talbehandling ville være 35%.
Den 6. januar 2006 aflagde sagsøgeren i Bruxelles (Belgien) under tilsyn af driftslederen fra den virksomhed, til hvilken
EPSO havde overdraget tilrettelæggelsen af stopprøverne, de prøver, der havde til formål at bedømme hendes evne til sproglig
logisk ræsonnement og talbehandling, prøven i viden om Den Europæiske Union samt den prøve, der havde til formål at bedømme
hendes specifikke viden. Ifølge sagsøgeren blev hendes aflæggelse af stopprøverne afbrudt mindst fire gange som følge af,
at hendes computer svigtede. Hun anmodede om at modtage skriftlig dokumentation vedrørende disse hændelser, hvilket hun imidlertid
ikke modtog.
Ved e-mail af 27. februar 2006 meddelte EPSO sagsøgeren, at hun havde bestået stopprøverne, og at hendes navn ville blive
registreret i den database, som EU-institutionerne ville få adgang til med henblik på at udvælge og indkalde de ansøgere,
som bedst kunne opfylde deres behov.
Den 14. marts 2006 sendte EPSO sagsøgeren en e-mail med følgende ordlyd (herefter »afgørelsen af 14. marts 2006«):
»Kære ansøger
I et begrænset antal tilfælde og som følge af en fejl i forbindelse med afsendelsen af meddelelser til ansøgerne, har De og
en række andre ansøgere modtaget to forskellige og modstridende breve vedrørende de opnåede resultater.
Jeg ønsker i den forbindelse at præcisere disse oplysninger og kan oplyse, at De har opnået følgende resultater:
–        Sprogligt logisk ræsonnement                            :       32,00%
–        Talbehandling                                                 :       35,00%
Samlet resultat for sprogligt logisk ræsonnement og talbehandling: 33,33%
Minimumskravet for ansættelsesgruppe II: 35,00%
Jeg må derfor meddele Dem, at de point, De har opnået i [de prøver, der har til formål at bedømme Deres evne til sproglig
logisk ræsonnement og talbehandling] ikke er tilstrækkelige til, at EPSO kan give Dem adgang til udvælgelsesprøvens anden
fase.
[…]
Jeg beklager de gener, som dette må medføre for Dem.«
Ved meddelelse af 10. april 2006, der havde overskriften »anfægtelse af prøveresultater« bestred sagsøgeren afgørelsen af
14. marts 2006. Sagsøgeren anførte, at hun »gentagne gange« under aflæggelsen af stopprøverne var blevet tvunget til at afbryde
prøveaflæggelsen på grund af »it-problemer«, og at »hendes navn fortsat skulle fremgå af EPSO’s database«.
Ved e-mail af 19. april 2006 bekræftede EPSO over for sagsøgeren, at hun havde opnået 33,33% korrekte svar i de prøver, der
havde til formål at bedømme hendes evne til sprogligt logisk ræsonnement og talbehandling, og at minimumskravet var 35%. Hvad
angår sagsøgerens klage over de it-hændelser, som hun havde oplevet, anførte EPSO, at denne klage var fremsat »alt for sent«,
at »det ikke længere [var] muligt at undersøge, om der faktisk var problemer med den computer, som hun [havde] anvendt under
prøverne« og at »de resultater, der var registreret, under alle omstændigheder forekommer at være helt normale«.
Ved e-mail af samme dato til EPSO anførte sagsøgeren efter at have oplyst, at hun i det lokale, hvor hun aflagde prøverne
og senere i forbindelse med modtagelsen af afgørelsen af 14. marts 2006 havde gjort opmærksom på disse it-hændelser, at det
ikke kunne udelukkes, at disse hændelser havde haft betydning for afslaget på hendes ansøgning.
Som svar på denne e-mail sendte EPSO en e-mail af 20. april 2006 med følgende ordlyd:
»[…]
Vi vil meget gerne foretage en analyse af de forhold, som De nævner, men dette forudsætter, at De fremsender de nødvendige
oplysninger. Hvis De i forbindelse med de forhold, som De henviser til, har klaget til de tilsynsførende, har De modtaget
et hændelsesnummer. Vi beder Dem derfor om at fremsende dette nummer, således at vi kan undersøge forholdet nærmere. Eftersom
prøverne er blevet registreret, vil de tilsynsførende i tilfælde af, at der har været problemer, have foretaget en manuel
registrering om dette, og vi kan således finde oplysninger om forholdet.«
Sagsøgeren sendte samme dag en e-mail til EPSO, hvori hun anførte, at »hun ikke havde modtaget et hændelsesnummer«, selv om
hun havde anmodet herom, og at hun hverken havde fået oplyst navnet på den tilsynsførende eller på den person, der blev tilkaldt
for at løse it-problemet.
Sagsøgeren fik via EPSO’s hjemmeside mulighed for at gøre sig bekendt med en tabel, der for hvert af de spørgsmål, hun havde
besvaret, angav det korrekte svar, det svar, hun selv havde givet, og den tid, hun havde anvendt for at besvare spørgsmålet.
Ordlyden af de spørgsmål, som sagsøgeren havde besvaret, fremgik ikke af tabellen, men det fremgik derimod heraf, at hun automatisk
var blevet tildelt et point, da et af spørgsmålene ikke havde kunnet læses.
Ved brev af 14. juni 2006, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber modtog samme dag pr. telefax, indgav sagsøgeren
i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage over bl.a. afgørelsen af 14. marts 2006. I dette brev anmodede sagsøgeren
administrationen om at fremsende ordlyden af de spørgsmål, som hun var blevet stillet i forbindelse med de prøver, der havde
til formål at bedømme hendes evne til sprogligt logisk ræsonnement og talbehandling.
Ved afgørelse af 11. oktober 2006 afslog ansættelsesmyndigheden klagen.

Parternes påstande og retsforhandlinger
Sagsøgeren har anlagt nærværende sag den 29. januar 2007.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–      Annullation af […] afgørelse af 14. marts 2006 […].
–        Annullation af EPSO’s og/eller udvælgelseskomitéens afgørelse om ikke at opføre sagsøgeren i databasen over de ansøgere, der
bestod stopprøverne.
–        Annullation af det efterfølgende udvælgelsesarbejde.
–        Kommissionen […] tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–      Frifindelse.
–        Der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter gældende bestemmelser.
Ved begæring indleveret til Personalerettens Justitskontor den 30. april 2007 har Kongeriget Spanien anmodet om tilladelse
til at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande.
Ved begæring indleveret til Personalerettens Justitskontor den 3. maj 2007 (orginaleksemplaret blev indleveret den 4.5.2007)
har Den Italienske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande.
Ved kendelse af 19. juni 2007 afsagt af formanden for Personalerettens Anden Afdeling har Kongeriget Spanien og Den Italienske
Republik fået tilladelse til at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande.
Ved afgørelse af 19. februar 2009 er sagen, der først blev fordelt til Personalerettens Anden Afdeling, videregivet til Personalerettens
Første Afdeling.
Ved afgørelse af 17. juni 2009 er sagen blevet henvist til Personalerettens plenum.
Ved en række foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Personaleretten opfordret parterne til at besvare
en række skriftlige spørgsmål og til at fremlægge en række dokumenter. Parterne har fulgt denne opfordring.
Personaleretten har endvidere opfordret parterne til at fremsætte bemærkninger vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt EPSO havde
kompetence til at træffe afgørelsen af 14. marts 2006.
Endelig har parterne på Personalerettens opfordring fremsat bemærkninger vedrørende betydningen for nærværende sag af de domme,
som Den Europæiske Unions Ret afsagde den 13. september 2010 i sagen Spanien mod Kommissionen (forenede sager T-156/07 og
T-232/07) og i sagen Italien mod Kommissionen (forenede sager T-166/07 og T-285/07).
To af de syv dommer, der har været til stede under retsmødet, har ikke kunnet deltage i rådslagningen, idet den ene dommer
har forladt sin stilling ved Personaleretten for at varetage en stilling som dommer ved Den Europæiske Unions Ret, og den
anden dommer blev forhindret af helbredsmæssige årsager.

Retlige bemærkninger
1.
Påstanden om annullation af »det efterfølgende udvælgelsesarbejde«
Det bemærkes, at det fremgår af artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på rettergangsmåden ved
Personaleretten i henhold til artikel 7, stk. 1, i bilag I til statutten, og af artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet
for Retten i Første Instans, der finder tilsvarende anvendelse på Personaleretten i henhold til Rådets afgørelse 2004/752/EF
af 2. november 2004 om oprettelse af en ret for EU-personalesager (EUT L 333, s. 7) vedrørende søgsmål, der er anlagt inden
ikrafttrædelsen af Personalerettens procesreglement den 1. november 2007, at stævningen bl.a. skal angive søgsmålets genstand
og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse elementer skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan
forberede sit forsvar, og Personaleretten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen.
I det foreliggende tilfælde gør ovennævnte påstand det ikke muligt tilstrækkelig klart at identificere den eller de retsakter,
der ønskes annulleret, og påstanden må af denne grund afvises.
2.
Påstanden om annullation af afgørelsen af 14. marts 2006 og af »EPSO’s og/eller udvælgelseskomitéens afgørelse om ikke at
opføre sagsøgeren i databasen over de ansøgere, der bestod stopprøverne«
Sagsøgeren har til støtte for ovennævnte påstand fremsat tre anbringender, der for det første vedrører tilsidesættelse af
artikel 12, stk. 1, EF og ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 1, og artikel 82, stk. 3, litra e), for det andet »tilsidesættelse
af principperne om god forvaltningsskik, ligebehandling, objektivitet og beskyttelse af den berettigede forventning« samt
for det tredje »tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet [samt] principperne om beskyttelse af den berettigede forventning,
om gennemsigtighed og af begrundelsespligten«.
Sagsøgeren har endvidere under retsmødet fremsat et fjerde anbringende, hvorefter afgørelsen af 14. marts 2006 blev truffet
af en inkompetent myndighed.

Det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 12, stk. 1, EF og ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 1, og artikel
82, stk. 3, litra e)
Med dette anbringende har sagsøgeren og intervenienterne nærmere bestemt rejst en ulovlighedsindsigelse vedrørende indkaldelsen
af interessetilkendegivelser, der kan opdeles i tre led. Indkaldelsen af interessetilkendegivelser er nemlig angiveligt ulovlig
for så vidt som:
–        ansøgerne blev pålagt som hovedsprog at angive det sprog, der svarer til deres nationalitet, eller det sprog, som var sproget
for deres skoleuddannelse (første led)
–        valget af andet sprog var begrænset til engelsk, fransk eller tysk (andet led)
–        offentliggørelsen kun skete på engelsk, fransk eller tysk, og valget af sprog til kommunikation mellem EPSO og ansøgeren var
begrænset til disse sprog (tredje led).
Det første led om, at indkaldelsen af interessetilkendegivelser ulovligt har pålagt ansøgerne som hovedsprog at angive det
sprog, der svarer til deres nationalitet eller deres skoleuddannelse
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har anført, at ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e), hvorefter en person kun kan ansættes som kontraktansat,
hvis den pågældende forelægger bevis for indgående kendskab til et af Den Europæiske Unions sprog og tilfredsstillende kendskab
til et andet af Unionens sprog i det omfang, det er nødvendigt for udførelsen af hans hverv, ikke indebærer, at det sprog,
som en ansøger til en stilling som kontraktansat skal have indgående kendskab til, nødvendigvis er det sprog, der følger den
pågældendes nationalitet, eller det sprog, der var sproget for den pågældendes skoleuddannelse.
EPSO har imidlertid i punkt A, 3, litra b), i indkaldelsen af interessetilkendegivelser foretaget en præcisering, hvorefter
hver ansøgers »hovedsprog«, dvs. det sprog, som den pågældende skal have et indgående kendskab til, »automatisk anses for
det sprog, der svarer til ansøgerens nationalitet, eller det sprog, som er sproget for ansøgerens obligatoriske skoleuddannelse«.
EPSO har med denne præcisering i strid med ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e), ønsket at undgå, at en ansøger
kan angive et andet sprog som hovedsprog end det sprog, der svarer til den pågældendes nationalitet, eller det sprog, som
var sproget for den pågældende skoleuddannelse. Sagsøgeren har anført, at hun således er blevet frataget muligheden for som
hovedsprog at vælge det sprog, som hun har anvendt under sin opvækst, og som i det foreliggende tilfælde er italiensk.
Den pligt, som fremgår af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, og som gentages både i vejledningen til ansøgere, der
henviser til indkaldelsen, og under overskriften »Spørgsmål og svar« på EPSO’s hjemmeside, til at angive det sprog, der svarer
til den pågældendes nationalitet, eller det sprog, der var sproget for den pågældende skoleuddannelse, er endvidere i strid
med artikel 12, stk. 1, EF og ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 1, for så vidt som denne pligt indebærer en forskelsbehandling
af ansøgerne på grund af nationalitet eller national oprindelse. Denne pligt er nemlig indirekte til hinder for, at visse
ansøgere kan aflægge prøverne på deres modersmål, mens den samtidig gør det muligt for ansøgere af andre nationaliteter eller
nationale oprindelser at aflægge prøverne på deres modersmål.
Sagsøgeren har anført, at det argument, som Kommissionen har anført i afgørelsen om afslag på klagen, hvorefter udtrykket
»automatisk« er anvendt i indkaldelsen af interessetilkendegivelser for at fremhæve, at ansøgerne frit kunne vælge deres hovedsprog,
ikke kan tages til følge. Ud over dette udtryks upræcise karakter anvendes udtrykket »automatisk« nemlig kun i den engelske
og franske version af indkaldelsen af interessetilkendegivelser og ikke i den tyske version.
Under alle omstændigheder var indkaldelsen af interessetilkendegivelser ikke i overensstemmelse med det retmæssige formål
med indkaldelsen, der var at underrette interesserede så præcist som muligt om de betingelser, der kræves for at kunne varetage
de stillinger, der skal besættes, således at de sættes i stand til at vurdere, om de har mulighed for at indgive en ansøgning.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at det første anbringendes første led forkastes.
Kommissionen har for det første anført, at hverken indkaldelsen af interessetilkendegivelser, vejledningen til ansøgerne eller
EPSO’s hjemmeside foreskriver en pligt for ansøgerne til som hovedsprog at vælge det sprog, der svarer til deres nationalitet,
eller det sprog, som var sproget for deres skoleuddannelse. Ifølge Kommissionen fremgik kriterierne om nationalitet og uddannelse
kun subsidiært af indkaldelsen af interessetilkendegivelser for at afhjælpe den situation, hvor ansøgeren eventuelt måtte
undlade at vælge sprog under registreringen af ansøgningen.
Under alle omstændigheder har Kommissionen anført i duplikken, at sagsøgeren ikke kunne vælge et andet sprog end fransk. Ifølge
Kommissionen havde ansøgerne nemlig pligt til som hovedsprog at vælge det sprog, som de bedst behersker. I det foreliggende
tilfælde behersker sagsøgeren fransk i højere grad end italiensk. Hvis sagsøgeren havde valgt italiensk som hovedsprog og
fransk som andet sprog, ville hun have opnået en uberettiget fordel, idet hun da ville have aflagt prøverne på det sprog,
som hun bedst behersker. Formålet med indkaldelsen af interessetilkendegivelser var imidlertid at stille alle ansøgere lige
ved at pålægge dem at aflægge stopprøverne på et sprog, som de måtte formodes at beherske i mindre grad end deres hovedsprog.
Kommissionen har imidlertid under retsmødet, i modsætning til hvad den har anført i duplikken, udtrykkeligt anført, at ansøgerne
frit som hovedsprog kunne vælge ethvert sprog, som de måtte have indgående kendskab til. Ifølge Kommissionen stod det således
sagsøgeren frit at vælge italiensk som hovedsprog og fransk som andet sprog, og hun kunne derfor aflægge stopprøverne på fransk.
Kommissionen har imidlertid anført, at sagsøgeren selv valgte fransk som hovedsprog.
–       Personalerettens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at det fremgår af ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e), at som kontraktansat kan
kun ansættes en person, der forelægger bevis for bl.a. »indgående kendskab til et af [Den Europæiske Unions] sprog«.
Selv om det sprog, som en ansøger til en stilling som kontraktansat har et indgående kendskab til, normalt svarer til det
sprog, der følger den pågældendes nationalitet, eller det sprog, som var sproget for den pågældendes skoleuddannelse, kan
det imidlertid ikke udelukkes, som Kommissionen i øvrigt har anerkendt under retsmødet, at en ansøger også har et indgående
kendskab til et andet sprog. Da ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e), ikke indeholder nogen præcisering i denne
henseende, er det åbenbart, at koncipisten af denne artikel ikke har ønsket, at det sprog, som en ansøger til en stilling
som kontraktansat, skulle have indgående kendskab til, kun kunne være det sprog, der svarer til ansøgerens nationalitet, eller
hvad angår en ansøger, der er statsborger i en medlemsstat, der har flere officielle sprog, det sprog, hvorpå han eller hun
har modtaget sin skoleuddannelse.
Spørgsmålet er derfor, om EPSO i det foreliggende tilfælde som hævdet af sagsøgeren har pålagt ansøgerne som hovedsprog at
vælge det sprog, der svarer til deres nationalitet, eller det sprog, som var sproget for deres skoleuddannelse, i strid med
ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e).
Det bemærkes i denne henseende, at punkt A, 3, litra b), i den franske version af indkaldelsen af interessetilkendegivelser
blandt andre betingelser stiller krav om, at ansøgerne har »indgående kendskab til et af Den Europæiske Unions officielle
sprog […] – hovedsproget«, og at det i parentes var anført, at »hovedsproget automatisk [ansås] for at være det sprog, der
svarer til ansøgerens nationalitet eller det for uddannelsen nødvendige sprog«.
I modsætning til hvad sagsøgeren har anført, kan sidstnævnte præcisering, der også fremgår af den engelske version af indkaldelsen
af interessetilkendegivelser, ikke fortolkes således, at ansøgerne kun som hovedsprog kunne vælge det sprog, der følger deres
nationalitet, eller hvad angår ansøgere, der har modtaget undervisning i en medlemsstat, der har to eller flere officielle
sprog, det sprog, hvorpå de har modtaget denne undervisning. Anvendelsen af udtrykket »automatisk« understøtter synspunktet
om, at EPSO alene har anvendt denne præcisering for at gøre ansøgerne opmærksomme på, at i det tilfælde, hvor en ansøger måtte
have glemt at nævne sit hovedsprog i forbindelse med registreringen af ansøgningen, ville EPSO afhjælpe denne undladelse ved
som hovedsprog at angive det sprog, der svarer til ansøgerens nationalitet, eller det sprog, hvorpå han eller hun har modtaget
skoleundervisning, idet ansøgeren formodes bedst at beherske dette sprog.
Det er korrekt, at den tyske version af indkaldelsen af interessetilkendegivelser adskiller sig fra den franske og engelske
version, idet den tyske version har følgende ordlyd: »Sie müssen über eine gründliche Kenntnis einer der Amtssprachen der
Europäischen Union verfügen […] – Hauptsprache (als Hauptsprache wird die Landessprache des Bewerbers oder die Sprache der
Pflichtschule betrachtet) […]« [»De skal have indgående kendskab til et af Den Europæiske Unions officielle sprog […] – hovedsprog
(hovedsproget anses for det sprog, der følger ansøgerens nationalitet, eller det for ansøgerens uddannelse nødvendige sprog)
[…]«]. Det følger af fast retspraksis, at nødvendigheden af en ensartet anvendelse og dermed fortolkning af EU-retlige bestemmelser
udelukker, at en bestemmelses ordlyd i tvivlstilfælde betragtes isoleret, men derimod kræver, at den fortolkes i overensstemmelse
med såvel ophavsmandens virkelige vilje som det af denne forfulgte mål på baggrund af versionerne på de andre officielle sprog
(jf. i denne retning Personalerettens dom af 30.11.2009, sag F-83/07, Zangerl-Posselt mod Kommissionen, præmis 49 og den deri
nævnte retspraksis, der er appelleret til Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-62/10 P). Da den tyske version i det
foreliggende tilfælde står over for de to andre sprogversioner, skal der lægges vægt på sidstnævnte versioner. Dertil kommer,
at sagsøgeren, der ikke i sin ansøgning har anført, at hun har noget kendskab til tysk, ikke kan hævde, at hun er blevet vildledt
af den tyske version af indkaldelsen af interessetilkendegivelser således, at hun måtte tro, at hun havde pligt til som hovedsprog
at vælge det sprog, der svarer til hendes nationalitet.
Endelig bemærkes, at EPSO under overskriften »Spørgsmål og svar« på EPSO’s hjemmeside som svar på spørgsmålet »Hvad forstås
ved »hovedsprog« og »andet sprog«?« har anført, at »[s]om udgangspunkt er hovedsproget det sprog, der svarer til Deres nationalitet,
hvis dette sprog er et af Den Europæiske Unions tyve officielle sprog«, og at »[s]åfremt De måtte have to officielle sprog
eller flere, er hovedsproget det sprog, på hvilket De har modtaget obligatorisk skoleundervisning.« Anvendelsen af udtrykket
»som udgangspunkt« vidner om, at EPSO ikke udelukkede den mulighed, at en ansøger som hovedsprog i forbindelse med de prøver,
der skulle aflægges ifølge indkaldelsen af interessetilkendegivelser, kunne vælge et andet sprog end det sprog, der svarer
til ansøgerens nationalitet, eller det sprog, som var sproget for den pågældendes skoleuddannelse, forudsat at den pågældende
havde et indgående kendskab til dette sprog.
Da sagsøgeren under disse omstændigheder ikke med føje kan hævde, at EPSO har pålagt hende at angive det sprog, der svarer
til hendes nationalitet, som hovedsprog, kan klagepunktet om tilsidesættelse af ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3,
litra e), ikke tages til følge. Det samme gælder vedrørende klagepunkterne om tilsidesættelse af artikel 12, stk. 1, EF og
ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 1.
Det følger heraf, at det første anbringendes første led må forkastes som ugrundet.
Det andet led om, at valget af andet sprog var begrænset til engelsk, fransk eller tysk
Parternes argumenter
Sagsøgeren har indledningsvis anført, at det følger af ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e), at administrationen
kun kan kræve, at en ansøger til en stilling som kontraktansat har tilfredsstillende kendskab til et specifikt sprog, i det
omfang det er nødvendigt for varetagelsen af den stilling, der skal besættes. Ifølge sagsøgeren har EPSO imidlertid ikke overholdt
denne betingelse, idet EPSO i indkaldelsen af interessetilkendegivelser har besluttet at begrænse valget at det andet sprog
til engelsk, fransk og tysk, selv om de arbejdsopgaver, som ansøgeren skulle udføre, hvis den pågældende blev ansat, ikke
ville kræve eller ikke i samme grad ville kræve et tilfredsstillende kendskab til engelsk, fransk eller tysk.
Sagsøgeren har endvidere anført, at EPSO ved at begrænse valget af det andet sprog til engelsk, fransk eller tysk ikke har
taget hensyn til den »udadvendte funktion«, der er forbundet med stillingerne som kontraktansat, idet kontraktansatte i forhold
til medlemsstaterne og personer fra de nationale retsinstanser skal anvende alle de officielle sprog, der anvendes i Unionens
institutioner.
Sagsøgeren har anført, at ingen af de grunde, som Kommissionen har anført som begrundelse for at begrænse valget af det andet
sprog, kan anerkendes.
For så vidt som Kommissionen har begrundet denne begrænsning med henvisning til administrative hindringer, der bestod i, at
EPSO eller den virksomhed, til hvilken EPSO havde overladt tilrettelæggelsen af stopprøverne, ikke rådede over tilstrækkelige
materielle og menneskelige ressourcer til at gennemføre de nævnte prøver på alle Den Europæiske Unions officielle sprog, er
denne begrænsning ulovlig, idet den ikke vedrører karakteren af de stillinger, der skulle besættes.
For så vidt som begrænsningen er begrundet i det forhold, at engelsk, fransk og tysk angiveligt er hovedarbejdssprogene ved
EU-institutionerne, kan denne begrundelse heller ikke anerkendes. Det fremgår nemlig for det første af artikel 1 i forordning
nr. 1, at alle officielle sprog i Den Europæiske Union og ikke kun engelsk, fransk og tysk er arbejdssprog for Unionens institutioner.
Selv om institutionerne i medfør af artikel 6 i forordning nr. 1 kan fastsætte en enklere sprogordning ud fra deres rent interne
behov, er det for det andet på ingen måde godtgjort, at institutionerne har indført en sådan ordning. Under alle omstændigheder
er det ikke godtgjort, at de tre sprog faktisk er de sprog, der oftest anvendes internt i disse institutioner.
Sagsøgeren har subsidiært anført, at selv om engelsk, fransk og tysk måtte være det interne kommunikationssprog i det mindste
i de institutioner, der har hjemsted i Bruxelles eller Luxembourg, er der hverken et passende eller proportionalt forhold
mellem det forfulgte formål og de midler, EPSO har anvendt for at nå dette formål. Hvad angår de ansøgere, der som hovedsprog
har valgt engelsk, fransk eller tysk, indebærer EPSO’s krav om, at disse ansøgere skal vælge et andet af disse tre sprog som
andet sprog, at disse ansøgere skal dokumentere kendskab til to af institutionernes interne kommunikationssprog, mens de ansøgere,
der som hovedsprog har valgt et andet sprog end engelsk, fransk eller tysk, kun skal dokumentere kendskab til et internt kommunikationssprog.
Sagsøgeren har heraf udledt, at EPSO har tilsidesat artikel 12 EF, princippet om forbud mod forskelsbehandling og ansættelsesvilkårenes
artikel 82, stk. 3, litra e), ved at begrænse valget af det andet sprog til engelsk, fransk eller tysk og dermed have forhindret
sagsøgeren i at vælge italiensk.
Kommissionen har heroverfor anført, at pligten for ansøgerne til som andet sprog at vælge engelsk, fransk eller tysk blot
afspejler behovet for at sikre, at den interne kommunikation i institutionerne er effektiv. Henset til den væsentlige forøgelse
af antallet af officielle sprog sikres den interne kommunikation nemlig ved, at alle tjenestemænd og andre ansatte har kendskab
til i det mindste et af de sprog, der oftest anvendes i institutionerne, navnlig i Kommissionen.
Kommissionen har anført, at det i forhold til de ansøgere, der som hovedsprog har valgt engelsk, fransk eller tysk stadig
vil være berettiget at kræve, at de har tilfredsstillende kendskab til et andet af disse sprog for det første for at sikre,
at alle ansøgere behandles ens, og dernæst for at fremme den interne kommunikation.
Kommissionen har endvidere anført, at indkaldelsen af interessetilkendegivelser havde til formål at sammensætte en database,
der kunne imødekomme fremtidige ansættelsesbehov og ikke at besætte bestemte stillinger, og at det af denne grund så meget
desto mere var berettiget, at EPSO sikrede sig, at alle de ansøgere, der blev registreret i databasen, havde de sproglige
færdigheder, der var nødvendige i alle de stillinger, som de eventuelt ville blive tilbudt inden for deres ansættelsesgruppe.
Kongeriget Spanien og Den Italienske Republik har anført, at EPSO ved at begrænse det sprog, som ansøgerne skulle have tilfredsstillende
kendskab til, til engelsk, fransk eller tysk, har tilsidesat både artikel 290 EF, der giver Rådet enekompetence til at fastsætte
sprogordningen for Unionens institutioner, afgørelse 2002/620, der ikke tillægger EPSO kompetence vedrørende sprogordning,
samt artikel 22 i charteret om grundlæggende rettigheder, der sikrer princippet om flersprogethed. Ifølge intervenienterne,
der har anført, at ansøgerne burde have haft mulighed for at vælge deres andet sprog blandt alle Unionens officielle sprog,
indebærer en sådan begrænsning endvidere en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, hvilket
ikke er begrundet.
Kongeriget Spanien har anført, at Kommissionen ikke har fremført nogle argumenter, der kan godtgøre, at engelsk, fransk og
tysk er de mest anvendte sprog ved Kommissionen, eller at objektive hensyn kan begrunde valget af disse sprog som interne
kommunikationssprog. Under alle omstændigheder har kommissærkollegiet ikke truffet nogen afgørelser i denne henseende.
Endelig har Kongeriget Spanien anført, at det sprogkrav, der fremgår af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, tilgodeser
de ansøgere, der er statsborgere i de medlemsstater, som har engelsk, fransk eller tysk som officielle sprog, i strid med
artikel 12 EF.
–       Personalerettens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at de sprogkrav, der fremgår af ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e), hvorefter
der stilles krav om indgående kendskab til et af Unionens sprog og tilfredsstillende kendskab til et andet af Unionens sprog
i det omfang, det er nødvendigt for udførelsen af hvervet, kun udgør et minimumskrav for ansættelse af kontraktansatte.
Det følger heraf, at når tjenesten eller stillingen kræver det, har administrationen i givet fald ret til at fastsætte, i
hvilke sprog der kræves indgående eller tilfredsstillende kundskaber (jf. modsætningsvis Domstolens dom af 4.3.1964, sag 15/63,
Lassalle mod Parlamentet, org.ref.: Rec. s. 73 og 74; jf. også generaladvokat Lagranges forslag til afgørelse forud for denne
dom, org.ref.: Rec. s. 77, på s. 94, jf. endvidere dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 65, og dommen i sagen Italien
mod Kommissionen, præmis 81).
Hvis et sådant særligt sprogkrav kan følge af den specifikke profil for den stilling, som den kontraktansatte skal varetage,
kan dette krav også mere generelt følge af den omstændighed, at der inden for institutionen anvendes et eller flere interne
kommunikationssprog. Eftersom en institution har ret til uden at træffe en formel afgørelse i denne henseende at vælge et
begrænset antal interne kommunikationssprog, såfremt valget beror på objektive hensyn til institutionens funktion (jf. i denne
retning generaladvokat Poiares Maduros forslag til afgørelse forud for Domstolens dom af 15.3.2005, sag C-160/03, Spanien
mod Eurojust, præmis 49 og 56, dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 75, og dommen i sagen Italien mod Kommissionen,
præmis 93), følger det heraf, at institutionen har ret til over for de ansøgere, som den ønsker at ansætte, at stille krav
om sproglige færdigheder inden for de sprog, der anvendes til intern kommunikation. I modsat fald risikerer institutionen
at ansætte en person, der ikke på passende vis kan varetage sine opgaver i institutionen, idet en sådan person i givet fald
slet ikke eller kun vanskeligt vil kunne kommunikere med sine kollegaer og forstå instruktioner fra sine overordnede. Det
bemærkes i denne henseende, at Den Europæiske Unions ret i dommen i sagen Italien mod Kommissionen, hvori EPSO havde offentliggjort
en meddelelse om en udvælgelsesprøve med henblik på at oprette en liste over egnede ansøgere med henblik på besættelse af
ledige stillinger som fuldmægtig eller assistent ved EU-institutionerne, ikke blot fandt, at valget af engelsk, fransk og
tysk var i overensstemmelse med unionsinstitutionernes og -organernes funktionelle behov, men også at EPSO lovligt kunne kræve
af ansøgerne til disse udvælgelsesprøver, at de som andet sprog valgte et af de tre nævnte sprog (dommen i sagen Italien mod
Kommissionen, præmis 103).
Det bemærkes imidlertid, at det fremgår af vedtægtens artikel 1d, stk. 1, at enhver form for forskelsbehandling på grund af
sprog er forbudt, og at det følger af samme artikel 1d, stk. 6, at da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet
skal overholdes, skal enhver fravigelse fra disse principper begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime
målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken. Det følger heraf, at et sprogkrav, der ikke er
objektivt og rimeligt begrundet i det forfulgte mål, er i strid med princippet om ligebehandling, der er fastsat i vedtægtens
artikel 1d, stk. 1. Et sådant krav vil endvidere være i strid med vedtægtens artikel 27, hvorefter administrationen ved ansættelse
skal tilstræbe, at den sikres medarbejdere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet. Hvis
det kræves, at en ansøger til en stilling som kontraktansat, har kendskab til flere bestemte sprog, uanset om der blot måtte
være tale om et tilfredsstillende kendskab, ville dette indebære, at disse sprog gives en særstatus, selv om det i medfør
af artikel 290 EF alene tilkommer Rådet ved enstemmighed at fastsætte sprogordningen for Den Europæiske Union, og selv om
det fremgår af artikel 22 i charteret om grundlæggende rettigheder, at Unionen respekterer den »kulturelle, religiøse og sproglige
mangfoldighed«.
Det er i lyset af ovennævnte betragtninger, at sagsøgerens og intervenienternes anbringender skal besvares, idet det først
skal undersøges, om de sprogkrav, der fremgår af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, fulgte legitime målsætninger af
almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken, og i bekræftende fald skal det dernæst undersøges, om disse krav
var objektivt og rimeligt begrundet i det forfulgte formål.
Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt de sprogkrav, der fremgår af indkaldelsen af interessetilkendegivelser,
forfulgte en legitim målsætning af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken, bemærkes, at indkaldelsen af
interessetilkendegivelser blev offentliggjort »på vegne af EU-institutionerne og navnlig på Kommissionens og Rådets vegne«
med henblik på »at oprette en database over ansøgere, der vil kunne ansættes som kontraktansatte til udførelse af forskellige
hverv inden for Unionens institutioner«. Det fremgår imidlertid af de dokumenter, der er fremlagt under sagen, at engelsk,
fransk og tysk anvendes som interne kommunikationssprog i de institutioner, der ansætter en væsentlig del af de ansøgere,
som består udvælgelsesprøverne, dvs. Kommissionen og Rådet.
Henset til den rolle, som engelsk, fransk og tysk spiller i de institutioner, ved hvilke de kontraktansatte skal varetage
deres opgaver, forfølger de sprogkrav, der fremgår af indkaldelsen af interessetilkendegivelser en legitim målsætning af almen
interesse inden for personalepolitikken, nemlig at sikre, at disse ansatte har sproglige færdigheder inden for de sprog, som
anvendes til intern kommunikation.
Det bemærkes, at indkaldelsen af interessetilkendegivelser i det foreliggende tilfælde havde til formål at oprette en database
med henblik på ansættelse af kontraktansatte inden for fire ansættelsesgrupper ved Unionens forskellige institutioner, og
at disse kontraktansatte skulle »udføre forskellige hverv« ved institutionerne. Når der således henses til dels antallet af
forskellige institutioner, som kunne ansætte de personer, der bestod stopprøverne, dels den række forskellige stillinger,
der skulle besættes, var det begrundet, at EPSO undersøgte, om disse personer umiddelbart kunne udføre arbejdsopgaverne, dvs.
at de bl.a. ville kunne forstå mindst et af arbejdssprogene ved den institution, hvor de fik ansættelse.
Det bemærkes endvidere, at kontraktansatte i modsætning til tjenestemænd i princippet kun skal være ansat ved institutionerne
i et begrænset tidsrum, der fastsættes af ansættelsesvilkårene, og at disse ansattes manglende sproglige færdigheder alene
kan afhjælpes ved at gennemføre de uddannelsesforløb, som institutionerne har indført for at tilgodese og fremme flersprogethed.
Det skal i anden omgang undersøges, om de sprogkrav, der fremgik af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, var objektivt
og rimeligt begrundet i det forfulgte formål. Det bemærkes i denne henseende, at Den Europæiske Unions Ret i dommen i sagen
Italien mod Kommissionen (præmis 94) og i dommen i sagen Spanien mod Kommissionen (præmis75), fastslog, at hvis en institution
vælger at have flere interne kommunikationssprog, kan den ikke kræve, at de personer, den ønsker at ansætte, har kendskab
til mere end et af disse sprog. Ifølge Den Europæiske Unions Ret kan kravet om samtidigt kendskab til flere sprog ikke begrundes
i hensynet til den interne kommunikation og må nødvendigvis afspejle et ønske om at give visse af EU’s sprog en særlig privilegeret
status.
Det er ubestridt, at EPSO i det foreliggende tilfælde i indkaldelsen af interessetilkendegivelser har stillet krav om, at
ansøgerne har indgående kendskab til et af de officielle sprog (hovedsproget) og et tilfredsstillende kendskab til engelsk,
fransk eller tysk (andet sprog), der skal være forskelligt fra hovedsproget. Personaleretten finder således, at EPSO kun har
krævet, at ansøgerne har kendskab til et af de interne kommunikationssprog, der finder anvendelse ved den institution, som
ønsker at ansætte ansøgeren.
Hvad særligt angår de ansøgere, der som sagsøgeren har valgt engelsk, fransk eller tysk som hovedsprog, indebærer kravet om,
at de som andet sprog skal vælge et andet af disse tre sprog ganske vist, at disse ansøgere skal dokumentere kendskab til
to af de interne kommunikationssprog som henholdsvis hovedsprog og andet sprog.
Dette forhold kan imidlertid ikke anses for uforholdsmæssigt i forhold til det af EPSO forfulgte mål.
For det første afhænger det forhold, at visse ansøgere som hovedsprog har valgt engelsk, fransk eller tysk nemlig af de særlige
omstændigheder i hvert enkelt tilfælde (jf. i denne retning dom afsagt af Retten i Første Instans den 5.4.2005, sag T-376/03,
Hendrickx mod Rådet, præmis 33).
Det bemærkes for det andet, at princippet om ligebehandling, der er et specifikt udtryk for det generelle lighedsprincip (jf.
i denne retning Domstolens dom af 19.10.1977, forenede sager 117/76 og 16/77, Ruckdeschel m.fl., præmis 7), sammen med sidstnævnte
princip udgør en af EU-rettens grundlæggende rettigheder, som Domstolen skal beskytte (Domstolens dom af 12.12.2002, sag C-442/00,
Rodríguez Caballero, præmis 32). Den Europæiske Unions Ret har i dommen i sagen Italien mod Kommissionen (præmis 94) anført,
at de sprogkrav, der stilles til ansøgere til stillinger ved Den Europæiske Unions institutioner og organer, ikke må indebære
uberettiget forskelsbehandling af Unionens borgere og ikke hindre disse i at få lige adgang til de opslåede stillinger.
Det er korrekt, at den af EPSO valgte løsning i det foreliggende tilfælde har medført en forskellig behandling af på den ene
side de ansøgere, der som hovedsprog har valgt et andet sprog end engelsk, fransk og tysk, og på den anden side de ansøgere,
der som hovedsprog har valgt et af disse tre sprog. Hvor ansøgerne i den første gruppe har haft mulighed for som andet sprog
at vælge blandt tre sprog, nemlig engelsk, fransk og tysk, har ansøgerne i den anden gruppe kun haft mulighed for at vælge
mellem to sprog. Selv om EPSO i overensstemmelse med sagsøgerens ønske, havde valgt en anden løsning, som ville indebære,
at de ansøgere, der som hovedsprog havde valgt engelsk, fransk eller tysk, fik mulighed for at vælge det andet sprog blandt
alle de officielle sprog, med undtagelse af det sprog, der var valgt som hovedsprog, ville denne løsning imidlertid give disse
ansøgere en langt større fordel i forhold til den fordel, som den anden gruppe af ansøgere rent faktisk havde opnået. Eftersom
EPSO således var nødt til at vælge mellem to løsninger, der begge ville indebære en forskelsbehandling af de to ansøgergrupper,
har EPSO valgt den løsning, der medfører den mindst indgribende forskelsbehandling, og kan derfor ikke anses for at have fastsat
urimelige sprogkrav.
Klagepunktet om, at det krav, der stilles til de ansøgere, der som hovedsprog har valgt engelsk, fransk eller tysk, om at
vælge et af disse tre sprog som andet sprog, er i strid med både artikel 22 i charteret om grundlæggende rettigheder, ligebehandlingsprincippet
og ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 3, litra e), må derfor forkastes.
Inden for rammerne af unionsinstitutionernes interne funktion hører valget af internt kommunikationssprog i øvrigt under institutionernes
ansvar, idet institutionerne har beføjelse til at pålægge de ansatte anvendelsen af et sådant internt kommunikationssprog.
Det følger nemlig af artikel 6 i forordning nr. 1, som blev vedtaget af Rådet på grundlag af de traktatbestemmelser, der giver
Rådet kompetence til at fastsætte en sprogordning for Den Europæiske Unions institutioner, at »institutioner[ne] i deres forretningsorden
[kan] fastsætte de nærmere regler for denne ordning på det sproglige område«. I modsætning til hvad Kongeriget Spanien og
Den Italienske Republik har anført, kunne EPSO derfor, som det fremgår af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, der blev
offentliggjort »på vegne af EU-institutionerne og navnlig på Kommissionens og Rådets vegne«, begrænse valget af andet sprog
til engelsk, fransk eller tysk.
Argumentet om, at EPSO i indkaldelsen af interessetilkendegivelser burde have begrundet valget af de tre sprog, som de sprog,
der skulle anvendes for at deltage i stopprøverne, kan endvidere ikke tages til følge, da det er ubestridt, at dette valg
opfylder de krav, der stilles internt i institutionen (jf. i denne retning dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis
88).
Kongeriget Spaniens argument om, at det sprogkrav, der fremgår af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, tilgodeser ansøgere,
der er statsborgere i de medlemsstater, der har engelsk, fransk eller tysk som officielt sprog, i strid med artikel 12 EF,
som forbyder enhver forskelsbehandling på grund af nationalitet, kan heller ikke tages til følge, eftersom disse ansøgere,
ligesom de ansøgere, der er statsborgere i andre medlemsstater, har måttet aflægge stopprøverne på et andet sprog end de sprog,
som de har indgående kendskab til.
Selv om Den Italienske Republik til støtte for argumentet om, at begrænsningen af valget af andet sprog udgør en tilsidesættelse
af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, har anført, at EPSO’s sædvanlige praksis selv efter de ti nye
medlemsstaters tiltræden i 2003 ikke er at begrænse valget af det andet sprog i forbindelse med afholdelsen af udvælgelsesprøverne
for tjenestemænd, fremgår det imidlertid ikke af sagen, at EPSO offentligt har forpligtet sig til – hvilket EPSO i øvrigt
ikke lovligt kunne gøre – at fastsætte en begrænsning vedrørende det andet sprog inden for rammerne af de udvælgelsesprøver
for kontraktansatte, som EPSO skal organisere.
Det følger heraf, at det andet anbringendes andet led må forkastes.
Det første anbringendes tredje led om, at fremgangsmåden ved offentliggørelsen af indkaldelsen af interessetilkendegivelser
og valget af sprog til kommunikation mellem EPSO og ansøgerne var ulovlig
Den Italienske Republik har anført, at EPSO har tilsidesat artikel 12 EF, artikel 22 i charteret om grundlæggende rettigheder
og artikel 1-6 i forordning nr. 1 ved at beslutte uden begrundelse, at indkaldelsen af interessetilkendegivelser kun skulle
offentliggøres på engelsk, fransk og tysk, og at ansøgerne kun kunne vælge et af disse tre sprog som det sprog, der skulle
anvendes til kommunikation mellem administrationen og ansøgerne.
Disse ulovligheder har imidlertid ikke kunnet skade sagsøgerens interesser, idet hun efter offentliggørelsen af indkaldelsen
af interessetilkendegivelser kunne indskrive sig til prøverne, deltage i stopprøverne og kommunikere med EPSO (jf. i denne
retning dom afsagt af Retten i Første Instans den 9.2.1994, sag T-3/92, Latham mod Kommissionen, præmis 53). En intervenient
kan imidlertid ikke påberåbe sig et argument, som sagsøgeren ikke selv kan påberåbe sig.
På denne baggrund og under alle omstændigheder må det første anbringendes tredje led forkastes.
Eftersom det første anbringendes tre led alle må forkastes, skal det første anbringende forkastes i sin helhed.

Det andet anbringende om »tilsidesættelse af principperne om god forvaltningsskik, ligebehandling, objektivitet og beskyttelse
af den berettigede forventning«
Parternes argumenter
Anbringendet kan nærmere bestemt opdeles i to led.
Sagsøgeren har med anbringendets første led anført, at der i forbindelse med de stopprøver, som hun aflagde den 6. januar
2006, indtraf en række it-relaterede hændelser. Afholdelsen af prøverne blev således afbrudt mindst fire gange som følge af,
at den computer, som hun fik stillet til rådighed, svigtede, og det var i hvert tilfælde nødvendigt at tilkalde en it-tekniker.
Disse hændelser forstyrrede sagsøgeren og fratog hende en del af den tid, hun havde til rådighed, uden at hun fik tilladelse
til at starte forfra på prøven eller fik tildelt ekstra tid.
Sagsøgeren har anført, at de prøver, som ESPO afholdt i december 2005 og januar 2006, generelt var præget af »stor forvirring«,
hvilket bekræftes af udtalelser fra en række ansøgere, der var indkaldt til møde hos tjenestemændenes fagforening, og at f.eks.
en række ansøgere, der var korrekt tilmeldt prøverne, ikke havde haft mulighed for at aflægge prøverne, eller ikke havde haft
adgang til prøvernes spørgeskemaer som følge af it-hændelser. De personalerepræsentanter, der deltog i udvælgelseskomitéen,
nægtede i øvrigt under udvælgelseskomitéens 10. møde med EPSO at godkende resultatet af udvælgelsen bl.a. på grund af de it-hændelser,
som indtraf under afviklingen af alle de prøver, der blev afholdt i forbindelse med indkaldelsen af interessetilkendegivelser.
Sagsøgeren har anført, at de uregelmæssigheder, som afviklingen af udvælgelsesprøverne var præget af, er åbenbart væsentlige,
idet hendes koncentrationsevne blev alvorligt forringet som følge af uregelmæssighedernes varighed og hyppighed samt den tid,
der var nødvendig for at afhjælpe uregelmæssighederne.
Sagsøgeren har med anbringendets andet led anfægtet de resultater, som hun fik meddelelse om ved afgørelse af 14. marts 2006.
Sagsøgeren har anført, at afsendelsen af e-mail af 27. februar 2006, som hun og 62 andre ansøgere modtog, og hvorved hun fik
meddelelse om, at hun havde bestået stopprøverne, og derefter afsendelsen af en ny e-mail, hvorved hun fik meddelelse om det
modsatte, vidner om, at der har været problemer med registreringen eller behandlingen af prøveresultaterne. Der består endvidere
en modsigelse mellem på den ene side afgørelse af 14. marts 2006, hvorved hun fik meddelelse om, at hun ved e-mail af 27.
februar 2006 »som følge af en fejl i forbindelse med afsendelsen af meddelelser til ansøgerne« var blevet underrettet om,
at hun havde bestået, og på den anden side den e-mail af 19. april 2006, hvoraf fremgik, at fejlen skyldtes en forkert beregning
af hendes samlede antal point. Endelig fremgår det af skriftlige vidneudsagn fra andre ansøgere, at den database, hvori de
svar, som ansøgerne afgav under udvælgelsesprøverne, var registreret, var beskadiget.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at anbringendet skal forkastes i sin helhed.
Hvad angår det første led har Kommissionen anført, at sagsøgeren ikke har fremført det mindste bevis til støtte for påstanden
om, at afviklingen af prøverne var præget af uregelmæssigheder.
Hvad angår anbringendets andet led har Kommissionen anført, at den omstændighed, at sagsøgeren fejlagtigt ved e-mail af 27.
februar 2006 modtog meddelelse om, at hun havde bestået stopprøverne, skyldes en programmeringsfejl, idet der ikke ved programmeringen
var blevet taget hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren i forbindelse med de prøver, der havde til formål at bedømme hendes
evne til sproglig logisk ræsonnement og talbehandling, kun opnåede 33,33% korrekt svar og dermed ikke havde opnået det pointminimum,
der var fastsat i skrivelsen af 21. november 2005, dvs. 35%.
Personalerettens bemærkninger
–       Anbringendets første led
I henhold til princippet om god forvaltningsskik og princippet om ligebehandling påhviler det institutionerne i forhold til
alle ansøgere til en udvælgelsesprøve at sikre, at prøverne afvikles forskriftsmæssigt og på den mest hensigtsmæssige måde.
En uregelmæssighed, der indtræffer under afviklingen af en udvælgelsesprøve, påvirker imidlertid kun prøvens lovlighed, hvis
uregelmæssigheden er væsentlig og kan indebære en fordrejning af prøveresultaterne. Når en sådan uregelmæssighed indtræffer,
påhviler det den sagsøgte institution at godtgøre, at institutionen ikke har påvirket prøveresultaterne (Personalerettens
dom af 13.12.2006, sag F-22/05, Neophytou mod Kommissionen, præmis 60).
Sagsøgeren har i det foreliggende tilfælde anført, at de stopprøver, som hun aflagde den 6. januar 2006, blev afbrudt af en
række it-relaterede hændelser, som bl.a. indebar, at afviklingen af prøverne blev afbrudt mindst fire gange som følge af,
at den computer, som hun fik stillet til rådighed, svigtede. De omstændigheder, som hun har påberåbt sig, kan imidlertid ikke
med sikkerhed godtgøre karakteren af de hændelser, som hun personligt oplevede. Et sådant bevis kan navnlig ikke føres ved
at henvise til den omstændighed, at andre ansøgere under prøverne oplevede tekniske fejl, eller den omstændighed, at de personalerepræsentanter,
der deltog i udvælgelseskomitéens møde med EPSO havde nægtet at godkende resultatet af udvælgelsen på grund af disse fejl.
Selv om den tabel over sagsøgerens resultater, som hun fik adgang til via EPSO’s hjemmeside, vidner om, at hun har brugt længere
tid til at besvare fire af de spørgsmål, der har til formål at bedømme hendes evne til sproglig logisk ræsonnement, end hun
har brugt til at besvare prøvens andre spørgsmål, godtgør denne omstændighed ikke, at de påberåbte hændelser faktisk fandt
sted, idet den virksomhed, der var ansvarlig for at organisere stopprøverne, i øvrigt formelt har bestridt disse hændelser.
Endelig bemærkes, at sagsøgeren ikke har påberåbt sig disse hændelser, forinden hun fik kendskab til afgørelsen af 14. marts
2006.
Det andet anbringendes første led må derfor forkastes.
–       Anbringendets andet led
Det er ubestridt, at EPSO i første omgang ved e-mail af 27. februar 2006 meddelte sagsøgeren, at hun havde bestået stopprøverne,
og dernæst i anden omgang underrettede hende om, at hun ikke havde bestået ved afgørelse af 14. marts 2006. Det fremgår endvidere
af sagsakterne, at administrationen har givet forskellige forklaringer vedrørende disse modstridende meddelelser. Efter at
EPSO i afgørelsen af 14. marts 2006 anførte, at der var tale om »en fejl i forbindelse med afsendelsen af meddelelser til
ansøgerne« og derefter i brev af 19. april 2006 henviste til en »forkert beregning«, forklarede Kommissionen som svar på en
af Personaleretten anordnet foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse hændelsen ved at henvise til en »programmeringsfejl«,
idet der ikke ved programmeringen var blevet taget hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren i forbindelse med de prøver,
der havde til formål at bedømme hendes evne til sproglig logisk ræsonnement og talbehandling, kun opnåede 33,33% korrekte
svar og dermed ikke havde opnået det krævede pointminimum på 35%.
Det bemærkes imidlertid, at Kommissionen har fremlagt en tabel, der indeholder en kodeliste over de spørgsmål, som sagsøgeren
blev stillet under prøverne, og som havde til formål at bedømme hendes evne til sproglig logisk ræsonnement og talbehandling,
de korrekte svar på hvert spørgsmål samt sagsøgerens svar på de enkelte spørgsmål. Selv om sagsøgeren generelt har anfægtet
pålideligheden af de resultater, som EPSO har givet ansøgerne meddelelse om, har hun imidlertid hverken godtgjort eller hævdet,
at hun ved de stopprøver, der havde til formål at bedømme hendes evne til sproglig logisk ræsonnement og talbehandling, opnåede
et samlet antal korrekte svar, der udgjorde mere end 33,33%.
Sagsøgeren kan imidlertid kun med føje anfægte pålideligheden af alle de resultater, som EPSO har givet ansøgerne meddelelse
om, til støtte for påstanden om annullation af afgørelse af 14. marts 2006, for så vidt som det derved kan godtgøres, at sagsøgeren
opfyldte de i skrivelsen af 21. november 2005 fastsatte krav, dvs. at hun havde opnået minimum 35% korrekte svar under stopprøverne.
Da dette ikke er tilfældet i den foreliggende sag, må det andet led i sagsøgerens andet anbringende forkastes, selv om EPSO
groft har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik ved at fremsende modstridende e-mails til sagsøgeren vedrørende hendes
resultater ved stopprøverne.
Det følger heraf, at det andet anbringende må forkastes.

Det tredje anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet samt principperne om beskyttelse af den berettigede
forventning, om gennemsigtighed og af begrundelsespligten«
Det tredje anbringende kan opdeles i to led, der for det første vedrører tilsidesættelse at princippet om beskyttelse af den
berettigede forventning, om gennemsigtighed og af begrundelsespligten, og for det andet tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
Det første led om tilsidesættelse at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, om gennemsigtighed og af begrundelsespligten
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har anført, at EPSO under et møde den 26. juli 2005 forsikrede udvælgelseskomitéen om, at ansøgerne ville få adgang
til deres prøveresultater, hvis de anfægtede resultaterne eller anmodede om adgang. Sagsøgeren har imidlertid foreholdt administrationen,
at den nægtede at fremsende ordlyden af de spørgsmål, som hun blev stillet under stopprøverne, selv om brev af 14. juni 2006
indeholdt en udtrykkelig anmodning herom.
Sagsøgeren har anført, at EPSO’s afslag på at fremsende spørgsmålene gjorde det umuligt for sagsøgeren og vil gøre det umuligt
for Personaleretten at vurdere, om spørgsmålene havde en relevans og en sværhedsgrad, der i det væsentlige svarede til sværhedsgraden
af de spørgsmål, som de andre ansøgere blev stillet.
Kommissionen har heroverfor anført, at det følger af fast praksis vedrørende udvælgelsesprøver, at en ansøger kun kan få adgang
til de dokumenter, der vedrører ansøgerens egne skriftlige prøver (dom afsagt af Retten i Første Instans den 27.3.2003, sag
T-33/00, Martínez Páramo m.fl. mod Kommissionen). I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren fået adgang til den rettede besvarelse
i form af en tabel.
Kommissionen har anført, at selv om sagsøgeren i sit brev af 14. juni 2006 anmodede administrationen om at få tilsendt ordlyden
af de spørgsmål, som hun blev stillet, er en sådan anmodning omfattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001
af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT L 145, s. 43). Det er imidlertid
kun Den Europæiske Unions ret, der har kompetence til at pådømme tvister i denne henseende. Søgsmålet kan således ikke antages
til realitetsbehandling på dette punkt.
Kommissionen har anført, at selv hvis ordlyden af de stillede spørgsmål var blevet sendt til sagsøgeren, ville dette under
alle omstændigheder ikke give hende det fornødne grundlag for at vurdere, om alle de spørgsmål, der blev stillet ansøgerne,
havde samme relevans og sværhedsgrad.
–       Personalerettens bemærkninger
Det bemærkes, at det fremgår af vedtægtens artikel 25, stk. 2, at enhver afgørelse, der træffes om en bestemt person i henhold
til vedtægten og indebærer et klagepunkt, skal begrundes. Efter fast retspraksis har pligten til at begrunde en afgørelse,
der indebærer et klagepunkt, til formål dels at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til, at denne kan fastslå,
om beslutningen er begrundet eller ej, dels at gøre det muligt for retsinstanserne at efterprøve afgørelsen (dom afsagt af
Retten i Første Instans den 23.1.2003, sag T-53/00, Angioli mod Kommissionen, præmis 67, og dommen i sagen Martínez Páramo
m.fl. mod Kommissionen, præmis 43).
Det er endvidere i nogle sager, hvor sagsøgerne, der havde deltaget i udvælgelsesprøver, ikke havde bestået prøver, der bestod
i besvarelse af multiple choice-spørgsmål, blevet fastslået, at administrationen havde opfyldt sin begrundelsespligt ved at
give sagsøgerne meddelelse om de opnåede point ved prøverne og den omstændighed, at visse af spørgsmålene var blevet annulleret
(jf. i denne retning dom afsagt af Retten i Første Instans den 17.1.2001, sag T-189/99, Gerochristos mod Kommissionen, præmis
34, og af 2.5.2001, forenede sager T-167/99 og T-174/99, Giulietti m.fl. mod Kommissionen, præmis 81 og 82).
Såfremt der ikke foreligger særlige omstændigheder, kan administrationen, når den organiserer ansættelsesprøver, der består
i besvarelse af multiple choice-spørgsmål, således opfylde sin begrundelsespligt ved at give de ansøgere, der ikke har bestået
prøverne, meddelelse om antallet og procentandelen af korrekte svar og ved efter ansøgernes anmodning at fremsende de korrekte
svar på de stillede spørgsmål. Det vil kun kunne forholde sig anderledes, hvis sagsøgeren i sin klage konkret bestrider relevansen
af visse spørgsmål eller rigtigheden af det svar, der er angivet som det korrekte svar, og kun på betingelse af, at forskellen
mellem den pågældendes resultater og minimumskarakteren er af en sådan størrelse, at den pågældende, forudsat at klagen anses
for begrundet (hvilket kræver, at retten fastslår, at de faktiske omstændigheder i sagen er urigtige, jf. herom Personalerettens
dom af 11.9.2008, sag F-127/07, Coto Moreno mod Kommissionen, præmis 32), vil være blandt de ansøgere, der har bestået de
pågældende prøver. I en sådan situation tilkommer det nemlig administrationen i svaret på klagen at give oplysninger i denne
henseende, herunder ordlyden af de spørgsmål, som ansøgeren blev stillet under prøverne.
Det bemærkes for det første i det foreliggende tilfælde, som nævnt ovenfor, at sagsøgeren ved e-mail den 14. marts 2006 fik
meddelelse om, at hun havde opnået 32% korrekte svar i den prøve, der havde til formål at bedømme hendes evne til sproglig
logisk ræsonnement, og 35% korrekte svar i den prøve, der havde til formål at bedømme hendes evne til talbehandling, dvs.
i alt 33,33% korrekte svar, hvilket samlet set er mindre end den minimumskarakter, der var fastsat for ansættelsesgruppe II,
og som i det foreliggende tilfælde var 35%. Sagsøgeren fik endvidere, umiddelbart inden hun indgav sin klage via EPSO’s hjemmeside,
mulighed for at gøre sig bekendt med en tabel, der for hvert af de spørgsmål, hun havde besvaret, angav det rigtige svar,
det svar, hun selv havde givet, og den tid, der var hengået med at besvare spørgsmålet. Det fremgik endvidere af samme tabel,
at et af de spørgsmål, som sagsøgeren var blevet stillet, ikke kunne læses, og at hun af denne grund var blevet tildelt et
point.
Det er ganske vist ubestridt, at sagsøgeren i sin klage over afgørelsen af 14. marts 2006 i henhold til vedtægtens artikel
90, stk. 2, anmodede administrationen om at fremsende ordlyden af de spørgsmål, som hun var blevet stillet under de prøver,
der havde til formål at bedømme hendes evne til sproglig logisk ræsonnement og talbehandling, og at ansættelsesmyndigheden
i sit svar på klagen ikke efterkom denne anmodning. Det bemærkes imidlertid, at sagsøgeren i klagen ikke konkret har anfægtet
relevansen af selve spørgsmålene, og hun har heller ikke mere generelt gjort gældende, at hun personligt var blevet stillet
spørgsmål, der var åbenbart upassende eller irrelevante. Den omstændighed, at Kommissionen ikke til sagsøgeren fremsendte
ordlyden af de spørgsmål, som hun blev stillet under prøverne, kan således ikke anses for at udgøre en tilsidesættelse af
begrundelsespligten.
Det følger heraf, at det tredje anbringendes første led må forkastes.
Det tredje anbringendes andet led om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har med henvisning til dom afsagt af Retten i Første Instans den 27. juni 1991 i sagen Valverde Mordt mod Domstolen
(sag T-156/89, præmis 121-123) og dommen i sagen Giulietti m.fl. mod Kommissionen (præmis 73 og 74) anført, at selv om ansøgere
til den samme prøve ikke nødvendigvis skal stilles de samme spørgsmål, bør de under alle omstændigheder stilles spørgsmål,
der har samme sværhedsgrad. I det foreliggende tilfælde har udvælgelseskomitéen imidlertid gentagne gange udtrykt bekymring
over, at der bestod et misforhold mellem prøverne, idet ikke alle spørgsmålene var udarbejdet af institutionerne selv, men
af private virksomheder, der havde indgået kontrakt med EPSO herom. Udvælgelseskomitéen har endvidere angiveligt anført, at
ansøgerne, henset til, at visse spørgsmål var uforholdsmæssigt vanskelige, og at spørgsmålene blev valgt vilkårligt, blev
stillet over for prøver af forskellig sværhedsgrad.
Kommissionen har heroverfor anført, at sagsøgeren ikke har anført noget forhold, der kan rejse tvivl om, hvorvidt de stillede
spørgsmål har haft en passende sværhedsgrad.
–       Personalerettens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at udvælgelseskomitéen råder over et vidt skøn med hensyn til det detaljerede indhold af de
opgaver, der stilles under en udvælgelsesprøve. Det tilkommer alene Unionens retsinstanser at efterprøve dette indhold, såfremt
det går ud over de rammer, der er angivet i meddelelsen om udvælgelsesprøven, eller det ikke er i overensstemmelse med formålene
med udvælgelsesprøven (jf. Domstolens dom af 8.3.1988, forenede sager 64/86, 71/86-73/86 og 78/86, Sergio m.fl. mod Kommissionen,
præmis 22, dom afsagt af Retten i Første Instans den 9.11.2004, forenede sager T-285/02 og T-395/02, Vega Rodríguez mod Kommissionen,
præmis 35). I forbindelse med prøver bestående af multiple choice-spørgsmål tilkommer det ikke Personaleretten at sætte sin
egen rettelse i stedet for udvælgelseskomitéens. Et spørgsmål kan kun efterprøves, eventuelt med hensyn til de svar, som foreslås
herpå, såfremt det fremgår, at spørgsmålet er åbenbart upassende, henset til den pågældende udvælgelsesprøves formål (dommen
i sagen Vega Rodríguez mod Kommissionen, præmis 36). Denne retspraksis vedrørende udvælgelsesprøver skal anvendes analogt
på en indkaldelse af interessetilkendegivelser.
I det foreliggende tilfælde fremgår det af sagsakterne, at EPSO af hensyn til at sikre ligebehandling af ansøgerne besluttede,
at de spørgsmål, der var indeholdt i databasen over prøvespørgsmål, skulle inddeles i fem niveauer med forskellige sværhedsgrader,
og navnlig at computeren i forhold til ansøgerne til stillingerne som kontraktansat i ansættelsesgruppe II tilfældigt under
prøven i sproglig logisk ræsonnement skulle vælge 20 spørgsmål med sværhedsgrad 4, fem spørgsmål med sværhedsgrad 3 og under
prøven i talbehandling 15 spørgsmål med sværhedsgrad 4 og fem spørgsmål med sværhedsgrad 3. EPSO har således bestræbt sig
på at sikre den samme sværhedsgrad for alle ansøgere.
Personaleretten kan endvidere kun sætte spørgsmålstegn ved rigtigheden af inddelingen af spørgsmålene i forskellige sværhedsgrader
ved at foretage en samlet vurdering af alle spørgsmålene, hvilket det alene tilkommer Personaleretten at foretage, hvis der
foreligger en række indicier, som vidner om, at den inddeling, som arrangørerne har foretaget, er behæftet med fejl, der går
ud over den skønsbeføjelse, som tilkommer dem. I det foreliggende tilfælde bemærkes, at sagsøgeren kun i generelle vendinger
har rejst tvivl om relevansen og sværhedsgraden af visse af de spørgsmål, der indgår i databasen over prøvespørgsmål, men
hun har ikke på nogen måde hævdet, at hun med undtagelse af det ene spørgsmål, som blev annulleret, og i hvilken forbindelse
hun fik tildelt et point, personligt er blevet stillet spørgsmål, der var åbenbart upassende eller irrelevante, henset til
formålet med indkaldelsen af interessetilkendegivelser.
Det tredje anbringendes andet led kan derfor ikke tages til følge.
Det følger heraf, at det tredje anbringende må forkastes.

Anbringendet om EPSO’s manglende kompetence
Parternes argumenter
Sagsøgeren har under retsmødet sat spørgsmålstegn ved, om EPSO havde kompetence til at træffe afgørelse af 14. marts 2006.
Den Italienske Republik har anført, at det fremgår af ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 5, samt af de almindelige gennemførelsesbestemmelser
vedrørende procedurerne for ansættelse og beskæftigelse af kontraktansatte ved Kommissionen, der blev vedtaget ved afgørelse
af 7. april 2004 (offentliggjort i
Administrative Oplysninger
nr. 49-2004 af 1.6.2004, herefter »de almindelige gennemførelsesbestemmelser«), at EPSO kun i forhold til udvælgelsen af kontraktansatte
har kompetence til at fastlægge indholdet af prøverne og afvikle udvælgelsesprocedurerne, men ikke kompetence til at give
ansøgerne afslag. Den Italienske Republik har anført, at i det foreliggende tilfælde henhører denne kompetence således under
de institutioner, der har en interesse i oprettelsen af databasen over kontraktansatte.
Personalerettens bemærkninger
Det bemærkes, at det fremgår af ansættelsesvilkårenes artikel 82, stk. 5, at »[EPSO] efter anmodning fra de enkelte institutioner
[yder] bistand til institutionerne vedrørende udvælgelse af kontraktansatte og især til fastlæggelse af indholdet af prøverne
og tilrettelæggelsen af udvælgelsesprocedurerne«. Det fremgår endvidere af artikel 3, stk. 2, i afgørelse af 2002/620, at
»[EPSO] kan yde assistance til institutioner, organer, organismer og agenturer oprettet i medfør af traktaterne eller på grundlag
af disse i forbindelse med afholdelse af interne udvælgelsesprøver og udvælgelse af øvrige ansatte«. Endelig fremgår det af
artikel 5, stk. 2, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, at de prøver, der har til formål at bedømme ansøgernes evne
til sproglig logisk ræsonnement og talbehandling »afholdes af EPSO eller finder sted under EPSO’s ansvar«.
Eftersom det følger af selve ordlyden af indkaldelsen af interessetilkendegivelser, at indkaldelsen er offentliggjort af EPSO
»på vegne af EU-institutionerne og navnlig på Kommissionens og Rådets vegne«, havde EPSO på grundlag af de i foregående præmis
nævnte bestemmelser kompetence til at organisere stopprøver og til at give til de ansøgere, der ikke havde bestået disse prøver,
afslag.
Følgelig kan anbringendet om, at EPSO ikke havde kompetence til at vedtage afgørelse af 14. marts 2006, ikke tages til følge.
Eftersom påstanden om annullation af afgørelsen af 14. marts 2006 skal forkastes, skal påstanden om annullation af »EPSO’s
og/eller udvælgelseskomitéens afgørelse om ikke at opføre sagsøgeren i databasen over de ansøgere, der bestod stopprøverne«,
som følge heraf ligeledes forkastes.
Det følger af alt det ovenfor anførte, at Kommissionen må frifindes.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 122 finder bestemmelserne i dette reglements kapitel 8, anden afdeling, om sagsomkostninger
kun anvendelse på sager, der er anlagt ved Personaleretten fra tidspunktet for dette reglements ikrafttrædelse, dvs. den 1.
november 2007. De relevante bestemmelser i procesreglementet for Den Europæiske Unions Ret finder fortsat tilsvarende anvendelse
på sager, der verserer for Personaleretten før denne dato.
Ifølge artikel 87, stk. 2, i procesreglementet for Den Europæiske Unions Ret pålægges det den tabende part at betale sagens
omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til artikel 88 i samme reglement bærer institutionerne i tvister
mellem Unionen og dens ansatte selv deres egne omkostninger. Da sagsøgeren har tabt sagen, bestemmes det, at hver part skal
bære sine egne omkostninger.
Ifølge artikel 87, stk. 4, første afsnit, i procesreglementet for Den Europæiske Unions Ret bærer Kongeriget Spanien og Den
Italienske Republik deres egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
PERSONALERETTEN (plenum):
1)
Europa-Kommissionen frifindes.
2)
Marie-Thérèse Angioi og Kommissionen bærer deres egne omkostninger.
3)
Intervenienterne, Kongeriget Spanien og Den Italienske Republik, bærer deres egne omkostninger.
Mahoney

Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Van Raepenbusch
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 29. juni 2011.
W. Hakenberg

P. Mahoney
Justitssekretær

Afdelingsformand
*
Processprog: fransk.