CELEX: 62014CJ0417
Reexaminarea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P, EU:T:2014:625)
Funcție publică
Răspundere extracontractuală a Uniunii Europene întemeiată pe neîndeplinirea de către o instituție a obligației de a asigura protecția funcționarilor săi
Funcționar decedat
Prejudiciu moral suferit de funcționar înainte de deces
Prejudicii materiale și morale suferite de membrii familiei funcționarului
Competență
Tribunal
Tribunalul Funcției Publice a Uniunii Europene
Atingere adusă unității dreptului Uniunii

Prezenta procedură are ca obiect reexaminarea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene (Camera de recursuri) din 10 iulie 2014, Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
). Prin această hotărâre, Tribunalul a anulat Hotărârea Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene din 12 mai 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
), care a respins acțiunea în despăgubire formulată de domnul Livio Missir Mamachi di Lusignano, având ca obiect, pe de o parte, anularea deciziei din 3 februarie 2009 prin care Comisia Europeană a respins cererea sa de despăgubire pentru prejudiciile materiale și morale rezultate din asasinarea fiului său, Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, funcționar al Uniunii Europene (denumit în continuare „funcționarul decedat”), și, pe de altă parte, obligarea Comisiei la plata către acesta, precum și către succesorii în drepturi ai fiului său, a diferite sume pentru repararea prejudiciilor patrimoniale și morale rezultate din acest asasinat.
Reexaminarea are ca obiect aspectul dacă Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii, în măsura în care, prin această hotărâre, Tribunalul, în calitate de instanță de recurs, a considerat că era competent să statueze, în primă instanță, asupra unei acțiuni în răspundere extracontractuală a Uniunii
—
întemeiată pe neîndeplinirea de către o instituție a obligației sale de a asigura protecția funcționarilor săi,
—
formulată de terți, în calitate de succesori în drepturi ai funcționarului, precum și în calitate de membri ai familiei funcționarului, și care
—
are ca obiect repararea prejudiciului moral suferit de funcționarul însuși, precum și a prejudiciilor materiale și morale suferite de acești terți.
Cadrul juridic
Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene
Articolul 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție are următorul cuprins:
„Tribunalul Funcției Publice a Uniunii Europene, denumit în continuare «Tribunalul Funcției Publice», exercită în primă instanță competențe în litigiile dintre Uniune și funcționarii acesteia în temeiul articolului 270 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, inclusiv în litigiile dintre orice organe, oficii sau agenții și funcționarii acestora pentru care competența este atribuită Curții de Justiție a Uniunii Europene.”
Articolul 8 din anexa I la Statutul Curții de Justiție prevede:
„(1)   Atunci când o cerere sau un alt act de procedură adresat Tribunalului Funcției Publice este depus din greșeală la grefierul Curții de Justiție sau al Tribunalului, acesta va fi transmis de îndată de grefierul respectiv grefierului Tribunalului Funcției Publice. De asemenea, atunci când o cerere sau un alt act de procedură adresat Curții sau Tribunalului este depus din greșeală la grefierul Tribunalului Funcției Publice, acesta va fi trimis de îndată de grefierul respectiv grefierului Curții sau celui al Tribunalului.
(2)   Atunci când Tribunalul Funcției Publice constată că nu are competența să judece o acțiune care este de competența Curții sau a Tribunalului, Tribunalul Funcției Publice trimite cauza Curții sau Tribunalului. De asemenea, atunci când Curtea sau Tribunalul constată că o cauză este de competența Tribunalului Funcției Publice, instanța sesizată trimite cauza Tribunalului Funcției Publice, care nu‑și mai poate declina competența.
(3)   Atunci când Tribunalul Funcției Publice și Tribunalul sunt sesizate în cauze în care se ridică aceeași chestiune de interpretare sau în care este pusă în discuție validitatea aceluiași act, Tribunalul Funcției Publice, după audierea părților, poate suspenda procedura până la pronunțarea hotărârii de către Tribunal.
Atunci când Tribunalul Funcției Publice și Tribunalul sunt sesizate în cauze care au același obiect, Tribunalul Funcției Publice își declină competența, astfel încât Tribunalul să se poată pronunța în aceste cauze.”
Statutul funcționarilor Uniunii Europene
Articolul 24 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „Statutul funcționarilor”), adoptat prin Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 259/68 al Consiliului din 29 februarie 1968 de stabilire a Statutului funcționarilor Comunităților Europene și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai acestor Comunități, precum și a unor dispoziții speciale aplicabile temporar funcționarilor Comisiei (
JO L 56, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 723/2004 al Consiliului din 22 martie 2004 (
JO L 124, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 8, p.12), prevede:
„Comunitățile oferă asistență funcționarul[ui], în special în procedurile împotriva autorilor de amenințări, ultraj, insulte, acte sau declarații defăimătoare sau alte infracțiuni împotriva persoanei și a proprietății, la care funcționarul sau membrii familiei sale sunt supuși ca urmare a calității pe care o are și a atribuțiilor sale.
Ele repară în mod solidar prejudiciile pe care funcționarul le suferă în astfel de cazuri, în măsura în care funcționarul, cu intenție sau printr‑o neglijență gravă, nu a fost la originea prejudiciilor în cauză și nu a putut să obțină repararea prejudiciilor din partea autorului acestora.”
Articolul 73 din acest statut prevede:
„(1)   […] funcționarul este asigurat, de la data începerii raporturil[or] de muncă, împotriva riscurilor de boală profesională și de accident. Funcționarul contribuie în mod obligatoriu, în limita a 0,1 % din salariul său de bază, la asigurarea împotriva altor riscuri decât cele profesionale.
Riscurile neasigurate sunt precizate în reglementarea respectivă.
(2)   Prestațiile garantate sunt următoarele:
(a)
în caz de deces:
Plata către persoanele enumerate mai jos a unei sume forfetare egale cu de cinci ori salariul de bază anual al persoanei decedate, calculat pe baza salariilor lunare acordate în cele douăsprezece luni anterioare accidentului:
—
soțul și copiii funcționarului decedat, în conformitate cu dispozițiile privind dreptul succesoral aplicabil funcționarului; cu toate acestea, suma care se plătește soțului nu poate fi mai mică de 25 % din suma forfetară;
—
în cazul în care nu există persoane care să intre în categoria menționată anterior, celorlalți descendenți în conformitate cu dispozițiile privind dreptul succesoral aplicabil funcționarului;
—
în cazul în care nu există persoane care să intre în cele două categorii menționate anterior, rudelor pe linie ascendentă, în conformitate cu dispozițiile privind dreptul succesoral aplicabil funcționarului;
—
în cazul în care nu există persoane care să intre în cele trei categorii menționate anterior, instituției;
[…]”
Articolul 90 din același statut prevede:
„(1)   Orice persoană căreia i se aplică prezentul statut poate adresa autorității împuternicite să facă numiri o cerere de adoptare a unei decizii în ceea ce o privește. În termen de patru luni de la data depunerii cererii, autoritatea comunică persoanei în cauză decizia motivată. În cazul în care, la expirarea termenului menționat anterior, nu se dă niciun răspuns, lipsa acestuia se interpretează ca o decizie implicită de respingere a cererii, care poate face obiectul unei reclamații în conformitate cu alineatul următor.
(2)   Orice persoană căreia i se aplică prezentul statut poate adresa autorității împuternicite să facă numiri o reclamație împotriva unui act care o lezează, indiferent dacă autoritatea menționată anterior a adoptat o decizie sau dacă nu a adoptat o măsură impusă de statut. […]”
Articolul 91 din Statutul funcționarilor are următorul cuprins:
„(1)   Curtea de Justiție [a Uniunii Europene] este competentă să hotărască asupra oricărui litigiu între Comunități și oricare dintre persoanele cărora li se aplică prezentul statut și privind legalitatea unui act care lezează persoana respectivă în sensul articolului 90 alineatul (2). În litigiile de natură financiară, Curtea de Justiție este competentă să judece în fond.
(2)   O acțiune introdusă la Curtea de Justiție [a Uniunii Europene] nu poate fi admisă decât în cazul în care:
—
a fost depusă în prealabil o reclamație pe lângă autoritatea împuternicită să facă numiri, în sensul articolului 90 alineatul (2) și la termenul prevăzut în acesta, iar
—
reclamația respectivă a fost respinsă printr‑o decizie expresă sau implicită.
(3)   Acțiunea menționată la alineatul (2) trebuie introdusă în termen de trei luni. […]”
Istoricul cauzei supuse reexaminării
Situația de fapt care se află la originea litigiului
Funcționarul decedat a fost asasinat la 18 septembrie 2006 împreună cu soția sa la Rabat (Maroc), unde urma să ocupe funcția de consilier politic și diplomatic la delegația Comisiei. Asasinatul a fost comis într‑o casă mobilată închiriată de această delegație pentru funcționar, soția sa și cei patru copii ai lor.
În urma acestui eveniment, copiii au fost puși sub tutela bunicului lor patern, reclamantul, și a bunicii lor paterne.
Comisia a plătit copiilor funcționarului decedat, în calitatea lor de moștenitori ai acestuia, în special prestațiile prevăzute la articolul 73 din Statutul funcționarilor și a recunoscut acestor copii dreptul la alte prestații prevăzute în același statut.
Prin scrisoarea din 25 februarie 2008 adresată Comisiei, reclamantul și‑a exprimat dezacordul cu privire la cuantumul sumelor plătite nepoților săi. Întrucât nu a fost mulțumit de decizia adoptată de Comisie ca răspuns la această scrisoare, el a formulat, prin scrisoarea din 10 septembrie 2008, o reclamație împotriva acestei decizii în temeiul articolului 90 alineatul (2) din Statutul funcționarilor, susținând că răspunderea Comisiei era angajată pentru o greșeală de serviciu săvârșită de aceasta ca urmare a neîndeplinirii obligației sale de protecție a personalului. De asemenea, el invoca răspunderea fără culpă a Comisiei și, cu titlu subsidiar, nerespectarea de către aceasta a articolului 24 din statut, în temeiul căruia Comunitățile sunt obligate să repare în solidar prejudiciul cauzat de un terț unuia dintre agenții lor. Această reclamație a fost respinsă de Comisie printr‑o decizie din 3 februarie 2009.
Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
)
Susținând că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de protecție a personalului, reclamantul a introdus în fața Tribunalului Funcției Publice o acțiune având ca obiect, pe de o parte, anularea deciziei din 3 februarie 2009 prin care i s‑a respins reclamația și, pe de altă parte, repararea, în primul rând, a prejudiciului material suferit de copiii funcționarului decedat, în numele lor, în al doilea rând, a prejudiciului moral suferit de acești copii, în numele lor, în al treilea rând, a prejudiciului moral suferit de el însuși în calitate de tată al funcționarului decedat, în nume propriu, în al patrulea rând, a prejudiciului moral suferit de funcționarul decedat, în numele copiilor săi, aceștia subrogându‑se în drepturile tatălui lor.
Prin Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
), Tribunalul Funcției Publice a respins acțiunea menționată ca fiind în parte neîntemeiată, în ceea ce privește prejudiciile materiale invocate, și în parte inadmisibilă, în ceea ce privește prejudiciile morale susținute. Reclamantul a formulat un recurs împotriva acestei hotărâri.
Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
)
În Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), Tribunalul a examinat din oficiu competența Tribunalului Funcției Publice de a statua asupra acțiunii în primă instanță. În acest scop, Tribunalul a distins, la punctele 20 și 39-42 din această hotărâre, diferitele categorii de prejudiciu a căror reparare este solicitată de reclamant și a precizat calitatea în care acționează în privința fiecăruia dintre ele. Tribunalul a constatat că reclamantul solicită:
—
în numele copiilor funcționarului decedat, repararea prejudiciului material pe care l‑au suferit, acest prejudiciu fiind constituit din „câștigul nerealizat al funcționarului asasinat care le‑ar fi fost destinat între data morții sale și data probabilă a pensionării lui”;
—
în numele copiilor funcționarului decedat, repararea prejudiciului moral pe care l‑au suferit, acest prejudiciu fiind reprezentat de durerea rezultată în urma decesului ambilor părinți, precum și de traumatismul cauzat prin faptul că au fost martorii agoniei acestora din urmă;
—
în nume propriu, repararea prejudiciului moral pe care l‑a suferit în calitate de tată al funcționarului decedat, acest prejudiciu fiind reprezentat de durerea rezultată în urma decesului fiului său, precum și
—
în numele copiilor funcționarului decedat, aceștia subrogându‑se în drepturile tatălui lor, repararea prejudiciului moral suferit de acesta din urmă, acest prejudiciu fiind reprezentat de suferința fizică suportată între momentul agresiunii și cel al decesului său, precum și de suferința psihică rezultată în special din conștientizarea decesului său iminent.
După ce s‑a declarat competent să se pronunțe asupra ansamblului acestor cereri, Tribunalul a efectuat, în special, o distincție între prejudiciul suferit de funcționarul decedat, pe de o parte, și prejudiciile suferite de copiii acestuia, precum și de reclamant, pe de altă parte.
În ceea ce privește prejudiciile materiale și morale suferite de reclamant și de copiii funcționarului decedat, Tribunalul a statuat că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept atunci când s‑a declarat competent să judece acțiunea, în măsura în care aceasta avea ca obiect repararea acestor prejudicii, și a concluzionat că se impunea să rețină cauza spre rejudecare pentru a statua asupra acestor cereri în primă instanță.
În această privință, în ceea ce privește delimitarea competențelor Tribunalului și, respectiv, ale Tribunalului Funcției Publice, Tribunalul a statuat cele ce urmează la punctele 47-53 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
):
„47
În stadiul actual al dreptului Uniunii, această delimitare este axată pe statutul personal al reclamantului și pe originea litigiului, conform jurisprudenței constante potrivit căreia un litigiu între un funcționar și instituția de care depinde sau depindea se plasează, atunci când își află originea în raportul de muncă prin care este sau a fost legată persoana interesată de instituție, în cadrul articolului 270 TFUE (fostul articol 236 CE) și al articolelor 90 și 91 din [Statutul funcționarilor] și, în consecință, se află în afara domeniului de aplicare al articolelor 268 TFUE (fostul articol 235 CE) și 340 TFUE (fostul articol 288 CE), care reglementează regimul general al răspunderii extracontractuale a Uniunii ([Hotărârea Meyer‑Burckhardt/Comisia, 9/75,
EU:C:1975:131
, punctul 7, Hotărârea Reinarz/Comisia și Consiliul, 48/76,
EU:C:1977:30
, punctul 10, Hotărârea Allo și alții/Comisia, 176/83,
EU:C:1985:290
, punctul 18, Ordonanța Pomar/Comisia, 317/85,
EU:C:1987:267
, punctul 7, precum și Hotărârea Polinsky/Curtea de Justiție, T‑1/02,
EU:T:2004:298
, punctul 47]).
În aceste condiții, jurisprudența menționată nu permite să se determine dacă persoanele apropiate [funcționarului decedat] trebuiau să introducă la Tribunal sau la Tribunalul Funcției Publice cererea de reparare a prejudiciului personal, atât material, cât și moral, pe care consideră că l‑au suferit. Astfel, contrar celor susținute de Comisie, această jurisprudență nu vizează în mod specific decât cazul unui litigiu i) între un funcționar sau un fost funcționar și instituția de care depinde sau depindea și ii) care își are originea în raportul de muncă prin care sunt sau erau legați și, în consecință, nu poate fi decât parțial transpusă în cazul unui litigiu care își găsește, desigur, originea în raportul de muncă, dar care opune nu un funcționar sau un fost funcționar, ci un terț apropiat, membru al familiei acestuia sau succesor în drepturi al acestuia, instituției de care depinde sau depindea acest funcționar.
Dacă acest terț este succesor în drepturi al funcționarului sau al fostului funcționar vizat și deci dacă acționează în calitate de succesor în drepturi al acestuia, solicitând în această calitate, în beneficiul masei succesorale, repararea unui prejudiciu propriu funcționarului însuși, o astfel de transpunere se impune, întrucât litigiul rămâne, indiferent de succesiunea intervenită, un litigiu între un funcționar și instituția de care depindea, a cărui origine se află în raportul de muncă prin care erau legați.
În speță, această considerație este valabilă în ceea ce privește al doilea capăt de cerere cu privire la prejudicii formulat de recurent, astfel cum este citat la punctul 20 de mai sus, respectiv prejudiciul moral
ex haerede
, suferit de [funcționarul decedat] între momentul agresării sale și cel al decesului. În acest sens, Tribunalul Funcției Publice a arătat în mod întemeiat în ultima teză a punctului 116 din hotărârea atacată că jurisprudența citată la punctul 47 de mai sus putea fi transpusă în cadrul unui litigiu între succesorii în drepturi ai unui funcționar decedat sau reprezentantul lor legal și instituția de care depindea acest funcționar.
În schimb, dacă terțul respectiv acționează în scopul de a obține repararea unui prejudiciu care îi este personal, indiferent dacă acest prejudiciu este material sau moral, o astfel de transpunere a jurisprudenței respective nu se justifică nici prin cuprinsul acesteia, nici prin considerentele de principiu care au inspirat‑o. Chiar admițând că un astfel de litigiu își află originea în raportul de muncă dintre funcționarul vizat și instituție, condiția subiectivă personală, legată de statutul de funcționar titular al drepturilor în cauză, lipsește în orice caz, iar Tribunalul Funcției Publice este în principiu necompetent
ratione personae
să statueze asupra acestuia în temeiul articolului 270 TFUE și al articolelor 90 și 91 din statut.
Contrar celor susținute de Comisie, Hotărârea [Comisia/Petrill (T‑143/09 P,
EU:T:2010:531
)] confirmă această analiză și expune rațiunea existenței ei. La punctul 46 din această hotărâre, Tribunalul a stabilit că contenciosul în materie de funcție publică în temeiul articolului 236 CE (devenit articolul 270 TFUE) și al articolelor 90 și 91 din statut, inclusiv cel care vizează repararea unui prejudiciu produs unui funcționar sau unui agent, respectă norme particulare și speciale în raport cu cele care decurg din principiile generale care reglementează răspunderea extracontractuală a Uniunii, în cadrul articolului 235 CE (devenit articolul 268 TFUE) și al articolului 288 CE (devenit articolul 340 TFUE). Potrivit Tribunalului, astfel, atunci când acționează în calitate de angajator, Uniunea are o răspundere sporită, care se manifestă prin obligația de reparare a prejudiciilor cauzate personalului său prin orice nelegalitate săvârșită în această calitate, pe când, potrivit dreptului comun, nu este obligată să repare decât prejudiciile produse printr‑o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept (jurisprudență constantă începând cu Hotărârea [Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P,
EU:C:2000:361
]).
Or, aceste considerații care țin de sistemul particular și special al răspunderii sporite a Uniunii față de personalul său, justificat în special prin raportul de muncă, cu drepturile și obligațiile sale specifice precum obligația de solicitudine și prin legătura de încredere care trebuie să existe între instituții și funcționarii lor, în interes general, lipsesc tocmai în cazul terților nefuncționari. Chiar în ceea ce privește membrii familiei apropiate a unui funcționar și sub rezerva prestațiilor sociale vizate la articolul 76 din [Statutul funcționarilor], jurisprudența nu recunoaște existența unei obligații de solicitudine a instituțiilor față de aceștia (Hotărârea [Leussink/Comisia, 169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
], punctele 21-23).”
Tribunalul a considerat că această orientare jurisprudențială era confirmată de alte decizii ale Curții. În această privință, la punctele 55-59 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), Tribunalul a enunțat următoarele considerații:
„55
Astfel, în Ordonanța Fournier/Comisia [(114/79-117/79,
EU:C:1980:124
)], Curtea a validat în principiu, cel puțin implicit, faptul că membrii de familie ai unui funcționar care acționează «din proprie inițiativă» și care solicită repararea unui prejudiciu suferit «personal» trebuie să recurgă la o procedură în temeiul articolului 178 [din Tratatul CEE] (devenit articolul 268 TFUE) mai degrabă decât în temeiul articolului 179 [din Tratatul CEE] (devenit articolul 270 TFUE).
Curtea a confirmat această alegere în Hotărârea [Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
)], într‑un context în care reclamanții își întemeiaseră expres acțiunea în despăgubiri pe un temei juridic diferit după cum erau sau nu erau funcționari, respectiv articolul 179 [din Tratatul CEE] pentru domnul Leussink și articolul 178 [din Tratatul CEE] și articolul 215 al doilea paragraf [din Tratatul CEE] pentru soția și copiii săi.
În concluziile sale în cauza [Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
)], avocatul general Sir Gordon Slynn a recunoscut că acțiunea familiei fusese întemeiată în mod corect pe articolele 178 [din Tratatul CEE] și 215 [din Tratatul CEE], întrucât privea prejudiciile separate suferite de aceasta și nu viza un litigiu dintre un funcționar și instituția sa.
Fără a se pronunța în mod formal cu privire la acest aspect, Curtea a validat totuși implicit alegerea de a recurge la articolul 178 [din Tratatul CEE] mai degrabă decât la articolul 179 [din Tratatul CEE], în ceea ce privește familia funcționarului, la punctul 25 din Hotărârea [Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
)], chiar dacă considera că litigiul își afla «originea în raportul dintre funcționar și instituție». În plus, Curtea și‑a fondat în mod explicit decizia privind cheltuielile de judecată pe articolul 69 din Regulamentul de procedură, respectiv dispoziția aplicabilă acțiunilor persoanelor particulare care nu sunt funcționari.
În fine, prin Hotărârea Vainker/Parlamentul European [(T‑48/01,
EU:T:2004:61
)], Tribunalul a respins acțiunea doamnei Vainker ca nefondată, întemeindu‑se pe precedentul din Hotărârea [Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
)], și validând implicit alegerea de a se recurge la articolul 235 CE drept temei juridic adecvat al acestei acțiuni.”
În ceea ce privește posibilitatea succesorilor în drepturi ai unui funcționar decedat de a formula o acțiune în temeiul articolului 270 TFUE și al articolelor 90 și 91 din Statutul funcționarilor, Tribunalul a constatat la punctele 61-65 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) cele ce urmează:
„61   Desigur, posibilitatea, chiar obligația, succesorilor în drepturi ai unui funcționar decedat de a formula o acțiune în temeiul articolului 270 TFUE și al articolelor 90 și 91 din [Statutul funcționarilor], în scopul de a li se recunoaște beneficiul prestațiilor prevăzute la articolul 73 alineatul (2) litera (a) din statut, a fost deja recunoscută de instanța Uniunii, cel puțin implicit (Hotărârea [Bitha/Comisia, T‑23/95,
EU:T:1996:3
], Hotărârea [Klein/Comisia, F‑32/08,
EU:F:2009:3
]; a se vedea de asemenea, în acest sens și prin analogie, Ordonanța [Hotzel‑Wagenknecht/Comisia, T‑145/00,
EU:T:2001:164
], punctul 17).
62   Totuși, în primul rând, această argumentație nu este valabilă decât pentru succesorii în drepturi specific enumerați la articolul 73 alineatul (2) litera (a) din [Statutul funcționarilor], respectiv soțul și copiii sau, în lipsa acestora, ceilalți descendenți sau, în lipsa acestora, ascendenții sau, în fine, în lipsa acestora, instituția însăși. Astfel, în speță, chiar presupunând că argumentația Comisiei este aplicabilă în cazul celor patru copii [ai funcționarului decedat], ea nu este aplicabilă în cazul recurentului Livio Missir Mamachi di Lusignano însuși, acesta neavând calitatea de succesor în drepturi, în sensul articolului 73 alineatul (2) litera (a) din [Statutul funcționarilor], în prezența copiilor. Nu au această calitate nici mama, fratele și sora [funcționarului decedat], reclamanți în cauza paralelă T‑494/11.
63   În al doilea rând, această argumentație echivalează cu subordonarea aplicării procedurale a dreptului comun al răspunderii extracontractuale a Uniunii față de cea a dreptului special al securității sociale a funcționarilor, astfel cum este prevăzut de statut. Or, nu există un motiv valabil pentru care competența de natură excepțională a Tribunalului Funcției Publice în raport cu funcționarii ar trebui astfel să primeze asupra competenței generale a Tribunalului de a judeca orice litigiu în care este pusă în discuție răspunderea Uniunii.
64   În al treilea rând, în fine, chiar în ceea ce îi privește pe cei patru copii [ai funcționarului decedat], în cauză în speță nu este obligația Comisiei de plată a prestațiilor statutare garantate, care de altfel au fost deja plătite persoanelor interesate, ci obligația sa eventuală de reparare în întregime a prejudiciului material și moral invocate. Tribunalul amintește în această privință că recurentul susține în mod specific, în cadrul celui de al treilea motiv al recursului, că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept atunci când a luat în considerare, în scopul reparării acestor prejudicii, prestațiile statutare menționate recunoscute copiilor [funcționarului decedat]. În aceste condiții, nu pare posibil să se întemeieze o regulă de competență a Tribunalului Funcției Publice pe dispozițiile articolului 73 alineatul (2) litera (a) din [Statutul funcționarilor], chiar dacă se susține în mod specific că articolul respectiv nu constituie temeiul acțiunii formulate în numele celor patru copii [ai funcționarului decedat].
65   Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că, în circumstanțe precum cele din speță, simplul cadru juridic delimitat de articolele 268 TFUE și 270 TFUE, articolul 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție și articolele 90 și 91 din [Statutul funcționarilor] impune să se concluzioneze că persoanele apropiate ale unui funcționar decedat sunt în mod necesar obligate să introducă două acțiuni, una în fața Tribunalului Funcției Publice, cealaltă în fața Tribunalului, după cum acționează în calitate de succesori în drepturi ai funcționarului în cauză sau solicită repararea unui prejudiciu material sau moral care le este personal.”
Pentru a evita o „dublare a procedurilor”, Tribunalul a considerat la punctele 73 și 74 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), în lumina jurisprudenței Curții și în prezența motivelor imperative legate de securitatea juridică, de buna administrare a justiției, de economia de procedură și de prevenire a deciziilor judiciare contradictorii, că, atunci când succesorii în drepturi ai unui funcționar sau ai unui agent decedat solicită despăgubirea pentru diferitele prejudicii produse prin același act, atât în calitatea lor de succesori în drepturi, cât și în nume propriu, ei pot uni aceste cereri, formulând o singură acțiune. Tribunalul a adăugat că această „acțiune unică” trebuie introdusă în fața sa, întrucât este nu numai instanța „generală”, dispunând pe acest temei de o „competență de plină jurisdicție”, spre deosebire de Tribunalul Funcției Publice, care este o „instanță de excepție”, ci este și instanța de rang superior în raport cu acesta din urmă.
În această privință, la punctele 75 și 76 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), Tribunalul a arătat în special că, dacă, în împrejurări precum cele din speță, persoanele apropiate funcționarului decedat ar fi obligate să formuleze două acțiuni, Tribunalul și Tribunalul Funcției Publice ar fi simultan sesizate cu cauze având același obiect. În astfel de circumstanțe, în temeiul articolului 8 alineatul (3) al doilea paragraf din anexa I la Statutul Curții de Justiție, Tribunalul Funcției Publice ar trebui să își decline de îndată competența pentru ca Tribunalul să se poată pronunța în aceste cauze. Tribunalul a considerat la punctele 77 și 78 din această hotărâre că, în speță, Tribunalul Funcției Publice era „necompetent
ab initio
” să judece acțiunea formulată de reclamant, cu excepția cererii în repararea prejudiciului moral suferit de funcționarul decedat. În consecință, la punctul 78 din hotărârea menționată, Tribunalul a constatat din oficiu necompetența Tribunalului Funcției Publice de a judeca cererea în repararea prejudiciilor suferite de reclamant și de copiii funcționarului decedat și a anulat, în această măsură, hotărârea atacată.
În lumina acestor considerații, Tribunalul a concluzionat la punctele 102 și 103 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) că Tribunalul Funcției Publice ar fi trebuit să constate că nu are competența să judece acțiunea în repararea prejudiciilor suferite de reclamant și de copiii funcționarului decedat și, în consecință, să i‑o trimită, conform articolului 8 alineatul (2) din anexa I la Statutul Curții de Justiție. Întrucât, în această privință, litigiul era în stare de judecată, Tribunalul a considerat că era necesar să își trimită lui însuși acest aspect al acțiunii, pentru a statua asupra lui în calitate de primă instanță.
În ceea ce privește prejudiciul moral suferit de funcționarul decedat și a cărui reparare este solicitată de reclamant în numele copiilor acestuia, Tribunalul, după ce a amintit la punctul 80 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) că Tribunalul Funcției Publice era competent să judece această cerere, a examinat, la punctele 81-98 din această hotărâre, recursul. În această privință, Tribunalul a constatat că Tribunalul Funcției Publice, admițând o cauză de inadmisibilitate invocată de Comisie în vederea contestării admisibilității cererii menționate, a săvârșit o eroare de drept și, în consecință, a anulat, în această măsură, Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
).
La punctele 113-117 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), Tribunalul a considerat, în ceea ce privește aceeași cerere, că litigiul nu era în stare de judecată, întrucât Tribunalul Funcției Publice nu a adoptat o poziție în ceea ce privește celelalte cauze de inadmisibilitate invocate de Comisie și că, în această măsură, cauza menționată trebuia, în principiu, să fie trimisă acestei instanțe. Cu toate acestea, Tribunalul a arătat că, dacă s‑ar fi efectuat o astfel de trimitere, Tribunalul Funcției Publice ar fi fost obligat să constate că Tribunalul și el însuși erau sesizate cu cauze care aveau același obiect, respectiv, în ceea ce îl privește pe primul, cauza T‑494/11, și, în ceea ce îl privește pe al doilea, prezenta cauză, și ar fi obligat, conform articolului 8 alineatul (3) al doilea paragraf din anexa I la Statutul Curții de Justiție, să își decline competența pentru ca Tribunalul să se poată pronunța cu privire la aceste două cauze.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, Tribunalul a apreciat că se impunea trimiterea în întregime a cauzei F‑50/09 în fața sa pentru a statua asupra acesteia în calitate de primă instanță.
Procedura în fața Curții
În urma propunerii primului avocat general de reexaminare a Hotărârii Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), Camera de reexaminare a considerat, prin Decizia Reexaminare Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (C‑417/14 RX,
EU:C:2014:2219
), adoptată în temeiul articolului 62 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție și al articolului 193 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții, că se impunea reexaminarea acestei hotărâri pentru a stabili dacă aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii.
Problema care, potrivit deciziei menționate, trebuie să facă obiectul reexaminării este reprodusă la punctul 2 din prezenta hotărâre.
Cu privire la problema care face obiectul reexaminării
Tribunalul Funcției Publice este, în conformitate cu articolul 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție, însărcinat să exercite, în cadrul Curții de Justiție, în primă instanță, competența atribuită acesteia în litigiile care țin de contenciosul funcției publice a Uniunii potrivit articolului 270 TFUE. Această competență are ca obiect, în temeiul acestui din urmă articol, „oric[e] litigiu” dintre Uniune și agenții acesteia, „în limitele și condițiile stabilite prin Statutul funcționarilor Uniunii și regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii”.
Prin urmare, având în vedere o asemenea trimitere la Statutul funcționarilor, este necesar, în vederea determinării competenței Tribunalului Funcției Publice, să se ia în considerare acest statut, în special articolele 90 și 91 din acesta, care pun în aplicare articolul 270 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Syndicat général du personnel des organismes européens/Comisia, 18/74,
EU:C:1974:96
, punctul 14).
Statutul funcționarilor are drept finalitate reglementarea raporturilor juridice dintre instituțiile europene și funcționarii acestora, stabilind o serie de drepturi și de obligații reciproce și recunoscând, în favoarea anumitor membri ai familiei funcționarului, drepturi pe care le pot invoca în fața Uniunii Europene (Hotărârea Johannes, C‑430/97,
EU:C:1999:293
, punctul 19).
Astfel, articolul 91 alineatul (1) din Statutul funcționarilor precizează competența Curții de Justiție în materia contenciosului funcției publice a Uniunii, prevăzând că această instanță este competentă să hotărască asupra „oricărui litigiu” dintre Uniune și „oricare dintre persoanele cărora li se aplică […] statut[ul]” și privind legalitatea unui act care lezează persoana respectivă în sensul articolului 90 alineatul (2) din acest statut. În conformitate cu această din urmă dispoziție, „[o]rice persoană căreia i se aplică […] statut[ul]” poate adresa autorității împuternicite să facă numiri o reclamație împotriva unui act care o lezează.
În ceea ce privește competența
ratione personae
a Tribunalului Funcției Publice, trebuie să se arate că aceste dispoziții, care se referă, în termeni generali, la „orice persoană căreia i se aplică […] statut[ul funcționarilor]”, nu permit, ca atare, să se facă distincție după cum acțiunea este formulată de un funcționar sau de orice altă persoană căreia i se aplică acest statut. Astfel, contrar a ceea ce a statuat Tribunalul la punctul 51 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), Tribunalul Funcției Publice este competent
ratione personae
să statueze nu numai asupra acțiunilor formulate de funcționari, ci și asupra acțiunilor formulate de orice altă persoană căreia i se aplică statutul menționat.
Articolul 73 alineatul (2) litera (a) din Statutul funcționarilor desemnează în mod expres „descendenții”, precum și „ascendenții” funcționarului ca fiind persoanele care pot beneficia, în cazul decesului acestuia din urmă, de o prestație. Rezultă că atât reclamantul, cât și copiii funcționarului decedat sunt persoane vizate de această dispoziție.
Contrar a ceea ce a statuat Tribunalul la punctele 62 și 64 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), problema dacă reclamantul și copiii funcționarului decedat dispun efectiv în speță de un drept la prestațiile garantate de Statutul funcționarilor, în special la cele menționate la articolul 73 din acesta, nu poate fi luată în considerare, astfel cum a arătat avocatul general în special la punctul 35 din luarea sa de poziție, pentru a determina competența
ratione personae
a Tribunalului Funcției Publice în temeiul articolului 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție coroborat cu articolul 270 TFUE și cu articolul 91 alineatul (1) din Statutul funcționarilor. Dacă situația ar fi diferită, ar fi necesar, pentru a statua asupra competenței
ratione personae
a Tribunalului Funcției Publice de a se pronunța asupra unei cereri introductive formulate în fața acestuia, să se examineze în prealabil temeinicia acestei cereri.
În consecință, în speță, Tribunalul Funcției Publice este competent
ratione personae
să statueze asupra cererii în reparare formulate de reclamant atât în nume propriu, cât și în numele copiilor funcționarului decedat.
În ceea ce privește problema dacă competența
ratione materiae
a Tribunalului Funcției Publice se extinde la acțiunile în despăgubire întemeiate pe neîndeplinirea de către o instituție a obligației sale de a asigura protecția funcționarilor săi, este necesar să se arate că atât articolul 270 TFUE, cât și articolul 91 din Statutul funcționarilor privind „orice litigiu dintre Uniune și agenții acesteia” se abțin să definească natura acțiunii formulate în caz de respingere a unei reclamații administrative. Astfel, în măsura în care un litigiu are ca obiect legalitatea unui act care îl lezează pe reclamant, în sensul articolului 90 din acest statut, Tribunalul Funcției Publice este competent să statueze asupra acestuia, indiferent de natura acțiunii în cauză (a se vedea, în ceea ce privește Competența Curții anterior instituirii Tribunalului și Tribunalului Funcției Publice, Hotărârea Meyer‑Burckhardt/Comisia, 9/75,
EU:C:1975:131
, punctul 10).
În aceste condiții, Curtea a apreciat că un litigiu între un funcționar și instituția de care depinde, atunci când își are originea în raportul de muncă care leagă persoana interesată de instituție, intră în domeniul de aplicare al articolului 270 TFUE și al articolelor 90 și 91 din Statutul funcționarilor, chiar dacă este vorba despre o acțiune în despăgubire (a se vedea Hotărârea Meyer‑Burckhardt/Comisia, 9/75,
EU:C:1975:131
, punctul 10, Hotărârea Reinarz/Comisia și Consiliul, 48/76,
EU:C:1977:30
, punctele 10 și 11, Hotărârea Allo și alții/Comisia, 176/83,
EU:C:1985:290
, punctul 18, Ordonanța Pomar/Comisia, 317/85,
EU:C:1987:267
, punctul 7, precum și Hotărârea Schina/Comisia, 401/85,
EU:C:1987:425
, punctul 9).
În plus, competența de fond pe care o conferă articolul 91 alineatul (1) a doua teză din Statutul funcționarilor coroborat cu articolul 270 TFUE și cu articolul 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție Tribunalului Funcției Publice îi permite acestuia, în ceea ce privește litigiile de natură financiară, să oblige, dacă este cazul, din oficiu pârâtul la plata unei despăgubiri pentru prejudiciul cauzat prin fapta sa culpabilă și, într‑o astfel de situație, să evalueze prejudiciul suferit
ex aequo et bono
, ținând seama de toate circumstanțele cauzei (a se vedea în acest sens Hotărârea Reinarz/Comisia și Consiliul, 48/76,
EU:C:1977:30
, punctul 11, Hotărârea Houyoux și Guery/Comisia, 176/86 și 177/86,
EU:C:1987:461
, punctul 16, Hotărârea Comisia/Girardot, C‑348/06 P,
EU:C:2008:107
, punctul 58, precum și Hotărârea Gogos/Comisia, C‑583/08 P,
EU:C:2010:287
, punctul 44). Reprezintă în special „litigii de natură financiară”, în sensul primei dintre aceste dispoziții, acțiunile în răspundere formulate de agenți împotriva unei instituții (Hotărârea Gogos/Comisia, C‑583/08 P,
EU:C:2010:287
, punctul 45).
Curtea a concluzionat că este de competența instanței Uniunii să pronunțe, dacă este cazul, o hotărâre prin care obligă o instituție să plătească o sumă la care reclamantul are dreptul în temeiul Statutului funcționarilor sau al unui alt act juridic (Hotărârea Weißenfels/Parlamentul European, C‑135/06 P,
EU:C:2007:812
, punctul 68).
Astfel, Tribunalul Funcției Publice este competent
ratione materiae
să statueze asupra unei acțiuni în despăgubire formulate de un funcționar împotriva instituției de care depinde atunci când litigiul își are originea în raportul de muncă care leagă persoana interesată de instituție.
Situația este aceeași în cazul unei acțiuni în despăgubire formulate de orice persoană căreia, deși nu este funcționar, i se aplică Statutul funcționarilor ca urmare a legăturilor de familie pe care le are cu un funcționar, atunci când litigiul își are originea în raportul de muncă care îl leagă pe acest funcționar de instituția în cauză, având în vedere că articolul 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție coroborat cu articolul 270 TFUE și cu articolul 91 din Statutul funcționarilor atribuie, astfel cum s‑a constatat la punctele 32, 33 și 37 din prezenta hotărâre, Tribunalului Funcției Publice competența de a statua asupra „oric[ărui] litigiu” dintre Uniune și orice „persoană căreia i se aplică [Statutul funcționarilor]”.
În această privință și contrar a ceea ce a statuat Tribunalul, în special la punctele 54-56 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), nici Ordonanța Fournier/Comisia (114/79-117/79,
EU:C:1980:124
), nici Hotărârea Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
) nu permit să se concluzioneze că un litigiu precum cel în discuție în speță ar fi de competența Tribunalului, iar nu a Tribunalului Funcției Publice.
Mai întâi, aceste decizii au fost pronunțate de Curte într‑o perioadă în care nu fuseseră instituite încă Tribunalul și Tribunalul Funcției Publice și în care, în consecință, nu se punea nicio problemă referitoare la delimitarea competențelor jurisdicționale.
În continuare, în ceea ce privește, mai concret, Hotărârea Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
), Curtea a recunoscut că o acțiune în despăgubire formulată de membrii familiei unui funcționar în temeiul articolului 178 din Tratatul CEE (devenit articolul 178 din Tratatul CE, devenit el însuși articolul 235 CE, devenit el însuși articolul 268 TFUE) și având ca obiect repararea prejudiciului imaterial pe care l‑au suferit ca urmare a unui accident de muncă a cărui victimă a fost acest funcționar, ține de contenciosul funcției publice. Astfel, la punctul 25 din această hotărâre, referitor la cheltuielile de judecată efectuate în cauză, Curtea a aplicat articolul 70 din Regulamentul de procedură, în versiunea sa aplicabilă la acel moment, potrivit căruia cheltuielile efectuate de instituții în cauzele cu funcționari rămân în sarcina instituției în cauză, dat fiind că acțiunea în cauză, deși formulată în temeiul articolului 178 din Tratatul CEE, avea la origine raportul dintre funcționarul în cauză și instituția de care aparținea.
În sfârșit, în ceea ce privește Ordonanța Fournier/Comisia (114/79-117/79,
EU:C:1980:124
), nu se poate deduce din aceasta nicio concluzie cu privire la aspectul dacă o acțiune formulată de membrii familiei unui funcționar și având ca obiect repararea prejudiciului lor personal ține de contenciosul funcției publice a Uniunii și, astfel, de competența Tribunalului Funcției Publice. Prin urmare, Curtea s‑a limitat, în cadrul acestei ordonanțe, să precizeze că ar fi contrar sistemului căilor de atac instituit de dreptul Uniunii pentru a contracara neregularitățile referitoare la condițiile de muncă să se admită că, printr‑un abuz de procedură, o acțiune în răspundere întemeiată pe asemenea neregularități poate fi intentată de membrii familiei unui funcționar sau unui agent, care acționează în nume propriu, chiar dacă susțin că au suferit personal prejudicii din această cauză.
Pe de altă parte, Curtea a considerat că o acțiune în despăgubire formulată de un membru al familiei unui funcționar care beneficiază de asigurare în cadrul sistemului comun de asigurare de sănătate ține de contenciosul funcției publice a Uniunii (a se vedea Ordonanța Lenz/Comisia, C‑277/95,
EU:C:1996:456
, punctul 55).
În speță, diferitele capete de cerere referitoare la despăgubiri, enumerate la punctul 15 din prezenta hotărâre, au, toate, ca obiect prejudicii care rezultă în urma decesului funcționarului decedat și sunt întemeiate pe o pretinsă neîndeplinire de către Comisie a obligației de a asigura protecția funcționarilor săi. În această privință, reclamantul arată că prezentul litigiu, nu numai în măsura în care privește prejudiciul moral suferit de funcționarul decedat, ci și în măsura în care are ca obiect repararea prejudiciului material și moral suferit de copiii acestui funcționar, precum și prejudiciul moral suferit de reclamant, își are originea în raportul de muncă care îl lega pe funcționarul decedat de instituție. Astfel și în conformitate cu soluția reținută în Hotărârea Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
), trebuie să se considere că prezentul litigiu, în ansamblul său, are la origine acest raport de muncă.
Faptul că, potrivit Tribunalului, răspunderea extracontractuală a Uniunii față de membrii familiei funcționarului, menționați în Statutul funcționarilor, este supusă condițiilor de fond care rezultă din articolul 340 TFUE, în timp ce răspunderea față de funcționar se supune unor norme particulare și speciale în raport cu aceste condiții, nu poate exclude în această privință, contrar a ceea ce rezultă în special din cuprinsul punctelor 52-59 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), competența
ratione materiae
a Tribunalului Funcției Publice în temeiul articolului 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție coroborat cu articolul 270 TFUE și cu articolul 91 alineatul (1) din Statutul funcționarilor.
Astfel, după cum s‑a constatat la punctele 37 și 38 din prezenta hotărâre, o acțiune în despăgubire formulată de o persoană vizată de Statutul funcționarilor intră în competența
ratione materiae
a Tribunalului Funcției Publice atunci când își are originea în raportul de muncă care îl leagă pe funcționar de instituție, natura litigiului în discuție fiind lipsită de relevanță în această privință. La fel ca în cazul unui litigiu având ca obiect un drept expres prevăzut de acest statut, un litigiu referitor la un drept la despăgubire poate impune, în principiu, instanței Uniunii să efectueze aprecieri referitoare la acest raport de muncă, ceea ce justifică competența Tribunalului Funcției Publice de a judeca acest tip de litigiu, în calitatea sa de instanță specializată în materia contenciosului funcției publice a Uniunii. Astfel, competența
ratione materiae
a acestei instanțe provine din originea litigiului în discuție, iar nu din temeiul juridic care poate justifica dreptul la despăgubire, fapt confirmat de Hotărârea Leussink/Comisia (169/83 și 136/84,
EU:C:1986:371
), menționată la punctul 44 din prezenta hotărâre.
În sfârșit, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 2 din prezenta hotărâre, determinarea condițiilor de fond de care ar fi subordonată, în speță, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii nu face obiectul prezentei proceduri de reexaminare.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, este necesar să se constate că Tribunalul Funcției Publice este competent să judece, în temeiul articolului 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție coroborat cu articolul 270 TFUE și cu articolul 91 alineatul (1) din Statutul funcționarilor, acțiunea formulată de reclamant în ansamblul său.
În aceste condiții, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, în Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
),
—
la punctul 65, că „persoanele apropiate ale unui funcționar decedat sunt în mod necesar obligate să introducă două acțiuni, una în fața Tribunalului Funcției Publice, cealaltă în fața Tribunalului, după cum acționează în calitate de succesori în drepturi ai funcționarului în cauză sau solicită repararea unui prejudiciu material sau moral care le este personal”,
—
la punctele 77, 78, 102 și 103, că Tribunalul Funcției Publice era necompetent
ab initio
să judece prezenta acțiune, în măsura în care aceasta privește cererile în repararea prejudiciilor suferite de reclamant și de copiii funcționarului decedat, și că, întrucât aceste cereri intrau în competența Tribunalului, se impunea trimiterea acțiunii în fața sa, pentru a statua asupra acesteia în calitate de primă instanță,
—
la punctele 113-117, că se impunea de asemenea trimiterea acțiunii în fața sa, în temeiul articolului 8 alineatul (3) al doilea paragraf din anexa I la Statutul Curții de Justiție, în măsura în care aceasta privește prejudiciul moral suferit de funcționarul decedat anterior decesului și a cărui reparare o solicită reclamantul în numele copiilor acestuia din urmă, aceștia subrogându‑se în drepturile tatălui lor.
Cu privire la existența unei atingeri aduse unității sau coerenței dreptului Uniunii
Tribunalul Funcției Publice, instituit în temeiul articolului 225 A CE (devenit articolul 257 TFUE), este un tribunal specializat în sensul articolului 256 TFUE, care exercită, în conformitate cu dispozițiile coroborate ale articolului 270 TFUE, ale articolului 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție și ale articolului 91 alineatul (1) din Statutul funcționarilor, competența să judece contenciosul funcției publice a Uniunii. Astfel și contrar a ceea ce a statuat Tribunalul la punctele 63 și 74 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), Tribunalul Funcției Publice nu este înzestrat doar cu o „competență de excepție”.
Prin trimiterea prezentei acțiuni în fața sa pentru a statua asupra acesteia în calitate de primă instanță, Tribunalul a privat Tribunalul Funcției Publice de competența sa originară și a instituit o normă de competență în folosul său, fapt de natură să atragă consecințe asupra stabilirii instanței competente în materie de recurs și, pe cale de consecință, asupra structurii gradelor de jurisdicție în cadrul Curții de Justiție.
Or, sistemul jurisdicțional, astfel cum este stabilit în prezent prin Tratatul FUE, prin Statutul Curții de Justiție și prin Decizia nr. 2004/752/CE, Euratom a Consiliului din 2 noiembrie 2004 de instituire a Tribunalului Funcției Publice al Uniunii Europene (
JO L 333, p. 7
, Ediție specială, 01/vol. 5, p. 142), cuprinde o delimitare precisă a competențelor celor trei instanțe ale Curții de Justiție, și anume Curtea, Tribunalul și, respectiv, Tribunalul Funcției Publice, astfel încât competența uneia dintre aceste trei instanțe de a judeca o acțiune exclude în mod necesar competența celorlalte două (a se vedea în acest sens Ordonanța Comisia/IAMA Consulting, C‑517/03,
EU:C:2004:326
, punctul 15).
Normele de competență ale instanțelor Uniunii, prevăzute astfel în Tratatul FUE, precum și în Statutul Curții de Justiție și în anexa la acesta, fac parte din dreptul primar și ocupă un loc central în ordinea juridică a Uniunii. Respectarea lor constituie, dincolo de mizele pe care le implică numai contenciosul funcției publice a Uniunii, o cerință fundamentală în această ordine juridică și o condiție indispensabilă pentru a asigura unitatea dreptului Uniunii.
În aceste condiții, erorile de drept care afectează Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), astfel cum au fost constatate la punctul 53 din prezenta hotărâre, aduc atingere unității dreptului Uniunii.
Cu privire la consecințele reexaminării
Articolul 62b primul paragraf din Statutul Curții de Justiție prevede că, în cazul în care Curtea constată că hotărârea Tribunalului aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii, aceasta trimite cauza spre rejudecare Tribunalului, care este ținut de dezlegarea dată chestiunilor de drept de către Curte. Trimițând cauza spre rejudecare, Curtea poate preciza, în plus, care dintre efectele deciziei Tribunalului urmează a fi considerate definitive în raport cu părțile aflate în litigiu. Cu titlu de excepție, dacă soluția litigiului decurge, având în vedere soluția pronunțată în reexaminare, din constatările privind faptele pe care s‑a bazat decizia Tribunalului, Curtea poate hotărî definitiv.
Așadar, Curtea nu se poate limita să constate atingerea adusă unității și/sau coerenței dreptului Uniunii fără a deduce consecințe din această constatare în ceea ce privește litigiul în cauză (Hotărârea Reexaminare Comisia/Strack, C‑579/12 RX‑II,
EU:C:2013:570
, punctul 62 și jurisprudența citată).
În ceea ce privește prezentul litigiu, este necesar, astfel, în primul rând, să se anuleze Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), în măsura în care Tribunalul a constatat din oficiu, la punctul 78 din această hotărâre, necompetența Tribunalului Funcției Publice de a judeca cererea în repararea prejudiciilor personale suferite de reclamant și de copiii funcționarului decedat și în măsura în care acesta a concluzionat la punctele 102 și 103 din hotărârea menționată că această cerere intra în competența sa și că era necesar să se trimită acest aspect al acțiunii în fața sa pentru a statua asupra acestuia în calitate de primă instanță.
În al doilea rând, în ceea ce privește cererea de despăgubire a prejudiciului moral suferit de funcționarul decedat, este necesar să se anuleze Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), în măsura în care Tribunalul a statuat la punctul 117 din această hotărâre că se impunea să se trimită de asemenea acest aspect al acțiunii în fața sa pentru a‑l soluționa în calitate de primă instanță.
În ceea ce privește soluția care urmează a fi dată recursului formulat de reclamant, este necesar să se arate mai întâi că, în cadrul primului motiv al acestui recurs, persoana în cauză a imputat Tribunalului Funcției Publice săvârșirea unei erori de drept prin aprecierea ca întemeiată a uneia dintre cauzele de inadmisibilitate invocate de Comisie și prin aprecierea ca inadmisibilă, la punctul 91 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
), a cererii de reparare a prejudiciilor morale suferite de reclamant, de către funcționarul decedat, precum și de copiii acestuia din urmă. Or, acest prim motiv, în măsura în care privea cererea în repararea prejudiciului suferit de funcționarul decedat, a fost admis de Tribunal la punctele 98 și 104-112 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
). Anularea, în această măsură, a Hotărârii Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
) trebuie considerată definitivă în lipsa unei reexaminări cu privire la acest aspect.
Cu toate acestea, întrucât Tribunalul nu a examinat primul motiv menționat, în măsura în care privea respingerea de către Tribunalul Funcției Publice, la punctul 91 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
), a cererii de reparare a prejudiciilor morale suferite de reclamant și de copiii funcționarului decedat, este necesar să se trimită acest aspect al cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să statueze asupra lui în calitate de instanță de recurs.
În ceea ce privește al doilea și al treilea motiv de recurs, prin care se contesta refuzul Tribunalului Funcției Publice de a admite cererea de reparare a prejudiciului material suferit de copiii funcționarului decedat, Tribunalul a limitat examinarea acestui recurs doar la problema competenței jurisdicționale. Prin urmare, este necesar să se trimită acest aspect al cauzei la Tribunal spre rejudecare pentru ca acesta să statueze asupra lui în calitate de instanță de recurs.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 195 alineatul (6) din Regulamentul de procedură, în cazul în care decizia Tribunalului care face obiectul reexaminării a fost dată în temeiul articolului 256 alineatul (2) TFUE, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
În lipsa unor norme speciale privind repartizarea cheltuielilor de judecată în cadrul unei proceduri de reexaminare, se impune a se hotărî că părțile din procedura în fața Tribunalului care au depus memorii sau au prezentat observații scrise în fața Curții cu privire la aspectele care fac obiectul reexaminării suportă propriile cheltuieli de judecată aferente acestei proceduri.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) aduce atingere unității dreptului Uniunii Europene în măsura în care, prin aceasta, Tribunalul Uniunii Europene, în calitate de instanță de recurs, a statuat:
—
că persoanele apropiate unui funcționar decedat sunt obligate să introducă două acțiuni, una în fața Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene, cealaltă în fața Tribunalului Uniunii Europene, după cum se subrogă în drepturile funcționarului în cauză sau solicită repararea unui prejudiciu material sau moral personal;
—
că Tribunalul Funcției Publice a Uniunii Europene era necompetent
ab initio
să judece prezenta acțiune, în măsura în care aceasta privește cererile în repararea prejudiciilor suferite de domnul Livio Missir Mamachi di Lusignano și de copiii domnului Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, și că, întrucât aceste cereri sunt de competența sa, se impunea trimiterea acțiunii în fața Tribunalului Uniunii Europene pentru a statua asupra acesteia în calitate de primă instanță;
—
că se impunea trimiterea acțiunii în fața Tribunalului Uniunii Europene, în temeiul articolului 8 alineatul (3) al doilea paragraf din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în măsura în care aceasta privește prejudiciul moral suferit de domnul Alessandro Missir Mamachi di Lusignano anterior decesului și a cărui reparare o solicită domnul Livio Missir Mamachi di Lusignano în numele copiilor acestuia din urmă, aceștia subrogându‑se în drepturile tatălui lor.

2)
Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) trebuie considerată definitivă în măsura în care, prin aceasta, Tribunalul Uniunii Europene a statuat că Tribunalul Funcției Publice a Uniunii Europene a săvârșit, în Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (F‑50/09,
EU:F:2011:55
), o eroare de drept prin admiterea primei cauze de inadmisibilitate invocate de Comisia Europeană și prin respingerea, pentru acest motiv, ca inadmisibilă a cererii în repararea prejudiciului moral suferit de domnul Alessandro Missir Mamachi di Lusignano.

3)
Anulează în rest hotărârea menționată.

4)
Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.

5)
Domnul Livio Missir Mamachi di Lusignano și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii de reexaminare.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.