CELEX: 62006TJ0208
Konkurrence
karteller
markedet for methacrylater
beslutning der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53
begrebet en samlet overtrædelse
overtrædelsens varighed
bøder
overtrædelsens grovhed
formildende omstændigheder

Sagens baggrund
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber fastslog navnlig i beslutning K(2006) 2098 endelig af 31. maj 2006 om en procedure
i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.645 – Methacrylater) (herefter »den anfægtede beslutning«),
at et bestemt antal virksomheder havde overtrådt artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde
(EØS) ved i perioder af forskellig varighed mellem den 23. januar 1997 og den 12. september 2002 at have deltaget i en række
konkurrencebegrænsende aftaler og former for samordnet praksis i methacrylat-industrien i EØS (den anfægtede beslutnings artikel
1).
Det drejede sig ifølge den anfægtede beslutning om en samlet og vedvarende overtrædelse vedrørende følgende tre varer af polymethyl-methacrylat
(herefter »PMMA«): sammensætninger til støbning, faste plader og sanitetsvarer. Af den anfægtede beslutning fremgår, at selv
om disse tre varer af PMMA er både fysisk og kemisk forskellige og har forskellige anvendelsesformål, kan de betragtes som
en ensartet varegruppe på grund af deres fælles råstof, methyl-methacrylat (herefter »MMA«) (fjerde til ottende. betragtning
til den anfægtede beslutning).
Den omhandlede overtrædelse bestod ifølge den anfægtede beslutning i drøftelser af priser, aftale, gennemførelse og overvågning
af prisaftaler, enten i form af prisstigninger eller i det mindste stabilisering af de gældende priser, drøftelse af muligheden
for at lade kunderne betale for yderligere serviceomkostninger, udveksling af kommercielt vigtige og fortrolige markeds- og/eller
virksomhedsrelevante oplysninger, samt deltagelse med jævne mellemrum i møder og pleje af andre kontakter med henblik på at
fremme overtrædelsen (den anfægtede beslutnings artikel 1 og første til tredje betragtning dertil).
Den anfægtede beslutning var rettet til følgende adressater: Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG og Para-Chemie GmbH (herefter
under ét »Degussa«), Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (tidligere Atofina SA), Altuglas International SA og Altumax Europe
SAS (herefter under ét »Atofina«), Lucite International Ltd og Lucite International UK Ltd (herefter under ét »Lucite«), ICI
plc, og sagsøgerne Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV og Quinn Plastics GmbH.
Sagsøgerne er en del af det irske konglomerat Quinn Group Ltd, som den 7. maj 2004 – efter den omhandlede overtrædelsesperiode
– erhvervede hele selskabskapitalen i det ultimative moderselskab i Barlo-koncernen (Barlo Group plc, som herefter skiftede
navn til Barlo Group Ltd) (299. betragtning til den anfægtede beslutning). Sagsøgerne er resultatet af, at den aktivitet,
der tidligere udøvedes af følgende tre tidligere selskaber i Barlo-koncernen, blev integreret i Quinn-koncernen i januar 2005:
–        Quinn Plastics GmbH overtog aktiviteten fra Barlo Plastics GmbH. Ifølge den anfægtede beslutning havde Barlo Plastics GmbH
deltaget i det konstaterede hemmelige samarbejde i methacrylat-industrien (297. betragtning til den anfægtede beslutning).
–        Quinn Plastics NV overtog aktiviteten fra Barlo Plastics NV. Sidstnævnte var moderselskabet for Barlo Plastics GmbH og ejede
indirekte dette selskabs kapital 100% (38., 43. og 301. betragtning til den anfægtede beslutning).
–        Quinn Barlo overtog aktiviteten fra Barlo Group Ltd. Sidstnævnte var moderselskabet for den tidligere koncern Barlo, som direkte
eller indirekte ejede de tidligere Barlo selskabers kapital 100% (300. og 301. betragtning til den anfægtede beslutning).
Sagsøgerne er alle tre adressater for den anfægtede beslutning, idet Kommissionen anså Quinn Barlo og Quinn Plastics NV for
at have ansvaret for den adfærd, som Quinn Plastics GmbH (tidligere Barlo Plastics GmbH) udviste i overtrædelsesperioden (301.
og 304. betragtning til samt artikel 1 i den anfægtede beslutning).
Den anfægtede beslutning blev vedtaget som resultat af en undersøgelse indledt som følge af, at Degussa den 20. december 2002
havde indgivet en anmodning om bødefritagelse i henhold til Kommissionens meddelelse af 19. februar 2002 om bødefritagelse
eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).
Den 25. og 26. marts 2003 foretog Kommissionen kontrolbesøg i forretningslokalerne hos Atofina, Barlo, Degussa og Lucite (59.
betragtning til den anfægtede beslutning). I forlængelse af disse kontrolbesøg indgav Atofina og Lucite henholdsvis den 3.
april og den 11. juli 2003 anmodninger om bødefritagelse eller bødenedsættelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen (60. og
66. betragtning til den anfægtede beslutning). Den 18. oktober 2004 indgav ICI en anmodning om bødenedsættelse i henhold til
samarbejdsmeddelelsen (83. betragtning til den anfægtede beslutning). Barlo har ikke indgivet nogen anmodning i henhold til
nævnte meddelelse.
I perioden fra den 9. april 2003 til den 29. juli 2004 tilstillede Kommissionen Barlo adskillige begæringer om oplysninger
i henhold til artikel 11 i Rådets forordning (EØF) nr. 17 af 6. februar 1962: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne
i artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), derpå i henhold til artikel 18 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af
16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) (62.-79. betragtning
til den anfægtede beslutning).
Den 17. august 2005 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse om en samlet og vedvarende overtrædelse vedrørende såvel
MMA som sammensætninger til støbning af PMMA, faste plader af PMMA og sanitetsvarer af PMMA, som den bl.a. sendte til sagsøgerne
og Quinn Plastics, SA (85. betragtning til den anfægtede beslutning).
Den 15. og 16. december 2005 afholdtes en høring.
Kommissionen besluttede i lyset af, hvad virksomhederne havde oplyst i deres svar på klagepunktsmeddelelsen og under høringen,
at frafalde visse klagepunkter, navnlig:
–        de klagepunkter, der var foreholdt samtlige adressater for klagepunktsmeddelelsen, om overtrædelsen vedrørende MMA
–        de klagepunkter, der var foreholdt sagsøgerne og Quinn Plastics, SA, om sammensætninger til støbning af PMMA
–        de klagepunkter, der var foreholdt Quinn Plastics, SA om faste plader af PMMA (93. betragtning til den anfægtede beslutning).
Den 31. maj 2006 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning. For så vidt angår sagsøgerne fastslog Kommissionen, at de havde
deltaget i de konkurrencebegrænsende aftaler og former for samordnet praksis, der er nævnt i præmis 1-3 ovenfor, i perioden
fra den 30. april 1998 til den 21. august 2000 [artikel 1, litra l)-n), i den anfægtede beslutning], og pålagde dem en bøde
på 9. mio. EUR in solidum [artikel 2, litra e), i den anfægtede beslutning].
I første omgang havde Kommissionen med henblik på beregningen af bødens størrelse undersøgt overtrædelsens grovhed og havde
med hensyn til overtrædelsens karakter fastslået, at der i og med, at den omfattede hele EØS, var tale om en meget alvorlig
overtrædelse i den forstand, hvori udtrykket anvendes i retningslinjerne for beregningen af bøder, der pålægges i henhold
artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«)
(319.-331. betragtning til den anfægtede beslutning).
Dernæst havde den vurderet, at det var muligt at variere behandlingen af virksomhederne inden for kategorien af meget alvorlige
overtrædelser for at tage hensyn til den faktiske økonomiske risiko for, at overtrædelserne kunne skade konkurrencen væsentligt.
Den fastslog i denne forbindelse, at de i denne sag omhandlede virksomheder »[kunne] inddeles i [tre] kategorier på grundlag
af deres relative vægt med hensyn til deres omsætning opnået ved salg af de varer af PMMA, der [havde] været genstand for
deres deltagelse i kartellet«. Kommissionen fastslog, at Barlo med en omsætning i EØS på 66,37 mio. EUR i 2000 for faste plader
af PMMA måtte placeres i den tredje kategori.
Hvad angår den forskellige behandling trak Kommissionen desuden 25% fra det beregnede udgangsbeløb for bøden til sagsøgerne
med følgende begrundelse: (335. betragtning til den anfægtede beslutning).
»Kommissionen tager hensyn til den omstændighed, at det er uvist, hvorvidt Barlo har haft hemmelige kontakter vedrørende sammensætninger
til støbning af PMMA eller sanitetsvarer af PMMA. Som følge heraf lader det til, at Barlo ikke havde kendskab til eller ikke
nødvendigvis kunne have haft kendskab til den verdensomspændende plan om konkurrencebegrænsende ordninger […]«
På grundlag af disse betragtninger fastsatte Kommissionen udgangsbeløbet for den bøde, sagsøgerne skulle pålægges, til 15
mio. EUR (336. betragtning til den anfægtede beslutning).
I anden omgang havde Kommissionen undersøgt overtrædelsens varighed og fastslået, at da sagsøgerne havde deltaget i overtrædelsen
i to år og tre måneder, skulle udgangsbeløbet forhøjes med 20% (10% for hvert hele års deltagelse) (351.-353. betragtning
til den anfægtede beslutning). Således blev grundbeløbet for sagsøgernes bøde fastsat til 18 mio. EUR (354. betragtning til
den anfægtede beslutning).
I tredje omgang havde Kommissionen undersøgt de skærpende og formildende omstændigheder. Den fandt ingen skærpende omstændigheder
at foreholde sagsøgerne. Med hensyn til formildende omstændigheder accepterede Kommissionen sagsøgernes argument, hvorefter
de kun havde spillet en mindre passiv rolle i overtrædelsen, og nedsatte deres bøde med 50% (372.-374. betragtning til den
anfægtede beslutning).
Kommissionen afviste de øvrige formildende omstændigheder, som sagsøgerne havde påberåbt sig (375.-396. betragtning til den
anfægtede beslutning), og fastsatte derfor bødens størrelse til 9 mio. EUR (397. betragtning til den anfægtede beslutning).
Der er tale om den endelige bødestørrelse, eftersom samarbejdsmeddelelsen ikke fandt anvendelse til sagsøgernes fordel.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. august 2006 har sagsøgerne anlagt dette søgsmål.
Da sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, og den refererende dommer er blevet tilknyttet Tredje Afdeling,
er sagen følgelig blevet henvist til Tredje Afdeling.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling
og som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse at anmode Kommissionen om at besvare visse spørgsmål samt
fremlægge nogle dokumenter. Kommissionen har efterkommet denne anmodning inden for den fastsatte frist.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 10. maj 2011. Derudover har Kommissionen
fremlagt nogle yderligere dokumenter for at efterkomme anmodningen nævnt i den foregående præmis, og disse er blevet tilført
sagen. Da sagsøgerne har bekræftet, at de havde mulighed for at forholde sig til disse dokumenter under retsmødet, blev den
mundtlige forhandling afsluttet efter retsmødet.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–        Principalt: Den anfægtede beslutnings artikel 1 og 2 annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgerne.
–        Subsidiært: Den anfægtede beslutnings artikel 2 annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgerne.
–        Mere subsidiært: Den anfægtede beslutnings artikel 2 annulleres, for så vidt som den pålægger sagsøgerne en bøde på 9 mio.
EUR, og bøden nedsættes i overensstemmelse med de argumenter, der er fremført til støtte for dette søgsmål.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
Sagsøgerne har fremført to anbringender til støtte for søgsmålet. Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel
81 EF. Det andet anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, af retningslinjerne
og af proportionalitetsprincippet.

Det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81 EF
Inden for rammerne af det første anbringende har sagsøgerne i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig
grad har godtgjort, hvorledes den af Barlo udviste adfærd udgjorde en overtrædelse af artikel 81 EF. Dette anbringende falder
i det væsentlige i tre led. Med det første anbringendes første led har sagsøgerne anfægtet Kommissionens vurdering af fem
møder, som er grundlaget for den anfægtede beslutning, for så vidt som den vedrører sagsøgerne, og foreholdt Kommissionen
dens manglende hensyntagen til, at sagsøgerne ikke har været involveret i anden kontakt eller udveksling. Med det første anbringendes
andet led har de gjort gældende, at Kommissionen ikke har godtgjort, at Barlo har deltaget i en »samlet og fælles konkurrencebegrænsende
plan«. Med det første anbringendes tredje led har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen ikke har godtgjort, at Barlo
har deltaget i en vedvarende overtrædelse.
Det første anbringendes første led om en urigtig vurdering af Barlos deltagelse i møderne samt anden kontakt og udveksling
Dette led af det første anbringende er støttet på tre klagepunkter.
Alt imens sagsøgerne har indrømmet, at Barlo var til stede ved fire af de fem omhandlede møder (nemlig følgende møder afholdt
i Tyskland: i Dernbach i april 1998, i Darmstadt den 29. juni 1998, i Heidelberg den 24. februar 2000 og i Deidesheim den
21. august 2000), har de først gjort gældende, at Kommissionen ikke har godtgjort, at selskabets tilstedeværelse ved disse
møder udgjorde en væsentlig konkurrencebegrænsning og overtrædelse af artikel 81 EF. Dernæst har sagsøgerne bestridt, at Barlo
var til stede ved det femte omhandlede møde, dvs. det i Barcelona i maj-juni 1999, og givet udtryk for, at Kommissionen ikke
har godtgjort, at et sådan møde har fundet sted. Endelig har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen ikke har lagt vægt
på den omstændighed, at den ikke har godtgjort, at sagsøgerne har været involveret i nogen anden konkurrencebegrænsende kontakt
eller udveksling, end at en repræsentant for Barlo var til stede på de fire ovennævnte møder.
–       Om de fire møder, hvori Barlos tilstedeværelse er erkendt
Sagsøgerne har bestridt, at de skulle have overtrådt artikel 81 EF i kraft af, at en repræsentant for Barlo deltog i de fire
nævnte møder. Dels har de bestridt beskrivelsen af disse møder i den anfægtede beslutning med den begrundelse, at den ikke
er tilstrækkeligt underbygget med bevismateriale. Dels har sagsøgerne hævdet, at der var en »legitim forklaring« på Barlos
adfærd. De har anført, at karteldeltagernes interesser ikke nødvendigvis var på linje med Barlos interesser, for så vidt som
sidstnævnte ikke beskæftigede sig med MMA eller fremstillede alle varerne af PMMA. Eftersom Barlos prispolitik var uforenelig
med kartellets formål, og selskabets markedsandel steg, har karteldeltagerne ifølge sagsøgerne sandsynligvis villet forsøge,
om Barlo kunne være med i kartellet, ved at invitere selskabet til møder med en »uskyldig« dagsorden eller til lejligheder
uden noget planlagt møde. Det fremgår af bevismaterialet blandt Kommissionens sagsakter, at disse forsøg mislykkedes, og at
Barlo forsatte med at følge sin egen handelspolitik med henblik på at øge sin markedsandel.
Hertil bemærkes indledningsvis, at sagsøgerne ifølge den anfægtede beslutnings artikel 1 har overtrådt artikel 81 EF og EØS-aftalens
artikel 53 ved »at deltage […] i en række aftaler og former for samordnet praksis i methacrylat-industrien i EØS og i drøftelser
af priser, aftale, gennemførelse og overvågning af prisaftaler, enten i form af prisstigninger eller i det mindste stabilisering
af de gældende priser, drøftelse af muligheden for at lade kunderne betale for yderligere serviceomkostninger, udveksling
af kommercielt vigtige og fortrolige markeds- og/eller virksomhedsrelevante oplysninger samt deltagelse med jævne mellemrum
i møder og pleje af andre kontakter med henblik på at fremme overtrædelsen, herunder overvåge gennemførelsen […]«
I henhold til artikel 81, stk. 1, EF er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder
og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge
at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, uforenelige med fællesmarkedet og forbudt.
Det følger af fast retspraksis, at begrebet aftale og begrebet samordnet praksis i den forstand, hvori de anvendes i artikel
81, stk. 1, EF, omfatter former for hemmelig forståelse, som er af samme karakter, og som kun adskiller sig fra hinanden ved
deres grad og den form, hvorunder de kommer til udtryk (Domstolens dom af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni,
Sml. I, s. 4125, præmis 131 og 132, og af 4.6.2009, sag C-8/08, T-Mobile Netherlands m.fl., Sml. I, s. 4529, præmis 23).
For at der er tale om en aftale i henhold til artikel 81, stk. 1, EF er det tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder
har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89,
Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 256, og af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB m.fl. mod Kommissionen,
Sml. II, s. 1487, præmis 199).
Begrebet samordnet praksis vedrører en form for koordinering mellem virksomheder, som uden at gå så langt, at der er tale
om en egentlig aftale, bevidst træder i stedet for et praktisk samarbejde mellem dem, som kan bringe konkurrencen i fare (Domstolens
dom i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 115, og dom af 8.7.1999, sag C-199/92 P,
Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 158).
Artikel 81, stk. 1, EF udelukker kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem sådanne erhvervsdrivende, der er
egnet til enten at have indflydelse på en eksisterende eller potentiel konkurrents adfærd på markedet eller over for en sådan
konkurrent at afsløre den adfærd, som man selv har bestemt sig for at udvise, eller som man overvejer at udvise på dette marked,
når sådanne kontakter har til formål eller til følge, at der opstår konkurrencevilkår, som ikke svarer til det pågældende
markeds normale vilkår (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34,
præmis 115-117, og dommen i sagen T-Mobile Netherlands m.fl., nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 33).
Det følger bl.a. heraf, at en aftale om udveksling af oplysninger mellem konkurrenter kan være i strid med konkurrencereglerne,
såfremt den formindsker eller fjerner usikkerhedsgraden vedrørende det relevante markeds funktion og følgelig begrænser konkurrencen
mellem virksomhederne (dommen i sagen T-Mobile Netherlands m.fl., nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 35).
Det skal endvidere fremhæves, at det ved vurderingen af, om en samordnet praksis er forbudt i medfør af artikel 81, stk. 1,
EF, ikke er nødvendigt at tage hensyn til dens konkrete virkninger, når det fremgår, at den samordnede praksis har til formål
at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det fælles marked. Følgelig er det ikke nødvendigt at undersøge
virkningen af en samordnet praksis, hvis det allerede er godtgjort, at den har et konkurrencebegrænsende formål (jf. i denne
retning dommen i sagen T-Mobile Netherlands m.fl., nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
Selv om begrebet samordnet praksis forudsætter både samordning mellem de berørte virksomheder og en adfærd på markedet, der
ligger i forlængelse af denne samordning, samt årsagsforbindelse mellem samordningen og adfærden, må det desuden antages –
med forbehold af det modbevis, som det må påhvile de pågældende erhvervsdrivende at føre – at de virksomheder, som deltager
i samordningen, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til udvekslingen af oplysninger med deres konkurrenter for
at fastlægge deres adfærd på markedet (jf. i denne retning dommen i sagen T-Mobile Netherlands m.fl., nævnt ovenfor i præmis
34, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
I forbindelse med en sammensat overtrædelse, der har involveret adskillige producenter, som i adskillige år har haft det mål
at gennemføre en fælles markedsregulering, kan det ikke kræves af Kommissionen, at denne nøjagtigt kvalificerer den enkelte
virksomheds overtrædelse på et givet tidspunkt som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for
overtrædelse under alle omstændigheder er omfattet af artikel 81 EF (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic
Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 111-114, og Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94,
T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen,
Sml. II, s. 931, præmis 696).
I denne forbindelse må den dobbelte kvalifikation af en samlet overtrædelse som »en aftale og en samordnet praksis« forstås
som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, som indeholder faktiske omstændigheder, hvoraf nogle er kvalificeret
som aftaler og andre som samordnet praksis i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 81, stk. 1, EF, der ikke kræver,
at der skal ske en specifik kvalifikation for denne sammensatte type overtrædelse (dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 35, præmis 264, og dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 35, præmis 187).
Det bemærkes, at hvad angår fremlæggelsen af bevis for en overtrædelse påhviler det Kommissionen at føre fornødent bevis for,
at der er indtruffet de omstændigheder, som udgør en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (Domstolens dom af 17.12.1998,
sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 58). Kommissionen skal herved tage hensyn til præcise
og samstemmende beviser for at godtgøre sin faste overbevisning om, at der foreligger en overtrædelse (Rettens dom af 6.7.2000,
sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis, og af 8.7.2008, sag
T-54/03, Lafarge mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 55).
Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal dog ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver
enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, institutionen har påberåbt sig, ud fra en samlet
betragtning opfylder dette krav (jf. Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering
m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 180 og den deri nævnte retspraksis).
De indicier, som Kommissionen har påberåbt sig i beslutningen for at bevise, at en virksomhed har overtrådt artikel 81, stk. 1,
EF, skal ikke bedømmes isoleret, men som et hele (jf. Rettens dom af 8.7.2008, sag T-53/03, BPB mod Kommissionen, Sml. II,
s. 1333, præmis 185 og den deri nævnte retspraksis).
Desuden skal der tages hensyn til den omstændighed, at konkurrencebegrænsende foranstaltninger træffes hemmeligt, og derfor
må en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale i de fleste tilfælde udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende
omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for
en tilsidesættelse af konkurrencereglerne (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P,
C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 55-57).
Endvidere er det ifølge fast retspraksis tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at den pågældende virksomhed har deltaget
i møder, hvorunder der blev indgået konkurrencestridige aftaler, uden klart at have taget afstand herfra, for at føre tilstrækkeligt
bevis for, at denne virksomhed deltog i kartellet. Når deltagelsen i sådanne møder er blevet bevist, påhviler det virksomheden
at fremføre indicier af en sådan beskaffenhed, at den kan påvise, at dens deltagelse i de nævnte møder ikke var sket for at
begrænse konkurrencen, og herved påvise, at den over for konkurrenterne havde oplyst, at den deltog i møderne med et andet
formål end deres (dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 155, dommen i sagen Kommissionen
mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 96, og dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 81).
Begrundelsen for dette retsprincip er, at virksomheden, der har deltaget i det nævnte møde uden offentligt at tage afstand
fra det, der blev drøftet, har givet de andre deltagere det indtryk, at den tilsluttede sig mødets resultat og ville rette
sig efter det (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 82).
Endvidere bemærkes, at den omstændighed, at en virksomhed ikke følger udfaldet af et møde, der havde et konkurrencebegrænsende
formål, ikke fritager den for ansvaret for sin deltagelse i et kartel, medmindre den offentligt har taget afstand fra dets
indhold (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 85).
Herudover er det fastslået, at begrebet afstandtagen som middel til ansvarsfritagelse skal fortolkes indskrænkende. Særligt
kan den omstændighed, at en aktør forholder sig tavs under et møde, hvorunder en ulovlig samordning vedrørende spørgsmålet
om prispolitik drøftes, ikke sidestilles med en klar og tydelig afstandtagen (jf. i denne retning Rettens dom af 5.12.2006,
sag T-303/02, Westfalen Gassen Nederland mod Kommissionen, Sml. II, s. 4567, præmis 103 og 124).
Imidlertid bemærkes, at den ovennævnte retspraksis om stiltiende accept bygger på den forudsætning, at den pågældende virksomhed
har deltaget i møder, hvorunder der blev indgået konkurrencestridige aftaler (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 81), eller møder af klart konkurrencestridig karakter (dommen i sagen Hüls mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 155). Følgelig finder denne retspraksis ikke anvendelse, når det ikke er uomtvisteligt godtgjort,
at et givent møde var af klart konkurrencestridig karakter (jf. i denne retning Rettens dom af 12.9.2007, sag T-36/05, Coats
Holdings og Coats mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 91).
Med hensyn til sagsøgernes argumenter om værdien af deres erklæringer i anmodningerne indgivet i henhold til samarbejdsmeddelelsen
bemærkes, at ingen EU-retlige bestemmelser eller almindelige principper ifølge fast retspraksis forbyder Kommissionen at påberåbe
sig forklaringer afgivet af andre anklagede virksomheder over for en virksomhed (dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij
m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 41, præmis 512). Det, der er erklæret i henhold til samarbejdsmeddelelsen,
kan derfor ikke alene af den grund anses for at være uden bevismæssig værdi (dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt
ovenfor i præmis 43, præmis 57 og 58).
Frivillige erklæringer fra hoveddeltagerne i et ulovligt kartel bør naturligvis godtages med et vist forbehold, da disse deltagere
kan mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges. Henset til logikken
i den ved samarbejdsmeddelelsen fastlagte procedure indebærer den omstændighed, at der fremsættes anmodning om at være omfattet
af denne meddelelses anvendelsesområde med henblik på at opnå en bødenedsættelse, dog ikke nødvendigvis en tilskyndelse til
at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige deltagere i det påtalte kartel. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen
kan skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe
muligheden for denne for at drage fuld nytte af meddelelsen om bødefritagelse i fare (Rettens dom af 16.11.2006, sag T-120/04,
Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441, præmis 70, og dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor
i præmis 43, præmis 58).
Det må navnlig antages, at såfremt en person indrømmer at have begået en overtrædelse og dermed vedgår, at der foreligger
omstændigheder, der rækker ud over dem, der direkte kunne udledes af de omhandlede dokumenter, indebærer dette a priori, når
der ikke foreligger særlige omstændigheder, der tyder på det modsatte, at denne person har besluttet at sige sandheden. Erklæringer,
der går imod den erklærendes interesser, bør således principielt betragtes som særligt troværdige beviser (Rettens dom i sagen
JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 44, præmis 211 og 212, dom af 26.4.2007, forenede sager T-109/02,
T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 og T-136/02, Bolloré m.fl. mod Kommissionen, Sml. II,
s. 947, præmis 166, og dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 43, præmis 59).
En erklæring fremsat af en virksomhed, som anklages for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre
anklagede virksomheder, kan imidlertid ikke uden støtte i andre beviser betragtes som et tilstrækkeligt bevis for eksistensen
af en overtrædelse begået af sidstnævnte (Rettens dom i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis
44, præmis 219, dom af 25.10.2005, sag T-38/02, Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. II, s. 4407, præmis 285, og dommen i
sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 43, præmis 293).
Ved undersøgelsen af den bevismæssige værdi af erklæringer afgivet af virksomheder, som har indgivet en anmodning i henhold
til samarbejdsmeddelelsen, tager Retten navnlig mængden af overensstemmende beviser, der støtter betydningen af disse erklæringer,
i betragtning (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 44, præmis
220, og dommen i sagen Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 53, præmis 70), og fravær af holdepunkter
for, at disse virksomheder har udvist en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre
betydningen af de øvrige virksomheders bidrag (jf. i denne retning dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor
i præmis 43, præmis 62 og 295).
Med hensyn til domstolskontrollens rækkevidde i denne sag bemærkes, at Retten ifølge fast retspraksis under et annullationssøgsmål
vedrørende en beslutning om anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF generelt skal udøve fuld kontrol med, om betingelserne for
at anvende artikel 81, stk. 1, EF er opfyldt (jf. Rettens dom af 26.10.2000, sag T-41/96, Bayer mod Kommissionen, Sml. II,
s. 3383, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette endvidere komme den virksomhed til gode, der er adressat for den beslutning,
hvorved en overtrædelse fastslås, i henhold til princippet om uskyldsformodning, der som et grundlæggende EU-retligt princip
bl.a. finder anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, som vil
kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder (dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis
149 og 150).
I lyset af disse grundlæggende betragtninger behandles de af sagsøgernes argumenter, som i det væsentlige består i, at Kommissionen
ikke har godtgjort, at Barlos deltagelse i de fire omhandlede møder udgjorde en overtrædelse af artikel 81 EF.
For det første bemærkes vedrørende mødet i april 1998 i Dernbach, at det er beskrevet som følger i 151. betragtning til den
anfægtede afgørelse:
»I april 1998 afholdtes det andet af de møder, der er nævnt ovenfor i 144. betragtning, på hotel […] i Dernbach. Dette havde
ifølge Atofina ligeledes til formål at foranstalte nye prisstrukturer i Tyskland, og deltagerne traf foranstaltninger for
at sikre, at disse strukturer ville fungere og blive overholdt, særligt med hensyn til anvendelsen af højere priser for små
mængder og reduceringen af de omkostninger, der skulle overvæltes på kunderne […] Barlo, som har bekræftet, at dette møde
fandt sted, og at [B.] var til stede, har anført, at formålet med mødet oprindeligt var at drøfte spørgsmål vedrørende markedsudviklingen,
men at dagsordenen i virkeligheden blev udvidet til annoncering af nye prisstrukturer, som skulle finde anvendelse på kunderne
til de dyreste serviceydelser. Da det ikke var lykkedes deltagerne at nå til enighed om, hvorledes kunderne skulle faktureres
for serviceydelser, gjorde Barlo intet forsøg efter mødet på at hæve gennemsnitsprisen på PMMA i faste plader […] Selv om
det ifølge Degussa er muligt, at dette møde var det samme som mødet den 16. marts 1998, der er nævnt ovenfor i 148. betragtning
[…], har Kommissionen på baggrund af Atofinas og Barlos erklæringer konkluderet, at det møde, der refereres til i denne betragtning,
faktisk fandt sted i april 1998.«
Det fremgår af sagsakterne og ordlyden af 151. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen har bygget sin fastlæggelse
af indholdet af det nævnte møde på to forhold, nemlig dels Atofinas erklæringer i selskabets anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen,
dels sagsøgernes svar på klagepunktsmeddelelsen.
Først bemærkes, at det, henset til disse forhold, i tilstrækkelig grad er godtgjort, at det omhandlede møde havde et åbenbart
konkurrencebegrænsende formål.
For det første har sagsøgerne ikke ret i, at den af B afgivne beskrivelse udgør det eneste bevismateriale vedrørende spørgsmålet,
om dette møde kan karakteriseres som konkurrencebegrænsende. Det fremgår nemlig af Atofinas erklæring, at formålet med dette
møde var at sikre, at de nye prisstrukturer ville fungere og blive overholdt, hvilket må betegnes som et åbenbart konkurrencebegrænsende
formål. Denne konklusion ændres ikke af den omstændighed, at der er tale om en erklæring i generelle vendinger, der omhandler
flere møder.
For det andet skal det fremhæves, at sagsøgerne ikke har rejst tvivl om rigtigheden af den beskrivelse, som deres egen repræsentant,
B., har afgivet. I modsætning til, hvad de har anført, kan det imidlertid også ud fra denne beskrivelse fastslås, at der var
tale om et kartelmøde. Det fremgår nemlig deraf, at nye prisstrukturer blev meddelt, og at disse nye prisstrukturer blev drøftet,
uanset at deltagerne ifølge B. ikke nåede til enighed herom. Den omstændighed, at disse drøftelser ifølge B. ikke førte til
nogen aftale, ændrer ikke ved, at dette møde havde en åbenbart konkurrencebegrænsende karakter, eftersom det i det mindste
drejede sig om udveksling af kommercielt følsomme oplysninger.
Desuden skal det fremhæves, at disse to forhold gensidigt underbygger hinanden, især drøftelserne af »nye prisstrukturer«
og Barlos tilstedeværelse deri. Det kan under disse omstændigheder ikke afkræfte Kommissionens konklusion vedrørende sagsøgerne,
at der ifølge Atofina var andre virksomheder til stede på mødet, som ikke er angivet i den anfægtede beslutning.
Endvidere kan der ikke på baggrund af Degussas erklæringer i selskabets svar på klagepunktsmeddelelsen rejses tvivl om den
af Atofina og B. afgivne beskrivelse. Degussa anførte nemlig blot, at selskabet ikke specifikt kunne bekræfte, at der blev
afholdt et møde i april 1998, idet det understregede, at det ikke kunne udelukke det. Selskabet anførte, at det muligvis drejede
sig om det samme møde som det, der fandt sted den 16. marts 1998. Det skal imidlertid fremhæves, således som det fremgår af
fodnote 92 i den anfægtede beslutning, at Degussa desuden nævnte, at en repræsentant for Barlo var til stede på sidstnævnte
møde.
I øvrigt har Atofina i en senere erklæring, afgivet som svar på Kommissionens begæring om oplysninger, ligeledes tidsfæstet
det omhandlede møde til den 16. marts 1998, frem for til april, og samtidig bekræftet selskabets beskrivelse. Denne usikkerhed
med hensyn til den nøjagtige dato for det omhandlede møde kan imidlertid ikke disculpere sagsøgerne, i betragtning af deres
erklæringer og den omstændighed, at den dato, der er lagt til grund, dvs. april 1998 i stedet for den 16. marts 1998, er til
deres fordel, idet Kommissionen har regnet deres deltagelse i overtrædelsen fra denne dato (den sidste dag i april).
Herudover bemærkes med hensyn til vurderingen af Barlos adfærd på mødet i Dernbach, at sagsøgerne ikke har bestridt selskabets
tilstedeværelse i det omhandlede møde og ikke har hævdet, at det offentligt tog afstand fra mødets indhold (jf. præmis 47
ovenfor).
Under disse omstændigheder er Barlos tilstedeværelse på mødet i sig selv nok til at fastslå, at selskabets adfærd var i strid
med artikel 81 EF, eftersom det fremgår af det foregående, at mødet i det mindste drejede sig om drøftelse af priser og derfor
må karakteriseres som åbenbart konkurrencebegrænsende (jf. præmis 37 og 38 ovenfor). I modsætning til det af sagsøgerne anførte
burde B. i denne situation have indset, at han deltog i et kartelmøde og offentligt have taget afstand herfra (jf. præmis
47, 48 og 51 ovenfor).
Den omstændighed, at Barlo ikke hævede sine priser som følge af mødet, er – selv ikke hvis det antages at være godtgjort –
tilstrækkeligt til at rejse tvivl om sagsøgernes ansvar (jf. præmis 49 ovenfor). Under alle omstændigheder har sagsøgerne
ikke påvist, at Barlos ikke tog hensyn til de oplysninger, der var blevet udvekslet på mødet, i sin markedsadfærd (jf. præmis
40 ovenfor).
For det andet bemærkes vedrørende mødet den 29. juni 1998 i Darmstadt, som er omhandlet i 155. betragtning til den anfægtede
beslutning, at sagsøgerne ikke har bestridt mødets konkurrencebegrænsende karakter. De har imidlertid anført, at det ikke
er blevet godtgjort, at Barlo havde til hensigt med sin egen adfærd at bidrage til de andre deltageres fælles mål på en sådan
måde, at Barlos tilstedeværelse på mødet kunne karakteriseres som en overtrædelse af artikel 81 EF.
Denne argumentation kan imidlertid ikke tiltrædes.
I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at fastslå på baggrund af beskrivelsen af dette møde i 155. betragtning til den
anfægtede beslutning, som sagsøgerne ikke har bestridt, at det var et åbenbart konkurrencebegrænsende møde. Under disse omstændigheder
følger det af den retspraksis, der er henvist til i præmis 47 ovenfor, at det var op til Barlo offentligt at tage afstand
fra mødets indhold.
Særligt bemærkes, at den omstændighed, at Barlo har givet udtryk for ikke at have ændret sin prispolitik (155. betragtning,
in fine, til den anfægtede beslutning), ikke kan anses for at udgøre en offentlig afstandtagen (jf. præmis 50 ovenfor).
Tilsvarende kan den argumentation, hvorefter karteldeltagerne havde inviteret Barlo til dette møde med henblik på at involvere
selskabet i kartellet, men at dette ikke var lykkedes, ikke tiltrædes. Den manglende offentlige stillingtagen bevirker nemlig,
at det – modsat det af sagsøgerne hævdede – ikke er påvist, at Barlo ikke lod de andre deltagere antage, at selskabet samtykkede
i eller bøjede sig for det aftalte.
Sagsøgernes argumentation, dels om, at det var det første møde med prisdrøftelser, hvorunder en repræsentant for Barlos var
til stede, og at et sådant konkurrencebegrænsende indhold kom bag på sidstnævnte, dels om, at Barlo afstod fra enhver aktiv
deltagelse i mødet, og at det ikke er påvist, at Barlo ændrede sin prispolitik som følge af dette møde, samt at den anfægtede
beslutning ikke omtaler Barlos repræsentant i forbindelse med noget efterfølgende møde, er under disse omstændigheder uden
betydning. Som det fremgår af det foregående, var det i øvrigt ikke det første møde, Barlos repræsentant deltog i. Således
som der er redegjort for ovenfor, modsiges Lucites erklæringer i denne retning af Atofinas, Degussas og sagsøgernes egne erklæringer.
For det tredje har sagsøgerne anført vedrørende mødet den 24. februar 2000 i Heidelberg, at Kommissionens beskrivelse i 167.
betragtning til den anfægtede beslutning er urigtig, og at det ikke var et kartelmøde, men et »uventet« »forsøg« på at indgå
en prisaftale og involvere Barlo, hvilket ikke lykkedes.
Hertil bemærkes for det første, at 167. betragtning til den anfægtede beslutning korrekt gengiver indholdet af den erklæring,
som sagsøgerne afgav i deres svar på klagepunktsmeddelelsen, hvis rigtighed ikke er blevet bestridt inden for rammerne af
denne sag. I modsætning til det af sagsøgerne anførte er denne erklæring imidlertid i sig selv nok til at påvise, at det omhandlede
møde havde en åbenbart konkurrencebegrænsende karakter. Det fremgår nemlig utvetydigt, at Degussa og Atofina præsenterede
deres nye prisstruktur for at tilskynde de andre deltagere til at følge deres eksempel, og at deltagerne »drøftede« dette
emne. Selv om den af sagsøgerne hævdede omstændighed, at denne »drøftelse« endte uden noget håndgribeligt resultat, måtte
anses for godtgjort, er det ikke tilstrækkeligt til at ændre ved, at det nævnte møde havde konkurrencebegrænsende karakter,
eftersom det i hvert fald omhandlede en prisdrøftelse og udveksling af kommercielt vigtige oplysninger. Da Barlo ikke offentligt
har taget afstand fra mødets indhold, godtgør Barlos blotte tilstedeværelse på dette møde sagsøgernes deltagelse i kartellet
(jf. præmis 37 og 47-51 ovenfor).
For det andet er det af Kommissionen anførte, hvorefter virksomhederne »[var] mødtes for at efterprøve gennemførelsen af aftaler
om prisstigninger«, at det »var konstateret i de foregående måneder, at priserne på visse nationale markeder enten ikke var
steget eller kun delvist«, og at »deltagerne også [havde] udvekslet oplysninger om markedet«, understøttet af indholdet af
Degussas erklæringer, som Kommissionen har fremlagt på Rettens begæring (jf. præmis 23 ovenfor). For så vidt som Kommissionen
med henvisning til 117. betragtning til den anfægtede beslutning har hævdet, at udvekslingen særligt vedrørte markedspriserne,
understøttes dette desuden af sagsøgernes erklæring, som er omhandlet i den foregående præmis, og som nævner den omstændighed,
at Degussa og Atofina havde præsenteret deres nye prisstrukturer.
Under disse omstændigheder, herunder navnlig henset til sagsøgernes egen erklæring, som ikke er bestridt, hvad angår indholdet
af det omhandlede møde, kan deres andre argumenter ikke tiltrædes. Særligt er det uden betydning, at virksomheden »Repsol«
ikke er nævnt i den anfægtede beslutning blandt mødedeltagerne, hvorimod Degussa har angivet selskabets tilstedeværelse, og
at Lucite ikke erindrer, at der afholdtes noget møde den dag. Det samme gælder argumenterne om, at Degussa i sit svar på klagepunktsmeddelelsen
korrigerede visse aspekter af sine tidligere erklæringer. I øvrigt har sidstnævnte ikke rejst tvivl om den konkurrencebegrænsende
karakter af drøftelserne mellem de involverede virksomheder. Endelig bemærkes med hensyn til sagsøgernes argument, hvorefter
det af Kommissionen anførte om, at udvekslingen vedrørte oplysninger »som dem, der er nævnt […] i 117. betragtning«, ikke
er underbygget, at sagsøgerne selv har erkendt, at Degussa og Atofina havde præsenteret deres nye prisstrukturer. Heraf følger,
at konklusionen om, at der på mødet udveksledes kommercielt vigtige oplysninger, ikke ændres, selv hvis det antages, at det
ikke er godtgjort, at der udveksledes oplysninger af alle de typer, der er nævnt i 117. betragtning.
For det fjerde bemærkes vedrørende mødet den 21. august 2000 i Deidesheim, at der i 168. betragtning til den anfægtede beslutning
er en detaljeret beskrivelse af dette møde, der primært bygger på håndskrevne notater, som er gjort af Lucites repræsentant
under mødet og fundet under et kontrolbesøg i Lucites forretningslokaler, og hvoraf bl.a. fremgår, at Barlo havde planlagt
en prisstigning. Dette møde og dets konkurrencebegrænsende karakter er efterfølgende blevet bekræftet af såvel Lucite i selskabets
anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen som af Degussa og Atofina. Barlo har bekræftet selskabets tilstedeværelse på
det omhandlede møde og dets åbenbart konkurrencebegrænsende karakter, idet selskabet har anført følgende:
»Den 21. august 2000 afholdtes et fjerde møde i Deidesheim […], som havde »e-handel« på dagsordenen, hvilket var et tema,
som på daværende tidspunkt ligeledes var genstand for adskillige drøftelser på møder i regi af CEFIC. Invitationen til mødet
kom atter fra Degussa. I stedet for at tale om e-handel havde Degussa og Atofina ændret dagsordenen med henblik på at foreslå
en prisstigning i november 2000. Degussa og Atofina havde udvekslet detaljerede oplysninger om deres priser og meddelte deres
plan om en prisstigning i november 2000. Ifølge de oplysninger, som [sagsøgerne] havde kendskab til, gav [B.] ikke sit samtykke
til nogen prisstigning […]«
I betragtning heraf må det fastslås, at der er ført tilstrækkeligt bevis for mødets konkurrencebegrænsende karakter og Barlos
tilstedeværelse på mødet.
Desuden har sagsøgerne ikke inden for rammerne af denne sag rejst tvivl om beskrivelsen i 168. betragtning til den anfægtede
beslutning; de har derimod blot hævdet, at Kommissionen ikke har godtgjort, at Barlos tilstedeværelse på mødet var i strid
med artikel 81 EF, idet Barlo ikke gav sit samtykke til Atofinas og Degussas forslag. Ifølge sagsøgerne var dette møde således
»uventet« »forsøg« på at få Barlo med i kartellet. De har ligeledes understreget, at der ikke er ført bevis for, at Barlo
har foretaget den på mødet aftalte prisstigning, hvilket Kommissionen har erkendt i og med, at datoen for dette møde svarer
til slutningen af den periode, hvori sagsøgerne deltog i overtrædelsen.
Dette argument kan imidlertid ikke ændre Kommissionens konklusion om overtrædelsen af artikel 81 EF.
For det første strider argumentet, hvorefter Barlo ikke gav sit samtykke til prisstigningerne, mod indholdet af de håndskrevne
notater, som Lucites repræsentant tog, og som efterfølgende er blevet bekræftet af Lucite, Degussa og Atofina.
For det andet bemærkes, at selv hvis det antages, at Barlo ikke gav sit udtrykkelige samtykke til en prisstigning, har selskabet
dog deltaget i et åbenbart konkurrencebegrænsende møde, hvorunder der blev drøftet og besluttet prisstigninger samt udvekslet
kommercielt følsomme oplysninger, uden at tage afstand fra mødets indhold. Under disse omstændigheder er der ført bevis for
overtrædelsen af konkurrencereglerne i overensstemmelse med de principper, der er redegjort for i den retspraksis, der er
henvist til i præmis 49 ovenfor. Særligt er den omstændighed, at mødets indhold var »uventet« for Barlo, og at selskabet ikke
fulgte op på mødets resultater, uden betydning.
I øvrigt godtgør Atofinas erklæring, hvorefter »mødets formål var at forsøge at genskabe tilliden mellem Degussa/Ato[fina]/Lucite/Barlo
med henblik på prisstigning«, langt fra, at mødet ikke var et planlagt kartelmøde, sådan som sagsøgerne har hævdet; den bekræfter
snarere mødets åbenbart konkurrencebegrænsende karakter, Barlos tilstedeværelse på mødet, og at Barlo allerede havde været
involveret i kartellet forud for dette møde.
Henset til det foregående må det fastslås, at Kommissionen med rette har anset Barlos deltagelse i de fire ovennævnte møder
for at udgøre en overtrædelse af artikel 81 EF.
Denne konklusion ændres ikke af sagsøgernes argumenter, hvorefter bevisbyrden, som Kommissionen har forsøgt at vende om, i
denne sag skal gøres til genstand for en »særlig opmærksomhed« på grund af, at Barlo erhvervede de sagsøgende selskaber fire
år efter overtrædelsens ophør, og at sagsøgerne som følge deraf ikke havde mulighed for at fremlægge deres eget bevismateriale.
Det fremgår nemlig af det foregående, at der er ført bevis for overtrædelsen af artikel 81 EF i overensstemmelse med fast
retspraksis om bevisførelse.
Eftersom den konklusion, der er draget i præmis 88 ovenfor, bygger på utvetydige beviser indsamlet af Kommissionen, kan sagsøgernes
argumenter, som i det væsentlige består i at give en anden »plausibel forklaring« på de faktiske omstændigheder end Kommissionens,
heller ikke tiltrædes (jf. i denne retning dommen i sagen Coats Holdings og Coats mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis
51, præmis 72 og 74).
Det foreliggende klagepunkt må derfor forkastes.
–       Om det bestridte møde i Barcelona (Spanien) i maj-juni 1999 (164. betragtning til den anfægtede beslutning)
Til forskel fra de fire møder, der er behandlet ovenfor, har sagsøgerne benægtet, at Barlo deltog i noget møde i maj eller
juni 1999, og desuden hævdet, at Kommissionen ikke har godtgjort, at mødet blev afholdt. Dette møde skulle ellers være af
»afgørende betydning« i forhold til dem, eftersom det er bindeleddet mellem to møder i 1998 og to møder i 2000, hvor Barlo
var til stede.
I denne forbindelse mindes om, at 164. betragtning til den anfægtede beslutning har følgende ordlyd:
»I maj eller juni 1999 afholdtes et møde mellem repræsentanterne for Atofina, ICI, Degussa, Barlo og Irpen (en lokal producent)
på et hotel i Barcelona. Mødets formål var at informere Irpen om og involvere dem i prisaftalerne. Drøftelserne angik også
fastsættelse af minimumspriser, herunder pr. lastpalle. Drøftelserne omhandlede land for land og kunde for kunde, idet prisstigningerne
blev nøje planlagt for hvert land.«
Det er ubestridt, som fremhævet af sagsøgerne, at Kommissionen ikke var i besiddelse af nogen dokumentation for dette møde,
hverken for dets konkurrencebegrænsende karakter eller for selve dets afholdelse og dets deltagere. Kommissionen har nemlig
til støtte for beskrivelsen af dette møde i den anfægtede beslutning alene henvist til en erklæring, som Atofina afgav i forbindelse
med selskabets anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen, og den bekræftelse, som Degussa fremkom med i selskabets svar
på klagepunktsmeddelelsen.
Det skal derfor undersøges, om der i kraft af disse erklæringer er ført tilstrækkeligt bevis for Barlos deltagelse i det omtvistede
møde.
I den forbindelse skal det bemærkes, således som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 52-54 ovenfor, at de
erklæringer, der er fremsat i forbindelse med politikken om bødenedsættelse, spiller en vigtig rolle. Disse erklæringer, der
afgives i virksomheders navn, har en ikke ubetydelig bevisværdi, idet de giver anledning til betydelige juridiske og økonomiske
risici (jf. ligeledes Rettens dom af 24.3.2011, sag T-385/06, Aalberts Industries m.fl. mod Kommissionen, endnu ikke trykt
i Samling af Afgørelser, præmis 47). Det fremgår dog også af den retspraksis, der er henvist til i præmis 53 og 55 ovenfor,
at erklæringer afgivet af en anklaget virksomhed i forbindelse med en anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen skal vurderes
med forsigtighed, og at de, når de er bestridt, i almindelighed ikke kan lægges til grund uden at være underbyggede.
Ved vurderingen af den bevismæssige værdi af erklæringer afgivet af virksomheder, der har indgivet en anmodning i henhold
til samarbejdsmeddelelsen, tager Retten desuden bl.a. hensyn til, med hvilken styrke samstemmende indicier underbygger relevansen
af erklæringerne (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 44, præmis 220, og dommen
i sagen Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 53, præmis 70). Tilsvarende er relevansen af en erklæring
i givet fald afgørende for, i hvilket omfang den skal underbygges (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering m.fl.
mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 44, præmis 220).
Hvad angår erklæringen, som Atofina i denne sag har afgivet i selskabets anmodning indgivet i henhold til samarbejdsmeddelelsen,
har sagsøgerne anført, at den ikke har bevismæssig værdi, fordi den ikke er tilstrækkeligt præcis.
Hertil bemærkes, at Atofina har forbundet det omhandlede møde med en række andre møder, som angiveligt blev afholdt i perioden
fra sommeren 1997 til 1999, og som er beskrevet på en side vedrørende selskabets anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsen,
der var vedlagt som bilag til svarskriftet. Øverst på denne side, som har overskriften »deltagere«, har Atofina angivet de
berørte virksomheder, dvs. Atoglas, Röhm, Degussa, Lucite (ICI), Repsol og Barlo, og deres repræsentanters identitet, herunder
hvad Barlo angår »W. [B.] + E. [S.] fra 99«. Dernæst har Atofina beskrevet fem møder i Tyskland, herunder to møder i Darmstadt
i sommeren og efteråret 1998, i Frankrig og Italien. Endelig har Atofina nederst på siden anført følgende:
»Maj/juni 99
Møde på et hotel i centrum af Barcelona: de samme foruden Irpen (en lokal producent) og repræsentanter for lokale netværk
var til stede.
Indholdet af drøftelserne i Darmstadt og på lokalt plan:
Distributørernes prisniveau (70% af markedet), fastlæggelse af mål om minimumsprisen for forarbejdere, fastsættelse af minimumsprisen
pr. lastpalle.«
Det må konstateres, at denne erklæring i modsætning til det af sagsøgerne hævdede gjorde det muligt at identificere såvel
mødedeltagerne som mødets konkurrencebegrænsende indhold. Angivelsen »de samme foruden Irpen« skal nemlig læses i lyset af
den angivelse af deltagerne i forskellige møder, der står øverst på siden i Atofinas erklæring, hvor sidstnævnte bl.a. har
anført »Barlo[:] W. [B.] + E. [S.] fra 99«. Tilsvarende må angivelsen »indholdet af drøftelserne […] og på lokalt plan« ud
fra den kontekst, som den indgår i på denne side, nødvendigvis forstås som en henvisning til det omhandlede møde i Barcelona.
Således bestod indholdet af dette møde ifølge Atofina i fastsættelse af »distributørernes prisniveau«, »fastlæggelse af mål
om minimumsprisen for forarbejdere«, og »fastsættelse af minimumsprisen pr. lastpalle«. Selv om der ikke er henvist til dette
dokument i 164. betragtning til den anfægtede beslutning, fremgår det desuden af sagsakterne, at Atofina efterfølgende i svaret
på en begæring om oplysninger fra Kommissionen afgav yderligere oplysninger om det omtvistede møde og eksplicit angav, at
Barlos repræsentant var til stede. Herudover præciserede Atofina yderligere mødets konkurrencebegrænsende indhold, idet selskabet
anførte, at dets »formål […] var at få Spanien/Portugal omfattet af prisstrukturen og få de lokale producenter til at tilslutte
sig den«.
Det fremgår utvetydigt ifølge Atofina, at Barlos repræsentant var blandt deltagerne i det omhandlede møde, og at sidstnævnte
havde en konkurrencebegrænsende karakter.
Endvidere bemærkes imidlertid, at sagsøgerne med rette har hævdet, at Atofinas erklæring ikke er særlig detaljeret hvad angår
det påståede møde i Barcelona. Således er det ikke derudfra muligt hverken at tids- eller stedfæste mødet nøjagtigt endsige
at fastslå, hvilke emner det konkret omhandlede. Sidstnævnte er først blevet præciseret efterfølgende (jf. præmis 100 ovenfor).
Denne beskrivelse står i kontrast til beskrivelsen af de andre møder, der er nævnt på den pågældende side, hvori der er anført
navnet på de hoteller, hvor møderne fandt sted, de konkrete drøftede emner og i nogle tilfælde også andre præciseringer, såsom
angivelse af, hvilken virksomhed der betalte hoteludgifterne. Således indeholder Atofinas erklæring ingen konkrete oplysninger
om Barlo, bortset fra angivelsen af selskabets repræsentant blandt mødedeltagerne.
Desuden må Atofinas erklæring anses for at være relativt relevant ved Kommissionens vurdering af de andre møder, som den har
nævnt. Det bemærkes nemlig, at ud af de otte andre møder i rækken omhandlet i Atofinas erklæring (mødet i september 1997 i
Dernbach, i april 1998 i Dernbach, i juni 1998 i Idstein (Tyskland), i foråret 1998 i Paris (Frankrig), i sommeren 1998 i
Darmstadt, i efteråret 1998 i Darmstadt og to møder i Milano (Italien) eller i nærheden af Milano i 1999), er kun to møder,
som Barlo har erkendt at have deltaget i, nemlig mødet i Dernbach i april 1998 og i juni 1998 i Darmstadt, blevet foreholdt
sagsøgerne i den anfægtede beslutning. Det bemærkes imidlertid, at ifølge Atofina deltog »deltagerne«, herunder Barlo, som
er nævnt øverst på siden i selskabets erklæring, i hele rækken af møder.
Under disse omstændigheder, hvor der ikke foreligger dokumentation for det omtvistede møde, skal Degussas bekræftelse af Barlos
tilstedeværelse på det omtvistede møde undersøges særligt omhyggeligt.
Indledningsvis bemærkes, at relevansen af Degussas bekræftelse er begrænset henset til dels dens indhold, dels de omstændigheder,
hvorunder den er fremsat.
For det første har Degussa nemlig bekræftet mødets »afholdelse, indhold og deltagere« i meget generelle vendinger uden at
fremkomme med nogen konkret oplysning om Barlo. Den eneste præcise oplysning i denne erklæring vedrører mødets formål (inddragelse
af Irpen i aftalerne) og angår ikke specifikt Barlo. Herudover har Degussa eksplicit givet udtryk for, at selskabet ikke er
i besiddelse af nærmere detaljer, bl.a. har det ikke kunnet oplyse mødedatoen, som mangler på F.s erklæring om transportudgifter
for denne periode.
Det må derfor konstateres, at denne erklæring i relativt ringe grad bekræfter Barlos tilstedeværelse på det omtvistede møde.
For det andet bemærkes vedrørende sagsøgernes argument om, at denne bekræftelse er fremkommet på et meget fremskredent stadie
i sagen, nemlig i svaret på klagepunktmeddelelsen, at denne omstændighed ikke i sig selv kan fratage Degussas erklæring dens
bevismæssige værdi, idet den skal undersøges i lyset af samtlige sagens relevante omstændigheder.
En sådan erklæring har dog en mindre bevismæssig værdi, end hvis den var blevet afgivet spontant og uafhængigt af Atofinas
erklæring. Særligt når den virksomhed, der har indgivet en anmodning om bødefritagelse, har kendskab til alt det materiale,
som Kommissionen har indsamlet under sin undersøgelse, finder logikken i den ved samarbejdsmeddelelsen fastlagte procedure,
hvorefter ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed,
der har fremsat anmodningen (jf. præmis 53 ovenfor), ikke anvendelse i samme omfang, som hvis erklæringen er afgivet spontant
uden kendskab til Kommissionens klagepunkter. Tilsvarende kan de betragtninger, hvorefter erklæringer i henhold til samarbejdsmeddelelsen,
der går imod den erklærendes interesser, principielt bør betragtes som særligt troværdige beviser (jf. præmis 54 ovenfor),
ikke fuldt finde anvendelse på svar på klagepunktsmeddelelsen fra en virksomhed, såsom Degussa, der har indgivet en anmodning
om bødefritagelse.
Desuden kan det ikke udelukkes, at rækkevidden af en sådan erklæring er påvirket af indholdet af klagepunktsmeddelelsen, når
det som i denne sag drejer sig om en bekræftelse i generelle vendinger af et mødes »afholdelse«, »indhold« og »deltagere«.
Denne betragtning illustreres af behandlingen af to møder, som ifølge Atofina fandt sted i Milano eller i nærheden af Milano
i 1999. I sit svar på et spørgsmål fra Retten forklarede Kommissionen, at den »ikke [havde] foreholdt sagsøgerne [disse] to
møder, som Atofina havde nævnt [i sin erklæring], for så vidt som den anden anmodning om bødefritagelse, den fra Degussa,
ikke udtrykkeligt bekræftede Barlos tilstedeværelse på disse møder«. Den præciserede desuden, at »Degussa i punkt 160 i sit
svar på klagepunktsmeddelelse nøjedes med at gøre opmærksom på, at Atofina, Degussa, Lucite, Madreperla og Plastidit var til
stede, som anført i klagepunktsmeddelelsens punkt 240«. Kommissionen har imidlertid ikke forklaret, hvorfor den i klagepunktsmeddelelsens
punkt 240 valgte ikke at nævne Barlo blandt deltagerne i de to møder i Milano eller i nærheden af Milano, hvorimod den havde
nævnt Barlo i forbindelse med det omtvistede møde i Barcelona, og det selv om Atofina i begge tilfælde med samme formulering
(»de samme foruden [...]«) havde angivet, at Barlo var til stede. Det kan derfor ikke udelukkes, at Degussa ved fastlæggelsen
af deltagerne i de konkurrencebegrænsende møder i et vist omfang har støttet sig til klagepunktsmeddelelsens ordlyd frem for
at gengive de faktiske omstændigheder objektivt.
Endelig bemærkes, dels at sagsøgerne tydeligt har bestridt Barlos tilstedeværelse på det omtvistede møde, mens de udtrykkeligt
har erkendt Barlos tilstedeværelse på alle de andre møder, der er foreholdt dem i den anfægtede beslutning; dels at den anfægtede
beslutning ikke indeholder nogen anden bekræftelse af dette møde, som ifølge Atofina også involverede ICI (der er blevet til
Lucite) samt virksomhederne »Repsol« og »Irpen«, og det selv om ICI og Lucite ligeledes har indgivet anmodninger i henhold
til samarbejdsmeddelelsen.
Henset til samtlige forhold i ovenstående analyse, særligt Kommissionens manglende dokumentation af det omhandlede møde eller
mere detaljerede erklæringer vedrørende Barlos tilstedeværelse på mødet, og i betragtning af princippet om, at såfremt der
hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen (jf. præmis 58
ovenfor), må det fastslås, at mødet i Barcelona, der er omhandlet i 164. betragtning til den anfægtede beslutning, ikke kunne
foreholdes sagsøgerne.
I denne forbindelse skal det ganske vist bemærkes, at Kommissionen med rette har anført, at mens den skal indsamle præcist
og samstemmende bevismateriale til at kunne danne sig en fast overbevisning om, at de påståede overtrædelser har fundet sted
(jf. i denne retning dommen i sagen Volkswagen mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 43, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis,
og dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 43, præmis 55), skal hver enkelt af de beviser, den har
fremlagt, ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen, idet det er tilstrækkeligt,
at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav (jf. i denne retning
dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 44, præmis 180 og den deri nævnte retspraksis).
Tilsvarende har Kommissionen med rette fastholdt, at beviserne skal bedømmes i deres helhed under hensyn til alle de relevante
faktiske omstændigheder (jf. i denne retning Rettens dom af 11.3.1999, sag T-141/94, Tyessen Stahl mod Kommissionen, Sml.
II, s. 347, præmis 175).
For så vidt som Kommissionen har anført, at mødet i Barcelona i maj-juni 1999 skal vurderes i lyset af det fortsatte samarbejde
mellem karteldeltagerne, hvilket ifølge Degussa har eksisteret siden 1984-1985, skal det imidlertid bemærkes, at Kommissionen
i den anfægtede beslutning har erkendt, at »Barlos deltagelse i kartellet ikke [kunne] sammenlignes med størsteparten af de
andre virksomheders«, navnlig fordi »den konkurrencebegrænsende kontakt snarere [viste], at Barlo deltog sporadisk i møderne,
hvor virksomheden blot blev underrettet om de konkurrencebegrænsende aftaler og former for samordnet praksis, der var blevet
vedtaget for PMMA i faste plader« (373. betragtning til den anfægtede beslutning). Herudover har Kommissionen ligeledes erkendt,
at Barlo deltog i overtrædelsen i en kortere periode end de andre virksomheder, nemlig fra den 30. april 1998 til den 21.
august 2000, selv om det er godtgjort, at overtrædelsen som sådan varede fra den 23. januar 1997 til den 12. september 2002.
Henset til disse omstændigheder er det ganske plausibelt, at Barlos deltagelse i kartellet var begrænset til de fire møder,
som sagsøgerne har erkendt selskabets tilstedeværelse på. Følgelig ændres konklusionen draget i præmis 112 ovenfor hverken
af en samlet bedømmelse af den række indicier mod sagsøgerne, som Kommissionen har indsamlet, eller af den sammenhæng, som
sagen indgår i.
Heraf følger, at dette klagepunkt skal tiltrædes.
–       Om Barlos manglende deltagelse i anden kontakt eller udveksling
Sagsøgerne har bestridt rigtigheden af angivelserne i 227. betragtning til den anfægtede beslutning. Dels har de anført, at
den detaljerede beskrivelse af de møder, som Barlo har deltaget i, viser, at selskabet ikke under disse møder blev underrettet
om indholdet af de møder, som selskabet ikke havde deltaget i. Dels har de fremhævet, at det på ingen måde er anført i den
anfægtede beslutning, at der forelå anden kontakt eller udveksling, som Barlo skulle have deltaget i, og at der ikke er fremlagt
noget bevis for forekomsten af sådan kontakt eller udveksling.
I denne forbindelse henvises der til, at 227. betragtning til den anfægtede beslutning har følgende ordlyd:
»[…] den omstændighed, at Barlo måske ikke har deltaget i samtlige møder vedrørende den vare, som selskabet er specialiseret
i fremstilling af (dvs. PMMA i faste plader), har ingen indvirkning på vurderingen af selskabets deltagelse i kartellet, eftersom
selskabet har deltaget i møder før og efter de møder, som det ikke deltog i, har været i stand til at holde sig underrettet
og tage hensyn til de oplysninger, der udveksledes med dets konkurrenter, med henblik på at fastlægge dets markedsadfærd […]«
Det bemærkes, at sagsøgernes argumentation bygger på en urigtig udlægning af denne betragtning. Kommissionen nøjedes nemlig
deri med at forkaste sagsøgernes antagelse af, at de ikke kunne være ansvarlige for en samlet og vedvarende overtrædelse,
fordi Barlo kun havde deltaget i et begrænset antal møder. Derimod anførte Kommissionen hverken, at Barlo faktisk var blevet
underrettet om indholdet af de møder, som selskabet ikke havde deltaget i, eller at Barlo havde deltaget i anden kontakt eller
udveksling. Den nøjedes med at anføre, at Barlo kunne være blevet underrettet (»har været i stand til«), hvilket ikke er bestridt
i stævningen.
Sagsøgernes argumentation er derfor irrelevant.
Desuden er det mellem parterne ubestridt, at de klagepunkter, som Kommissionen har foreholdt sagsøgerne, bygger på Barlos
deltagelse i de fem konkurrencebegrænsende møder vedrørende PMMA i faste plader, som er behandlet ovenfor.
I øvrigt henvises der, for så vidt som sagsøgerne har bestridt deres ansvar for den samlede overtrædelse, til behandlingen
nedenfor af det første anbringendes andet led.
Det foreliggende klagepunkt må derfor forkastes.
–       Konklusion vedrørende det første anbringendes første led
Henset til det foregående skal det første anbringendes første led om en urigtig vurdering af Barlos deltagelse i møderne samt
anden kontakt og udveksling tiltrædes for så vidt angår vurderingen af Barlos påståede deltagelse i mødet i maj eller juni
1999 i Barcelona og i øvrigt forkastes. Denne konklusions eventuelle indvirkning på den anfægtede beslutnings lovlighed og
på fastsættelsen af bødens størrelse undersøges nedenfor.
Det første anbringendes andet led om en urigtig vurdering af Barlos deltagelse i en »samlet og fælles konkurrencebegrænsende
plan« for tre varer af PMMA
Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen med urette vurderede i den anfægtede beslutning, at de havde overtrådt artikel
81 EF ved at have tilsluttet sig eller medvirket til en »samlet og fælles konkurrencebegrænsende plan« for tre varer af PMMA,
nemlig sammensætninger til støbning af PMMA, faste plader af PMMA og sanitetsvarer af PMMA.
Hertil bemærkes indledningsvis, at henset til karakteren af overtrædelserne af konkurrencereglerne samt til karakteren og
graden af hårdhed af de hertil knyttede sanktioner, er ansvaret for at have begået overtrædelserne individuelt (dommen i sagen
Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 78).
Dernæst bemærkes, at aftaler og samordnet praksis som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF nødvendigvis må være et resultat
af flere virksomheders medvirken, som alle deltager i overtrædelsen, men deres deltagelse kan have forskellig form, afhængigt
af det pågældende markeds karakter, den enkelte virksomheds stilling på markedet, de tilsigtede mål og måden, hvorpå gennemførelsen
heraf er besluttet eller planlagt. Den omstændighed, at den enkelte virksomhed deltager i overtrædelsen på sin egen måde,
udelukker dog ikke, at virksomheden er ansvarlig for hele overtrædelsen, herunder for de handlinger, som konkret gennemføres
af de andre deltagende virksomheder, men som har samme konkurrencebegrænsende mål eller virkning (dommen i sagen Kommissionen
mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 79 og 80).
En overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF kan følge ikke alene af en enkeltstående handling, men også af en række handlinger
eller en sammenhængende adfærd. Denne fortolkning kan ikke anfægtes under henvisning til, at et eller flere elementer i rækken
af handlinger eller i den sammenhængende adfærd også i sig selv kan udgøre en overtrædelse af den nævnte bestemmelse (jf.
i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 81). Når de forskellige
handlinger indgår i en »samlet plan«, fordi de har det samme formål, nemlig at fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet,
kan Kommissionen med rette pålægge ansvaret for disse handlinger på grundlag af deltagelsen i overtrædelsen betragtet i sin
helhed (jf. dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 258 og den deri nævnte
retspraksis), selv om det godtgøres, at virksomheden kun har deltaget direkte i et eller flere aspekter af overtrædelsen (jf.
Rettens dom af 12.12.2007, forenede sager T-101/05 og T-111/05, BASF og UCB mod Kommissionen, Sml. II, s. 4949, præmis 161
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger af Domstolens praksis, at Kommissionen med henblik på at godtgøre en virksomheds deltagelse i en sådan samlet aftale
skal føre bevis for, at virksomheden havde til hensigt ved sin egen adfærd at bidrage til de fælles mål, deltagerne som helhed
forfulgte, og at den havde kendskab til de konkrete handlinger, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller foretaget
med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne
risiko (dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 87, og dommen i sagen Aalborg
Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 83).
Endelig skal det understreges, at den omstændighed, at en virksomhed ikke har deltaget i samtlige de elementer, som skal være
til stede, for at der er tale om et kartel, eller at den kun har spillet en mindre rolle for de elementer, som den har deltaget
i, skal tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og i givet fald ved fastsættelsen af bødens størrelse
(dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 90, og dommen i sagen Aalborg Portland
m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 86).
I denne sag bemærkes for det første, at det ikke i den anfægtede beslutnings konklusion præciseres, i hvilket omfang adressaterne
herfor helt nøjagtigt holdes ansvarlige for overtrædelsen, idet der i artikel 1 blot er anført »en række aftaler og former
for samordnet praksis i methacrylat-industrien«, uden at de berørte varer konkret er nævnt.
Der henvises dog til, at det er fast retspraksis, at man ikke kan udskille en retsakts konklusion fra dens begrundelse, hvorfor
den om nødvendigt må fortolkes under hensyntagen til de betragtninger, som har ført til dens vedtagelse (jf. Rettens dom af
17.9.2007, sag T-201/04, Microsoft mod Kommissionen, Sml. II, s. 3601, præmis 1258 og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår imidlertid klart af anden betragtning til den anfægtede beslutning, at den samlede og vedvarende overtrædelse
vedrører følgende tre varer af PMMA:
»Denne beslutnings adressater har deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel
53 i methacrylat-industrien vedrørende følgende tre varer:
–        sammensætninger til støbning af PMMA
–        faste plader af PMMA og
–        sanitetsvarer af PMMA.«
Desuden har Kommissionen i 222.-226. betragtning til den anfægtede beslutning fremstillet grundene til, at den fandt, at det
omhandlede kartel kunne anses for at udgøre en samlet og vedvarende overtrædelse vedrørende de tre ovennævnte vare. I denne
sammenhæng beskrives sagsøgernes særlige tilfælde i følgende vendinger:
»Den omstændighed, at de berørte virksomheder ikke har deltaget i samtlige de elementer, der udgør det omfattende kartel,
kan ikke fritage dem for ansvaret for overtrædelsen af artikel 81 [EF]. Det forhold, at Barlo ikke fremstiller alle tre varer
af PMMA i modsætning til de andre deltagere i den konkurrencebegrænsende ordning, ændrer hverken overtrædelsens karakter eller
mål, som var at fordreje den normale prisudvikling for alle disse varer. Det fremgår klart af de faktiske omstændigheder,
der er gengivet i afsnit tre [i den anfægtede beslutning], at alle parter i de konkurrencebegrænsende aftaler tilsluttede
sig og medvirkede, i det omfang det var dem muligt (dvs. afhængigt af om de var specialiserede i fremstillingen af en eller
flere af de af aftalerne omhandlede varer), til denne fælles konkurrencebegrænsende plan« (226. betragtning til den anfægtede
beslutning).
Henset til disse betragtninger til den anfægtede beslutning må det derfor konstateres, at beslutningens artikel 1 holder sagsøgerne
ansvarlige for en samlet og vedvarende overtrædelse vedrørende sammensætninger til støbning af PMMA, faste plader af PMMA
og sanitetsvarer af PMMA.
For det andet bemærkes, at det spørgsmål, der er forelagt Retten, ikke drejer sig om forekomsten af en samlet og vedvarende
overtrædelse vedrørende de tre omhandlede varer, men om sagsøgernes ansvar for en sådan overtrædelse som helhed. Det er nemlig
først i replikken, at sagsøgerne har anført den argumentation, hvorved de rejser tvivl om selve forekomsten af en samlet overtrædelse.
Denne argumentation må anses for at være et nyt anbringende og forkastes i henhold til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement.
I øvrigt er det under alle omstændigheder under hensyntagen til de nedenstående betragtninger ufornødent at behandle det.
Det skal derfor undersøges, om sagsøgernes deltagelse i overtrædelsen alene i kraft af deres adfærd havde en ansvarspådragende
karakter for så vidt angår overtrædelsen som helhed i den periode, hvori sagsøgerne deltog deri.
I denne forbindelse forkastes for det første argumentet, hvorefter Barlo ikke beskæftigede sig med en af varegrupperne, nemlig
sanitetsvarer af PMMA. Det er i denne henseende tilstrækkeligt at konstatere, at Retten allerede har fastslået, at en virksomhed
kan overtræde forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt virksomhedens adfærd, der er koordineret med andre virksomheders
adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked inden for det fælles marked, uden at dette nødvendigvis
indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked (Rettens dom af 8.7.2008, sag T-99/04, AC-Treuhand mod
Kommissionen, Sml. II, s. 1501, og af 8.9.2010, sag T-29/05, Deltafina mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser,
præmis 48). Følgelig indebærer den blotte omstændighed, at Barlo ikke beskæftigede sig med sanitetsvarer af PMMA, ikke nødvendigvis,
at sagsøgerne ikke kunne holdes ansvarlige for en begået overtrædelse, der vedrører denne vare.
For det andet indebærer den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har »frafalde[t] de klagepunkter, der
er foreholdt [sagsøgerne] vedrørende sammensætninger til støbning af PMMA« (93. betragtning til den anfægtede beslutning),
heller ikke, at de ikke kunne holdes ansvarlige for en samlet overtrædelse, der bl.a. vedrører denne vare.
Ganske vist har Kommissionen i 93. betragtning til den anfægtede beslutning anvendt en uheldig formulering, som kan virke
uforenelig med et ansvar for sagsøgerne for en sådan samlet overtrædelse, som er fastslået i den anfægtede beslutnings artikel
1, og som må fortolkes i lyset af 2. og 226. betragtning dertil (jf. præmis 130-134 ovenfor). Henset til betragtningerne til
den anfægtede beslutning som helhed må 93. betragtning til den anfægtede beslutning dog nødvendigvis forstås således, at det
efter Kommissionens opfattelse ikke var godtgjort, at Barlo direkte havde deltaget i den del af kartellet, der vedrørte sammensætninger
til støbning af PMMA. Denne blotte omstændighed udelukker imidlertid ikke i sig selv sagsøgernes ansvar for den samlede overtrædelse
vedrørende de tre berørte varer (jf. præmis 126 ovenfor).
For det tredje er den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har anført, at der over en periode på mere
end to år var afholdt fem møder, hvoraf ingen i øvrigt udgjorde et »hovedmøde«, hvor de »grundlæggende samarbejdsaftaler«
blev indgået (105. betragtning til den anfægtede beslutning), heller ikke tilstrækkelig til at udelukke et ansvar for sagsøgernes
vedkommende for en samlet overtrædelse.
Det fremgår nemlig af retspraksis, at den omstændighed, at de forskellige virksomheder kan have haft forskellige roller i
forbindelse med opnåelsen af et fælles mål, ikke forhindrer, at det konkurrencebegrænsende formål, og dermed overtrædelsen,
er identisk, forudsat at hver enkelt virksomhed på sin måde har bidraget til opnåelsen af det fælles mål (jf. Rettens dom
af 28.4.2010, sag T-452/05, BST mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
Desuden er det allerede fastslået, at i forbindelse med en samlet aftale, som strækker sig over flere år, er en afbrydelse
på nogle måneder i kartellets aktiviteter af mindre betydning. Den omstændighed, at de forskellige aktiviteter indgår i en
samlet plan, fordi de har det samme formål, er derimod afgørende (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 260, og dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 43, præmis 483).
Tilbage står for det fjerde i lyset af sagsøgernes argumenter at efterprøve, om betingelserne opstillet i den retspraksis,
der er nævnt i præmis 128 ovenfor, er opfyldt.
I denne forbindelse bemærkes, at Retten har fastslået, at en virksomhed kan holdes ansvarlig for et omfattende kartel, også
selv om det godtgøres, at virksomheden kun har deltaget direkte i et eller flere aspekter af kartellet, dels såfremt virksomheden
vidste eller nødvendigvis burde vide, at den hemmelige aftale, den deltog i, især gennem regelmæssige møder afholdt gennem
flere år, var led i en samlet foranstaltning til forstyrrelse af konkurrencekræfternes frie spil, dels såfremt denne foranstaltning
dækkede samtlige aspekter af kartellet (Rettens dom af 8.7.2004, sag T-48/00, Corus UK mod Kommissionen, Sml. II, s. 2325,
præmis 176, og dommen i sagen BST mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 141, præmis 32).
Således er den blotte omstændighed, at der i henseende til formålet er identitet mellem en aftale, som en virksomhed har deltaget
i, og et mere omfattende kartel, ikke tilstrækkeligt til at anse virksomheden for at have deltaget i det omfattende kartel.
Det er således kun, såfremt virksomheden i forbindelse med sin deltagelse i denne aftale vidste eller burde have vidst, at
den dermed indgik i det mere omfattende kartel, at dens deltagelse i den pågældende aftale kan betragtes som udtryk for dens
deltagelse i det mere omfattende kartel (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-28/99, Sigma Tecnologie mod Kommissionen, Sml. II,
s. 1845, præmis 45 og dommen i sagen Bolloré m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 54, præmis 209).
Det skal i denne sammenhæng først bemærkes, at Kommissionen ikke har godtgjort, endsige påstået, at Barlo vidste eller burde
have vidst, at selskabet ved at deltage i et kartel vedrørende faste plader af PMMA indgik i et omfattende kartel vedrørende
tre varer af PMMA.
Således som det med rette er anført af sagsøgerne, har Kommissionen derimod selv erkendt i den anfægtede beslutning, at »Barlo
ikke havde eller ikke nødvendigvis kunne have haft kendskab til den verdensomspændende plan om konkurrencebegrænsende ordninger
[…]« (335. betragtning til den anfægtede beslutning).
Tilsvarende har Kommissionen ikke hævdet, at Barlo havde kendskab til de konkrete handlinger, som de øvrige virksomheder havde
planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet
på at løbe den dermed forbundne risiko. Tværtimod har den i svarskriftet anført, at Barlo var vidende om, at selskabets konkurrenter
foretog handlinger med dette samlede formål i det mindste »vedrørende faste plader af PMMA«.
Den af Kommissionen forfægtede antagelse bygger nemlig på den eneste påstand, at den overtrædelse, hvorom Barlo kan have haft
den »subjektive opfattelse«, at den kun omfattede faste plader af PMMA, i virkeligheden var en integrerende del af en mere
omfattende samlet overtrædelse vedrørende tre varer af PMMA. Det fremgår imidlertid klart af den retspraksis, der er nævnt
i præmis 128, 143 og 144 ovenfor, at den subjektive opfattelse af overtrædelsen er et relevant moment i forhold til artikel
81, stk. 1, EF. Der henvises i denne forbindelse til, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse, medmindre der foreligger
en samstemmende vilje mellem de berørte parter (jf. Rettens dom af 19.5.2010, sag T-18/05, IMI m.fl. mod Kommissionen, endnu
ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 88 og den deri nævnte retspraksis).
Desuden skal det understreges, at det ikke af den blotte omstændighed, at Barlo kendte og fulgte de konkurrencebegrænsende
mål for så vidt angår faste plader af PMMA, kan udledes, at selskabet havde kendskab til det samlede formål, kartellet som
helhed forfulgte i methacrylat-industrien. Som det allerede er fastslået, kan begrebet et samlet formål nemlig ikke fastsættes
under en generel henvisning til en konkurrenceforvridning i en bestemt sektor, eftersom påvirkningen af konkurrencen, som
formål eller virkning, udgør et væsentligt forhold ved enhver adfærd, som er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 81,
stk. 1, EF. En sådan definition af begrebet et samlet formål risikerer, at begrebet en samlet og vedvarende overtrædelse ville
blive berøvet en del af sin mening, i det omfang den ville bevirke, at flere former for adfærd vedrørende en erhvervssektor,
som er forbudt i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, systematisk skal kvalificeres som forhold, der udgør en samlet overtrædelse
(Rettens dom i sagen BASF og UCB mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 127, præmis 180, og dom af 28.4.2010, sag T-446/05,
Amann & Söhne og Cousin Filterie mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 92).
Ifølge Kommissionens antagelse kan en samlet overtrædelse tilregnes en virksomhed på grundlag af den blotte konstatering af
objektive sammenhænge mellem denne overtrædelse og den aftale, som virksomheden har deltaget i, såsom at de vedrører samme
erhvervssektor, og det uden at det godtgøres, at virksomheden var vidende om, at der forelå en sådan samlet overtrædelse,
eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.
Det må derfor fastslås, at Kommissionen ikke har godtgjort, at Barlos deltagelse i overtrædelsen vedrørende faste plader af
PMMA i kraft af selskabets egen adfærd havde medført, at sagsøgerne ifaldt ansvar for den samlede overtrædelse, og det første
anbringendes andet led er således velbegrundet.
Følgelig skal den anfægtede beslutnings artikel 1 annulleres, i det omfang den fastslår, at sagsøgerne har overtrådt artikel
81, stk. 1, EF og EØS-aftalens artikel 53 ved at deltage i en række aftaler og samordnet praksis vedrørende ikke blot faste
plader af PMMA, men også sammensætninger til støbning af PMMA og sanitetsvarer af PMMA.
Denne konklusions eventuelle indvirkning på størrelsen af den bøde, sagsøgerne er pålagt, undersøges herefter i forbindelse
med prøvelsen af det andet anbringendes andet led om urigtig vurdering af overtrædelsens grovhed.
Det første anbringendes tredje led om en urigtig vurdering af Barlos deltagelse i en samlet overtrædelse
Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ikke har ført tilstrækkeligt bevis for, at de havde begået en samlet overtrædelse.
De har fremhævet, at den anfægtede beslutning bygger på, at Barlo deltog i fem møder, som blev afholdt i løbet af en periode
på mere ned to år, hvilket ud fra et praktisk synspunkt udelukker enhver form for uafbrudt deltagelse i kartellet. Desuden
har sagsøgerne anført, at den anfægtede beslutning – bortset fra det påståede møde i Barcelona i maj eller juni 1999, som
de bestrider afholdelsen af – bygger på fire møder, hvoraf de to første anses for at være blevet afholdt i første kvartal
1998, mens de to andre fandt sted i 2000, dvs. at der var et interval på 20 måneder mellem disse møder.
Hertil bemærkes, at overtrædelsens varighed udgør en integrerende del af overtrædelsesbegrebet i henhold til artikel 81, stk. 1,
EF, som det først og fremmest påhviler Kommissionen at føre bevis for. I henhold til retspraksis er det et krav, at Kommissionen
i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses varighed, i det mindste skal
støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger indbyrdes så nær, at det med rimelighed
kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer (jf. Rettens dom af 9.7.2009, sag T-450/05,
Peugeot og Peugeot Nederland mod Kommissionen, Sml. II, s. 2533, præmis 220 og den deri nævnte retspraksis).
Det er desuden fastslået, at den omstændighed, at kartellet som sådan har været uafbrudt, ikke gør det muligt at udelukke,
at en eller flere af dets deltagere har afbrudt deres deltagelse i en vis periode (dommen i sagen IMI m.fl. mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 148, præmis 83).
Herudover bemærkes med hensyn til Kommissionens antagelse af, at der ved undersøgelsen af overtrædelsens vedvarende karakter
skal tages hensyn til undladelse af afstandstagen i forhold til kartellet og undladelse af at genindføre en decideret selvstændig
politik og ikke kun til undladelse af at deltage i kartellets aktiviteter i en kortere periode, at dette kun kan være relevant,
når Kommissionen har løftet den bevisbyrde, der påhviler den, nemlig fremlæggelsen af beviser vedrørende faktiske omstændigheder,
som i tidsmæssig henseende ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden til, at det med rimelighed kan fastslås, at en overtrædelse
har varet uafbrudt mellem to præcise datoer (jf. dommen i sagen IMI m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 148, præmis
86 og den deri nævnte retspraksis). Uden en sådan bevisførelse ville anerkendelse af Kommissionens antagelse nemlig føre til,
at bevisbyrden for overtrædelsens varighed overvæltedes på sagsøgerne i modstrid med de principper, der er henvist til i præmis
43 og 155 ovenfor.
Heraf følger, at det må undersøges, om Kommissionen i denne sag, sådan som den har hævdet, har fremlagt beviser vedrørende
faktiske omstændigheder, som i tidsmæssig henseende ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden.
I denne forbindelse bemærkes desuden, at selv om den periode, der adskiller to udslag af en ulovlig adfærd, er et relevant
kriterium med henblik på at fastlægge en overtrædelses vedvarende karakter, forholder det sig ikke desto mindre således, at
spørgsmålet, om nævnte periode er tilstrækkelig lang til at udgøre en afbrydelse af overtrædelsen eller ej, ikke kan undersøges
abstrakt. Denne bedømmelse skal derimod foretages i forbindelse med det pågældende kartels funktion (dommen i sagen IMI m.fl.
mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 148, præmis 89), herunder i givet fald den berørte virksomheds konkrete måde at deltage
i kartellet på.
Henset til prøvelsen af det første anbringendes første led må det fastslås, at de klagepunkter, som Kommissionen har foreholdt
sagsøgerne, bygger på Barlos deltagelse i de følgende fire møder: mødet i april 1998 i Dernbach (151. betragtning til den
anfægtede beslutning), mødet den 29. juni 1998 i Darmstadt (155. betragtning til den anfægtede beslutning), mødet den 24.
februar 2000 i Heidelberg (167. betragtning til den anfægtede beslutning) og mødet den 21. august 2000 i Deidesheim (168.
betragtning til den anfægtede beslutning).
For det første konstateres, at der kun er få måneder mellem dels møderne i Dernbach og Darmstadt, dels møderne i Heidelberg
og Deidesheim. Set i lyset af kartellets funktionsmåde er disse intervaller ikke lange nok til at udgøre en afbrydelse i Barlos
deltagelse i kartellet. Dette har sagsøgerne i øvrigt ikke bestridt.
For det andet må det fastslås, at Kommissionen har godtgjort Barlos deltagelse i kartellet i perioden mellem mødet den 29.
juni 1998 i Darmstadt (155. betragtning til den anfægtede beslutning) og mødet den 24. februar 2000 i Heidelberg (167. betragtning
til den anfægtede beslutning).
I denne forbindelse bemærkes, at det af 155. betragtning til den anfægtede beslutning fremgår, at karteldeltagerne på mødet
den 29. juni 1998 i Darmstadt enedes om en prisstigning for oktober 1998. Selv om det i denne betragtning er anført, at Barlo
ikke gav udtryk for, om selskabet ville tilpasse sin prispolitik, og selv om Barlo ikke er nævnt i 157. betragtning til den
anfægtede beslutning blandt de virksomheder, der faktisk indgik en aftale på mødet den 29. juni 1998 i Darmstadt, er det ikke
desto mindre rigtigt, at selskabet kunne drage nytte af oplysningerne vedrørende prisstigningen for oktober 1998 og tilpasse
sin markedsadfærd derefter. Det må derfor fastslås, at Barlo deltog vedvarende i kartellet indtil udgangen af oktober 1998.
Endvidere konstateres, at der i den anfægtede beslutning nævnes ti møder vedrørende faste plader af PMMA, som blev afholdt
efter mødet i Darmstadt og dette ret regelmæssigt i hvert fald indtil andet halvår af 1999 (nemlig møderne den 18.8., 11.9.
og 10.12.1998, møderne den 20.1., 4. og 19.3. samt 5.5.1999, mødet i maj eller juni 1999 samt to yderligere, ikke nærmere
tidsfæstede møder i Italien i 1999, jf. 157. betragtning ff. til den anfægtede beslutning). Ifølge den anfægtede beslutning
enedes deltagerne på disse møder om prisstigninger og om at fakturere kunderne for serviceydelser, ligesom de udvekslede markedsoplysninger.
Herudover nævnes det i 166. betragtning til den anfægtede beslutning, at der den 1. november 1999 blev meddelt en prisstigning,
som blev iværksat i januar 2000 (166. betragtning til den anfægtede beslutning).
Det fremgår af disse betragtninger, dels at Barlo afstod fra hemmelige kontakter eller tilkendegivelser i en periode på næsten
16 måneder (fra udgangen af oktober 1998 til den 24.2.2000), dels at denne periode var meget længere end perioden, hvori de
virksomheder, der deltog i kartellet, hver især havde tilkendegivet, at de ville begrænse konkurrencen. Det må derfor fastslås,
at der ikke er godtgjort en vedvarende deltagelse fra Barlos side i denne periode.
Selv om Barlos deltagelse ifølge den anfægtede beslutning under alle omstændigheder var begrænset til en »sporadisk« deltagelse
i møderne, som udelukkende bestod i at holde sig »underrettet om aftaler og samordnet praksis vedtaget vedrørende faste plader
af PMMA« (373. betragtning til den anfægtede beslutning), kan denne betragtning ikke svække konklusionen om afbrydelsen af
selskabets deltagelse i overtrædelsen i den ovennævnte periode. Uden bevis for nogen form for konkurrencebegrænsende kontakt
kan Barlo nemlig ikke anses for at kunne have været vidende om de i denne periode indgåede aftaler.
Derfor må den anfægtede beslutning annulleres, i det omfang sagsøgerne deri holdes ansvarlige for deltagelse i kartellet i
perioden fra den 1. november 1998 til den 23. februar 2000. Denne konklusions eventuelle indvirkning på bødens størrelse undersøges
herefter.

Det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjerne og proportionalitetsprincippet
Sagsøgerne har anført, at selv hvis det antages, at de er ansvarlige for en overtrædelse af artikel 81 EF, tilsidesætter den
bøde, de er pålagt, bestemmelserne i artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og i retningslinjerne samt proportionalitetsprincippet.
Det andet anbringendes første led om en urigtig vurdering af den påståede overtrædelses varighed
Sagsøgerne har gjort gældende, at varigheden af deres deltagelse i overtrædelsen er urigtigt fastsat i den anfægtede beslutning
til to år og tre måneder, eftersom Kommissionen med urette har anset den 30. april 1998 og den 21. august 2000 for at være
datoen for, hvornår sagsøgernes deltagelse i overtrædelsen henholdsvis begyndte og ophørte, og særligt eftersom den anfægtede
beslutning ikke indeholder tilstrækkeligt bevis til støtte for antagelsen af, at overtrædelsen var vedvarende og uafbrudt
i denne periode.
Hertil bemærkes for det første, at sagsøgernes kritik af de datoer, Kommissionen har anset for at udgøre begyndelsen og ophøret
af deres deltagelse i overtrædelsen, må forkastes som ugrundet.
Som det fremgår af det foregående, er der ført tilstrækkeligt bevis for Barlos deltagelse i det konkurrencebegrænsende møde
i april 1998 i Dernbach. Den omstændighed, at Kommissionen ikke har kunnet fastslå den nøjagtige dato for dette møde, er uden
betydning for størrelsen af den bøde, sagsøgerne er pålagt, eftersom den dato, der er lagt til grund (den 30.4.1998), er den
mest fordelagtige for dem.
Desuden fremgår det af det foregående, at Barlo på datoen for ophøret af sagsøgernes deltagelse i overtrædelsen (den 21.8.2000)
deltog i et konkurrencebegrænsende møde uden at tage afstand fra dets indhold. Under disse omstændigheder er argumentet om,
at Barlo ikke har samtykket i prisstigningen, uden betydning, selv hvis det måtte anses for at være godtgjort. Det samme gælder
argumentet om, at Kommissionen ikke har bevist ulovlig adfærd fra Barlos side efter dette møde.
For det andet henvises der til, at det allerede er fastslået i forbindelse med behandlingen af det første anbringendes tredje
led, at det ikke er bevist, at sagsøgerne deltog i kartellet mellem den 1. november 1998 og den 23. februar 2000, og at den
anfægtede beslutning må annulleres, i det omfang Kommissionen har holdt dem ansvarlige for denne periode. Som følge heraf
må det ligeledes fastslås, at det er med urette, at Kommissionen har inddraget denne periode ved fastsættelsen af varigheden
af deres deltagelse i overtrædelsen i forbindelse med beregningen af bødens størrelse.
Kommissionens antagelse af, at en afbrydelse i karteldeltagelsen måtte føre til to bøder, som endog sammenlagt er højere,
må forkastes. Som det fremgår af det foregående, har sagsøgerne nemlig deltaget i en og samme overtrædelse trods en afbrydelse
i denne deltagelse. Derfor skal bødens størrelse navnlig fastsættes på grundlag af denne overtrædelses grovhed og ikke på
grundlag af to særskilte overtrædelser. I øvrigt er en afbrydelse i sagsøgernes deltagelse i kartellet uden betydning for
overtrædelsens grovhed, som skal vurderes på grundlag af kartellets karakter og geografiske udstrækning.
Derfor skal Retten inden for rammerne af dens fulde prøvelsesret foretage en ny beregning af størrelsen af den bøde, som sagsøgerne
er pålagt, under hensyntagen til den reelle varighed af deres deltagelse i kartellet (jf. i denne retning dommen i sagen IMI
m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 148, præmis 96, 97 og 190).
Henset til det foregående varede denne deltagelse i overtrædelsen 11 måneder og 28 dage. Ifølge den metode for beregningen
af bøder, der er angivet i retningslinjerne og anvendt af Kommissionen i den anfægtede beslutning, udgør en sådan deltagelse
en overtrædelse af kort varighed, for hvilken der i princippet ikke foretages nogen forhøjelse af bøden (retningslinjernes
punkt 1 B). Sidstnævnte er imidlertid ikke udtryk for en imperativ bestemmelse, og den er under alle omstændigheder ikke bindende
for Retten i forbindelse med dennes udøvelse af sin fulde prøvelsesret.
Under hensyntagen til de faktiske omstændigheder i denne sag, navnlig at varigheden omhandlet i den foregående præmis nødvendigvis
må være omtrentlig, idet den bygger på den 30. oktober 1998 som ophørsdato for den første periode, hvori sagsøgerne deltog
i kartellet, og idet sagsøgerne efterfølgende deltog igen, skønner Retten, at en forhøjelse på 10% af udgangsbeløbet for bøden
afspejler varigheden af denne deltagelse i overtrædelsen på hensigtsmæssig vis.
Følgelig skal bøden nedsættes, idet den forhøjelse på 20% af udgangsbeløbet for bøden, som Kommissionen har foretaget i 353.
betragtning til den anfægtede beslutning, erstattes af en forhøjelse på 10%, og i øvrigt skal det andet anbringendes første
led forkastes.
Det andet anbringendes andet led om en urigtig vurdering af den påståede overtrædelses grovhed
Sagsøgerne har hævdet, at fastlæggelse af en overtrædelses grovhed ifølge fast retspraksis fordrer, at de enkelte berørte
virksomheders ansvar og grovheden af den enkeltes deltagelse fastlægges. Efter deres opfattelse har Kommissionen i den anfægtede
beslutning enten ikke foretaget en sådan individuel undersøgelse eller foretaget denne undersøgelse forkert. Som følge heraf
er udgangsbeløbet for bøden (15 mio. EUR) ikke begrundet.
Hertil bemærkes indledningsvis, at når en overtrædelse er blevet begået af flere virksomheder, skal det undersøges, hvor intensiv
den enkelte virksomheds deltagelse i overtrædelsen har været (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt
ovenfor i præmis 34, præmis 153 og den deri nævnte retspraksis) for at fastslå, om der for denne virksomheds vedkommende foreligger
skærpende eller formildende omstændigheder (Rettens dom af 8.10.2008, sag T-73/04, Carbone-Lorraine mod Kommissionen, Sml.
II, s. 2661, præmis 190).
Dette resultat er den logiske konsekvens af princippet om individuelle straffe og sanktioner, hvorefter en virksomhed kun
bør forfølges for omstændigheder, som den pågældende individuelt kritiseres for, et princip, som gælder i enhver administrativ
procedure, der kan føre til sanktioner i henhold til EU-rettens konkurrenceregler (Rettens dom af 9.7.2003, sag T-224/00,
Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, Sml. II, s. 2597, præmis 261).
Med hensyn til anvendelsen af retningslinjerne bemærkes, at den deri fremstillede metode til fastsættelse af bøder følger
et skema, som bygger på fastsættelse af et grundbeløb bestemt ud fra overtrædelsens grovhed og varighed, som forhøjes under
hensyntagen til skærpende omstændigheder og nedsættes under hensyntagen til formildende omstændigheder.
Som det fremgår af retspraksis vedrørende retningslinjerne, skal der sondres mellem vurderingen af overtrædelsens grovhed,
der har til formål at fastsætte størrelsen af det almindelige udgangsbeløb for bøden, og vurderingen af den relative grovhed
af hver enkelt af de berørte virksomheders deltagelse i overtrædelsen, som foretages, når der eventuelt tages skærpende eller
formildende omstændigheder i betragtning (dommen i sagen Carbone-Lorraine mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 180, præmis
100; jf. ligeledes i denne retning Rettens dom af 9.7.2003, sag T-220/00, Cheil Jedang mod Kommissionen, Sml. II, s. 2473,
præmis 189, og af 30.4.2009, sag T-18/03, CD-Contact Data mod Kommissionen, Sml. II, s. 1021, præmis 95).
Det bemærkes nemlig, at ifølge retningslinjernes punkt 2 og 3 kan bødens grundbeløb forhøjes eller nedsættes i tilfælde af
visse skærpende eller formildende omstændigheder, der vedrører den enkelte berørte virksomhed. Navnlig opstilles der i retningslinjernes
punkt 3 under overskriften »Formildende omstændigheder« en ikke-udtømmende liste over omstændigheder, der kan give anledning
til at nedsætte bødens grundbeløb. Der henvises således til, at virksomheden har spillet en passiv rolle, at den ikke reelt
har fulgt aftalerne, at den har bragt overtrædelsen til ophør straks efter Kommissionens første indgriben, at der hos virksomheden
har hersket rimelig tvivl med hensyn til ulovligheden af den konkurrencebegrænsende adfærd, at overtrædelsen skyldes uagtsomhed,
og at virksomheden har samarbejdet effektivt i forbindelse med proceduren uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen.
I forbindelse med fastsættelsen af udgangsbeløbet for bøden er Kommissionen derimod ikke forpligtet til at vurdere virkningen
af den enkelte virksomheds adfærd. Det følger nemlig af fast retspraksis, at de virkninger, der skal tages hensyn til ved
fastsættelsen af det generelle bødeniveau, ikke er virkninger af den faktiske adfærd, som en bestemt virksomhed hævder at
have udvist, men derimod virkningerne af den samlede overtrædelse, den deltog i (Domstolens dom i sagen Kommissionen mod Anic
Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 152, og af 12.11.2009, sag C-554/08 P, Carbone-Lorraine mod Kommissionen,
endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 21 og 24).
For det første har sagsøgerne i denne sag kritiseret Kommissionen for nærmere bestemt ikke at have undersøgt deres individuelle
adfærd i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens grovhed. De har nemlig fremhævet, at Kommissionen i forbindelse med
sin kvalificering af overtrædelsen som »meget alvorlig« i 319.-331. betragtning til den anfægtede beslutning fokuserede på
kartellet som helhed uden at hæfte sig ved de forskellige konkurrenters, herunder Barlos, individuelle adfærd. Barlos adfærd
kan således efter sagsøgernes opfattelse ikke betegnes som »meget alvorlig«, navnlig henset til overtrædelsens primære kendetegn,
som disse er vurderet i 320. betragtning til den anfægtede beslutning.
Hertil bemærkes, således som det fremgår af det foregående, at der ved anvendelse af retningslinjerne skal tages hensyn til
en virksomheds individuelle adfærd og det i givet fald ved vurderingen af skærpende og formildende omstændigheder (retningslinjernes
punkt 2 og 3) med henblik på at tilpasse størrelsen af bødens grundbeløb, navnlig på grundlag af grovheden af den overtrædelse,
virksomheden har deltaget i. Heraf følger, at argumentet om, at Kommissionen på dette trin af fastsættelsen af bøden specifikt
skulle have undersøgt sagsøgernes individuelle adfærd, må forkastes.
I øvrigt har sagsøgerne reelt ikke bestridt overtrædelsens grovhed som sådan, således som den er fastlagt af Kommissionen.
Selv om de har hævdet, at Kommissionen ikke har undersøgt omfanget af det berørte geografiske marked, har de ikke fremlagt
noget bevismateriale, der anfægter velbegrundetheden af Kommissionens konklusion, hvorefter dette marked omfattede hele EØS.
Under alle omstændigheder fremgår det, som fastslået af Domstolen, af retningslinjerne, at horisontale priskarteller eller
markedsopdelende karteller kan kvalificeres som meget alvorlige overtrædelser, alene på grund af deres art, uden at Kommissionen
skal godtgøre overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet (Domstolens dom af 3.9.2009, sag C-534/07 P, Prym og Prym Consumer
mod Kommissionen, Sml. I, s. 7415, præmis 75, og af 24.9.2009, forenede sager C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P og C-137/07 P,
Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8681, præmis 103). Sådanne karteller fortjener nemlig på grund af deres
særlige art de strengeste bøder. Deres eventuelle konkrete påvirkning af markedet, bl.a. i hvilket omfang konkurrencebegrænsningen
har medført en markedspris, der er højere end den pris, som ville have været anvendt, såfremt der ikke forelå et kartel, er
ikke et afgørende kriterium for fastsættelsen af bødens størrelse (Rettens dom af 6.5.2009, sag T-127/04, KME Germany m.fl.
mod Kommissionen, Sml. II, s. 1167, præmis 64). Som følge heraf kan sagsøgernes argumenter, hvorefter deres adfærd ingen indvirkning
havde på markedet, under alle omstændigheder ikke rejse tvivl om kvalificeringen af overtrædelsen som »meget alvorlig«.
Det må derfor fastslås, at Kommissionen med rette konkluderede i 331. betragtning til den anfægtede beslutning, at det omhandlede
kartel udgjorde en »meget alvorlig« overtrædelse alene henset til dens art og den omstændighed, at kartellet omfattede hele
EØS.
For det andet har sagsøgerne bestridt den vurdering, som Kommissionen foretog i 332.-336. betragtning til den anfægtede beslutning
under overskriften »Differentieret behandling«, og som var grundlag for, at den nedsatte deres bøde med 25%.
Dels har sagsøgerne gjort gældende, at bødens størrelse før nedsættelsen på 25% på ingen måde afspejler en differentieret
behandling, eftersom den er resultatet af anvendelsen af samme »matematiske formel« på alle de berørte virksomheder. Efter
sagsøgernes opfattelse skulle Kommissionen til fastsættelsen af udgangsbeløbet for bøden have anvendt en procentsats på ca.
30% af de berørte virksomheders omsætning realiseret i EØS for varer af PMMA (334. betragtning til den anfægtede beslutning).
Der henvises i denne sammenhæng til, at der i sjette afsnit til punkt 1 A i retningslinjerne er fastsat mulighed for at variere
de udgangsbeløb, der finder anvendelse på virksomheder involveret i samme overtrædelse, »for at tage højde for den specifikke
vægt og dermed de faktiske konkurrencemæssige konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed har spillet som led i
overtrædelsen, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse
af samme art«. Det er denne mulighed, Kommissionen har benyttet i 332. betragtning ff. til den anfægtede beslutning. Den har
anført, at »den bødeskala, ud fra hvilken det er muligt at pålægge bøder, gjorde det muligt at variere behandlingen af virksomhederne
for at tage hensyn til deres reelle økonomiske mulighed for at skade konkurrencen væsentligt«, og at »dette er hensigtsmæssigt,
når der som i denne sag er stor forskel på, hvor stor en omsætning de virksomheder, der deltog i overtrædelsen, havde af de
varer, der var omfattet af kartellet« (332. betragtning til den anfægtede beslutning). Ligeledes bemærkes, at selv om det
ikke fremgår af den anfægtede beslutning, at Kommissionen anvendte en »matematisk formel«, som sagsøgerne har hævdet, fremgår
det ikke desto mindre klart, at den ved fastsættelsen af udgangsbeløbet for bøden anvendte de samme kriterier på alle de berørte
virksomheder, nemlig kriteriet om »den relative betydning af den omsætning, der er realiseret for de varer af PMMA, der var
omfattet af kartellet« (333. betragtning til den anfægtede beslutning).
Denne fremgangsmåde kan imidlertid ikke kritiseres. Tværtimod har det i kraft heraf været muligt – uden at det udgjorde en
forskelsbehandling – at tage hensyn til, at karteldeltagerne havde forskellige mål forbundet med at forfølge det fælles formål,
dvs. det har været muligt at fastsætte bøderne under hensyntagen til karteldeltagernes reelle økonomiske mulighed for at skade
konkurrencen. For så vidt som det følger af denne behandling af varierende udgangsbeløb, konkluderes, i modsætning til det
af sagsøgerne anførte, at Kommissionen på korrekt vis har »varieret behandlingen« i retningslinjernes forstand.
Det skal desuden fremhæves, at det af Kommissionen anvendte kriterium også tager hensyn til den omstændighed, at sagsøgernes
direkte deltagelse i kartellet kun er godtgjort for så vidt angår faste plader af PMMA. Kommissionen har nemlig klart anført,
at »med hensyn til Barlo [var] kun faste plader af PMMA omfattet« (333. betragtning til den anfægtede beslutning), og den
har derfor taget hensyn til omsætningen realiseret i EØS i 2000 for denne vare. Som det fremgår af sagsakterne, beskæftigede
sagsøgerne sig imidlertid også med sammensætninger til støbning af PMMA. Følgelig har velbegrundetheden af det første anbringendes
andet led (jf. navnlig præmis 152 ovenfor) ingen betydning for Kommissionens vurdering på dette punkt.
Dels har sagsøgerne hævdet, at den nedsættelse af bøden med 25%, der blev foretaget ved 335. betragtning til den anfægtede
beslutning, ikke er tilstrækkeligt begrundet og ikke er stor nok. Nedsættelsen skulle efter deres opfattelse have taget hensyn
til den omstændighed, at de ikke var ansvarlige for kartellet som helhed, og at deres manglende kendskab hertil heller ikke
udelukkende var deres ansvar, hvorimod de blev holdt ansvarlige for hele den samlede overtrædelse. Derfor mener de, at en
nedsættelse, som afspejlede en fordeling af omkostningerne for MMA mellem de forskellige omhandlede varegrupper, ville have
været et »absolut minimum«. De har henvist til, at denne fordeling ifølge femte betragtning til den anfægtede beslutning var:
49% for de faste plader, 36% for sammensætningerne til støbning og 15% for sanitetsvarerne.
Hertil bemærkes, at sagsøgerne med rette har hævdet, at den omstændighed, at de ikke var ansvarlige for kartellet som helhed,
sådan som det fremgår af behandlingen af det første anbringendes andet led, skulle have været taget i betragtning ved fastsættelsen
af udgangsbeløbet for bøden.
Som det fremgår af det foregående, kunne sagsøgerne nemlig til forskel fra de andre adressater for den anfægtede beslutning
kun holdes ansvarlige for en del af kartellet, nemlig den som vedrører faste plader af PMMA. Således var tilsidesættelsen
af konkurrencereglerne nødvendigvis mindre alvorlig end den, der tilskrives de overtrædere, der har deltaget i overtrædelsens
samlede elementer, idet de sidstnævnte i højere grad bidrog til dette kartels effektivitet og grovhed end en overtræder, der
alene har været involveret i et enkelt led i dette samme kartel (jf. i denne retning dommen i sagen IMI m.fl. mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 148, præmis 162 og 164).
En virksomhed kan dog aldrig blive pålagt en bøde, hvis størrelse er beregnet ud fra en deltagelse i en hemmelig aftale, som
virksomheden ikke er holdt ansvarlig for (dommen i sagen Sigma Tecnologie mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 144, præmis
79-82, og dommen i sagen IMI m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 148, præmis 157).
I forbindelse med anvendelsen af retningslinjerne skal denne vurdering nødvendigvis finde sted i forbindelse med fastsættelsen
af det særlige udgangsbeløb, eftersom hensyntagen til de formildende omstændigheder alene gør det muligt at fastsætte bødens
grundbeløb på grundlag af de fremgangsmåder, lovovertræderen har anvendt ved gennemførelsen af kartellet. En lovovertræder,
der ikke kan holdes ansvarlig for visse led i dette kartel, kan imidlertid ikke have haft en rolle i gennemførelsen af nævnte
elementer (dommen i sagen IMI m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 148, præmis 164).
Selv om Kommissionen i denne sag har begået en fejl ved fastlæggelsen af sagsøgernes ansvar for kartellet, må det ikke desto
mindre konstateres, at den fastsatte udgangsbeløbet for bøden korrekt i henhold til de principper, der er gengivet ovenfor.
For det første fremgår det af det foregående (jf. præmis 195 ovenfor), at fejlen begået i forbindelse med fastsættelsen af
ansvaret for overtrædelsen ikke har påvirket den fase, hvor bødens størrelse blev beregnet ud fra inddelingen af de berørte
virksomheder i flere kategorier på grundlag af deres relative betydning med hensyn til den omsætning, der blev realiseret
ved salg af varer af PMMA omfattet af kartellet.
Med hensyn til sagsøgernes argument om, at den omsætning, der blev lagt til grund, burde fratrækkes den omsætning, som Quinn
Plastics, SA, havde opnået, eftersom Kommissionen i den anfægtede beslutning har frafaldet ethvert klagepunkt rettet mod dette
selskab, bemærkes i øvrigt, at sagsøgerne ikke har bestridt det af Kommissionen anførte, hvorefter den omstændighed, at dette
selskab ikke er adressat for den anfægtede beslutning, ikke gør nogen forskel for så vidt angår omsætningen realiseret for
faste plader af PMMA, som kan tilskrives virksomheden Barlo, og som også omfatter moderselskabet Quinn Barlo, der ligeledes
er adressat for beslutningen, idet det ejede Quinn Plastics, SA, 100% på tidspunktet for overtrædelsen.
For det andet har Kommissionen i 335. betragtning til den anfægtede beslutning bevilget sagsøgerne en særlig nedsættelse på
25% af udgangsbeløbet for bøden med den begrundelse, at »det [var] uvist, hvorvidt Barlo [havde] deltaget i hemmelige aftaler
vedrørende sammensætninger til støbning af PMMA eller sanitetsvarer af PMMA«, og at det derfor »[lod] til, at Barlo ikke havde
eller ikke nødvendigvis kunne have haft kendskab til den verdensomspændende plan om konkurrencebegrænsende ordninger«.
Denne nedsættelse blev ganske vist ikke begrundet med, at sagsøgerne ikke var ansvarlige for de dele af kartellet, der vedrørte
sammensætninger til støbning af PMMA eller sanitetsvarer af PMMA, men blot med, at de ikke havde været direkte involverede
i disse dele eller ikke haft kendskab dertil.
Der kan imidlertid ikke alene ud fra denne betragtning rejses tvivl om den bevilgede nedsættelse, idet Kommissionen med rette
kunne have nedsat bøden på et sådant grundlag.
Tilbage står derfor at efterprøve, om den nævnte nedsættelse og det deraf følgende specifikke udgangsbeløb (15 mio. EUR) på
hensigtsmæssig vis afspejler grovheden af den af sagsøgerne begåede overtrædelse, hvilket skal vurderes under hensyntagen
til den delvise annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1 (jf. præmis 152 ovenfor).
I denne forbindelse bemærkes, at selv om nævnte overtrædelse kun vedrørte en af de tre omhandlede varer, var det ikke desto
mindre en efter sin art meget alvorlig overtrædelse (jf. præmis 189 ovenfor), som i øvrigt omfattede hele EØS. Særligt kan
den omstændighed, at den samlede overtrædelse i sin helhed ville have udgjort en mere kvalificeret overtrædelse af konkurrenceretten,
på ingen måde indebære, at den af sagsøgerne begåede overtrædelse ikke i sig selv er »meget alvorlig« (jf. i denne retning
Rettens dom af 28.4.2010, sag T-448/05, Oxley Threads mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 37).
Denne konklusion ændres ikke af sagsøgernes argumenter, hvorefter det ikke er godtgjort, at de har deltaget i de principale
forhold, som kendetegner kartellet, og som er gengivet i 320. betragtning til den anfægtede beslutning. Henset til betragtningerne
i præmis 180-187 ovenfor var spørgsmålet af relevans for fastsættelsen af bødens udgangsbeløb nemlig ikke sagsøgernes egen
adfærd, men kendetegnene ved den overtrædelse, de havde deltaget i. For det første har sagsøgerne imidlertid ikke gjort gældende,
at de primære kendetegn ved kartellet, som er fremstillet i 320. betragtning til den anfægtede beslutning, ikke gør sig gældende
for den omtvistede overtrædelse, for så vidt som den kun vedrørte faste plader af PMMA. For det andet bemærkes, at selv hvis
det antages, at sagsøgerne ikke tog direkte del i alle de konkurrencebegrænsende forhold omhandlet i 320. betragtning til
den anfægtede beslutning, deltog sagsøgerne i møder vedrørende faste plader af PMMA, hvorunder der bl.a. blev indgået prisaftaler,
drøftet priser og udvekslet markedsoplysninger (jf. præmis 60-78 ovenfor), og de har således haft kendskab til nævnte konkurrencebegrænsende
adfærd, herunder den, som de ikke direkte deltog i, eller som de rimeligvis har kunnet forudse (jf. præmis 128 ovenfor).
Det må derfor konstateres, at den af sagsøgerne begåede overtrædelse skal betegnes som »meget alvorlig« i retningslinjernes
forstand. Ifølge sidstnævnte er 20 mio. EUR imidlertid principielt det mindste udgangsbeløb for sådanne overtrædelser.
Med hensyn til sagsøgernes argument, hvorefter udgangsbeløbet for bøden for deres vedkommende bør afspejle betydningen af
faste plader af PMMA i forhold til alle de varer af PMMA, der har været genstand for den samlede overtrædelse, bemærkes, at
proportionalitetsprincippet indebærer, at Kommissionen skal fastsætte bøden forholdsmæssigt med de elementer, der tages i
betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed, og at den i denne henseende skal anvende disse elementer på en sammenhængende
og objektivt begrundet måde (jf. dommen i sagen BST mod Kommissionen, nævnt ovenfor præmis 141, præmis 60 og den deri nævnte
retspraksis).
Som det fremgår af retspraksis, er størrelsen af det berørte marked imidlertid i princippet ikke et obligatorisk element,
men blot et relevant element blandt andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og fastsættelsen af bødens størrelse (dommen
i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 189, præmis 55). Tilsvarende følger det af retningslinjernes
metodik, at det ikke er et afgørende element ved vurderingen af udgangsbeløbet (jf. i denne retning Rettens dom af 6.5.2009,
sag T-116/04, Wielad-Werke mod Kommissionen, Sml. II, s. 1087, præmis 62-64).
Heraf følger, at den nedsættelse af udgangsbeløbet for bøden, som sagsøgerne kunne gøre gældende med den begrundelse, at deres
deltagelse i kartellet kun vedrørte faste plader af PMMA, ikke forholdsmæssigt skulle afspejle denne vares betydning i forhold
til de andre varer af PMMA, som havde været genstand for den samlede overtrædelse. Tværtimod ville en sådan nedsættelse ikke
have været i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, som det er nævnt i præmis 211 ovenfor, eftersom den ikke i
tilstrækkelig grad ville have taget hensyn til, at sagsøgerne ligesom de andre adressater for den anfægtede beslutning havde
deltaget i et kartel af meget alvorlig art, som omfattede hele EØS.
I øvrigt bemærkes, at den af sagsøgerne krævede nedsættelse af udgangsbeløbet for bøden med nærmere bestemt 51% i stedet for
den nedsættelse på 25%, som Kommissionen har bevilget dem (jf. præmis 196 ovenfor), ikke er støttet på omsætningen realiseret
ved salg af hver af de tre berørte varegrupper af PMMA, men på fordelingen af råstoffet (MMA) mellem disse tre varegrupper,
uden at sagsøgerne har forklaret, hvorledes dette kriterium er relevant for vurderingen af grovheden af den overtrædelse,
de har begået. Med hensyn til spørgsmålet om, hvor stor en del af omsætningen realiseret ved salg af alle de tre berørte varegrupper
af PMMA i EØS i 2000, der kan tilskrives faste plader af PMMA, fremgår det imidlertid af dokumenter, som Kommissionen har
fremlagt som svar på en anmodning fra Retten, at størsteparten af de berørte virksomheder, herunder sagsøgerne, under den
administrative procedure skønnede denne del til at udgøre ca. 60% eller mere, mens kun en virksomhed skønnede den til ca.
50%.
Under disse omstændigheder må det fastslås, at den nedsættelse af udgangsbeløbet for sagsøgernes bøde med 25%, som blev bevilget
dem i 335. betragtning til den anfægtede beslutning, på hensigtsmæssig vis afspejler grovheden af den overtrædelse, som sagsøgerne
har deltaget i. Heraf følger for det første, at til trods for den fejlagtige fastsættelse af sagsøgernes ansvar for kartellet
(jf. præmis 152 ovenfor), har Kommissionen ikke foretaget noget åbenbart urigtigt skøn ved fastsættelsen af udgangsbeløbet
for deres bøde, og for det andet giver Rettens udøvelse af sin fulde prøvelsesret ikke anledning til at nedsætte dette beløb
yderligere.
Derfor bør det andet anbringendes andet led forkastes.
Det andet anbringendes tredje led om en urigtig vurdering af formildende omstændigheder
Sagsøgerne har gjort gældende, at vurderingen i den anfægtede beslutning af formildende omstændigheder ikke er tilstrækkeligt
begrundet, og at den er i strid med retningslinjerne og proportionalitetsprincippet.
–       Om den mindre passive rolle i gennemførelsen af overtrædelsen
Sagsøgerne er af den opfattelse, at Kommissionens vurdering i 373. betragtning til den anfægtede beslutning vedrørende en
nedsættelse på 50% på grund af den passive og mindre rolle er urigtigt begrundet, eftersom det anførte i nævnte betragtning
er upræcist og ikke godtgjort. Derfor er nedsættelsen utilstrækkelig.
Hertil bemærkes indledningsvis, at det er fast retspraksis, at når Kommissionen vedtager retningslinjer, som under overholdelse
af traktaten skal præcisere de kriterier, den agter at anvende ved udøvelsen af dens skønsbeføjelse, indebærer dette en selvpålagt
begrænsning af denne beføjelse, idet Kommissionen har pligt til at overholde de retningsgivende bestemmelser, den har pålagt
sig selv (jf. dommen af 8.10.2008 i sagen Carbone-Lorraine mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 180, præmis 192 og den
deri nævnte retspraksis).
Kommissionens begrænsning af sin egen skønsbeføjelse som følge af vedtagelsen af retningslinjer er ikke af den grund uforenelig
med opretholdelsen af dens væsentlige skønsmargen. Retningslinjerne er nemlig på flere punkter fleksible, hvilket giver Kommissionen
mulighed for at udøve sit skøn i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1/2003, således som disse er fortolket
af Domstolen (jf. i denne retning Rettens dom i sagen Wieland-Werke mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 212, præmis 31,
og dom af 30.9.2009, sag T-161/05, Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 3555, præmis 129).
Således må det, i mangel af bindende bestemmelser i retningslinjerne for så vidt angår de formildende omstændigheder, som
kan tages i betragtning, fastslås, at Kommissionen har bibeholdt en vis skønsmargen med henblik på en samlet vurdering af
omfanget af en eventuel nedsættelse af bøden, når der foreligger formildende omstændigheder.
Med hensyn til den formildende omstændighed, at en virksomhed i forbindelse med overtrædelsen udelukkende har spillet en passiv
rolle eller en rolle som medløber, der er fastsat i retningslinjernes punkt 3, første led, har Kommissionen anført følgende
i 373. betragtning til den anfægtede beslutning:
»[…] Det fremgår klart af de faktiske omstændigheder, der er beskrevet i 137. og 223. betragtning, at Barlos deltagelse i
kartellet ikke kan sammenlignes med størstepartens af de andres virksomheders deltagelse. Der synes ikke at være meget bevismateriale,
der tyder på, at Barlo aktivt har taget del i indgåelsen af eventuelle konkurrencebegrænsende aftaler eller etableringen af
eventuelle former for konkurrencebegrænsende praksis. Den konkurrencebegrænsende kontakt har snarere vist sig at tyde på,
at Barlo deltog sporadisk i møderne, og det kun for at holde virksomheden underrettet om aftaler eller samordnet praksis vedtaget
for faste plader af PMMA. Det lader desuden til, at Barlo ikke har deltaget i mange af de vigtige flersidede møder, hvorunder
hovedpunkterne i de konkurrencebegrænsende prisaftaler og former for konkurrencebegrænsende praksis blev vedtaget.«
På denne baggrund har Kommissionen vurderet, at sagsøgerne spillede en »mindre passiv rolle«, og bevilget dem en nedsættelse
på 50% af den bøde, de ellers ville være blevet pålagt (374. betragtning til den anfægtede beslutning).
I denne forbindelse bemærkes, at en passiv rolle ifølge retspraksis betyder, at den berørte virksomhed har besluttet at holde
»lav profil«, dvs. ikke at deltage aktivt i udformningen af konkurrencebegrænsende aftaler. Som en omstændighed, der kan vise,
at en virksomhed har spillet en passiv rolle i et kartel, kan det tages i betragtning, at virksomheden har deltaget væsentligt
mere sporadisk i møderne end kartellets almindelige medlemmer, at den, uanset hvor længe den har deltaget i overtrædelsen,
er indtrådt på det marked, som har været omfattet af denne, på et sent tidspunkt, og at andre virksomheder, som har deltaget
i overtrædelsen, udtrykkeligt har afgivet forklaringer, hvoraf der fremgår noget sådant (jf. Rettens dom af 28.4.2010, forenede
sager T-456/06 og T-457/05, Gütermann og Zwicky mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 184 og185
og den deri nævnte retspraksis).
Det må derfor fastslås, at Kommissionen på korrekt vis har vurderet den formildende omstændighed i form af sagsøgernes passive
rolle i denne sag. Den har nemlig i det væsentlige anført, at sagsøgernes deltagelse i kartellet ikke kunne sammenlignes med
størsteparten af de andre selskabers deltagelse, eftersom den konkurrencebegrænsende kontakt snarere har vist sig at tyde
på, at Barlo deltog sporadisk i møderne, og det kun for at holde virksomheden underrettet om konkurrencebegrænsende aftaler
eller samordnet praksis vedtaget for faste plader af PMMA.
I øvrigt fremgår det klart af ordlyden af 373. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen ved sin vurdering
af den pågældende formildende omstændighed kun tog hensyn til omstændigheder, som er undersøgt inden for rammerne af behandlingen
af det første anbringendes første led. I denne forbindelse bemærkes navnlig, at der i 373. betragtning til den anfægtede beslutning
udtrykkeligt henvises til 137. betragtning dertil, hvoraf fremgår, at »sagsøgerne i deres svar på klagepunktsmeddelelsen bestred,
at [B.] havde været til stede på de fleste af de møder, som han mentes at have deltaget i«, idet »de bekræftede [B.’s] tilstedeværelse
på fire møder«. Under disse omstændigheder kan det anførte om, at »der ikke synes at være meget bevismateriale, der tyder
på, at Barlo aktivt har taget del i indgåelsen af eventuelle konkurrencebegrænsende aftaler eller etableringen af eventuelle
former for konkurrencebegrænsende praksis«, og om, at »det desuden lader til, at Barlo ikke har deltaget i mange af de vigtige
flersidede møder«, ikke fortolkes som udtryk for, at sagsøgerne foreholdes en aktiv deltagelse i udformningen af konkurrencebegrænsende
aftaler eller former for praksis eller en deltagelse i vigtige flersidede møder. Derfor er sagsøgernes kritik heraf irrelevant.
I øvrigt har sagsøgerne blot bestridt ordlyden af 373. betragtning til den anfægtede beslutning uden at redegøre for, hvorledes
de faktiske omstændigheder i sagen begrunder en endnu større nedsættelse som følge af den undersøgte formildende omstændighed.
Det foreliggende klagepunkt må derfor forkastes.
–       Om ulovlige aftaler eller ulovlige former for praksis, som reelt ikke er fulgt
Sagsøgerne er af den opfattelse, at det er en fejlbehæftet begrundelse, Kommissionen har anført i den anfægtede beslutning
for at have forkastet det argument, de påberåbte sig om ulovlige aftaler eller ulovlige former for praksis, som de reelt ikke
har fulgt, som formildende omstændighed (381. betragtning til den anfægtede beslutning).
I 381. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen anført følgende:
»Mens der ikke er ført bevis for, at Barlo systematisk har afholdt sig fra at følge prisaftalerne eller fra at lade kunderne
betale for yderligere serviceomkostninger, kunne selskabet derimod drage nytte af de udvekslede oplysninger vedrørende markedet
og tilpasse sin markedsadfærd derefter (hvilket måske kunne fremme en stigning i selskabets markedsandele). Desuden har Barlo
ikke udtrykkeligt over for de andre virksomheder taget afstand fra forfølgelsen af de fælles foreslåede mål, som var blevet
vedtaget af alle virksomhederne (uanset om disse mål i nogle tilfælde var blevet foreslået spontant under et møde). Kommissionen
forkaster derfor Barlos argument, hvorefter det udgør en formildende omstændighed, at selskabet reelt ikke har fulgt de ulovlige
aftaler eller ulovlige former for praksis.«
Hertil bemærkes, at det følger af retspraksis, at med henblik på, om det kunne tages i betragtning som en formildende omstændighed
i henhold til retningslinjernes punkt 3, andet led, at virksomheden reelt ikke havde fulgt de ulovlige aftaler eller former
for praksis, skal det prøves, om de omstændigheder, den berørte virksomhed har gjort gældende, viser, at virksomheden i den
periode, hvori denne var part i de ulovlige aftaler, reelt undlod at gennemføre aftalerne ved at anlægge en konkurrencebetonet
adfærd på markedet, eller at virksomheden i det mindste klart og i væsentlig udstrækning overtrådte de forpligtelser, hvorved
kartellet skulle gennemføres, i en sådan grad, at det forstyrrede selve dets funktion (Rettens dom af 15.3.2006, sag T-26/02,
Daiichi Pharmaceutical mod Kommissionen, Sml. II, s. 713, præmis 113, og dommen af 8.10.2008 i sagen Carbone-Lorraine mod
Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 180, præmis 196).
Det må i denne forbindelse fastslås, at Kommissionen har baseret sin vurdering i 381. betragtning til den anfægtede beslutning
på korrekte kriterier i henhold til den retspraksis, der er henvist til i den foregående præmis.
Særligt kan sagsøgerne ikke med føje kritisere Kommissionen for at have taget hensyn til, at der ikke er ført bevis for, at
Barlo systematisk har afholdt sig fra at følge prisaftalerne eller fra at lade kunderne betale for yderligere serviceomkostninger,
eftersom dette er et åbenbart relevant forhold ved vurderingen af den pågældende formildende omstændighed. I modsætning til,
hvad sagsøgerne synes at mene, fremgår det klart af ordlyden af 381. betragtning til den anfægtede beslutning, at det kun
indgik som et blandt flere forhold i den helhedsvurdering, der fik Kommissionen til ikke at anse den pågældende omstændighed
for at være formildende for virksomheden.
Sagsøgernes argumenter kan ikke rejse tvivl om Kommissionens helhedsvurdering.
For det første er det af sagsøgerne anførte ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at Barlo faktisk afholdt sig fra at følge
prisaftalerne eller fra at lade kunderne betale for yderligere serviceomkostninger.
Sagsøgerne begrænser sig nemlig til at fremlægge dels B.’s erklæring om, at Barlo intet har iværksat som følge af de møder,
han var til stede under, dels det af Atofina anførte, som er gengivet i 326. betragtning til den anfægtede beslutning. I øvrigt
har de udtrykkeligt erkendt, at de ikke var i stand til at fremlægge konkrete beviser på prispolitikken i perioden 1999-2000.
Det skal imidlertid bemærkes, at Atofina har henvist til en stigning i Barlos markedsandel for faste plader af PMMA i løbet
af perioden 2000-2002. Eftersom det tidsrum, hvori Barlo deltog i overtrædelsen, strakte sig fra den 30. april 1998 til den
21. august 2000, er der ikke tale om et forhold, der kan godtgøre, at prisaftalerne ikke blev fulgt, og end mindre at dette
var systematisk. Erklæringerne fra Barlos repræsentant kan ikke i sig selv anses for at udgøre tilstrækkeligt bevis, når der
ikke foreligger objektive dokumentbeviser til støtte herfor.
Tilsvarende er den omstændighed, at den anfægtede beslutning ikke indeholder forhold, der beviser, at Barlo fulgte prisaftalerne,
ikke i sig afgørende. Det kan nemlig ikke hævdes, at Kommissionen, såfremt den ikke kan godtgøre, at en virksomhed fulgte
ulovlige aftaler eller former for praksis, alene af den grund skal indrømme sagsøgerne en nedsættelse af bøden.
For det andet har sagsøgerne ikke rejst tvivl om Kommissionens vurdering af, at Barlo kunne drage nytte af de markedsoplysninger,
der blev udvekslet under møderne, og tilpasse sin markedsadfærd derefter. De har blot hævdet, at Kommissionen ikke har bevist
det anførte. Ifølge den retspraksis, der er henvist til i præmis 231 ovenfor, påhviler det imidlertid sagsøgerne at fremføre
de omstændigheder, der kan begrunde anmodningen om anerkendelse en formildende omstændighed, herunder navnlig omstændighederne
om en eventuel manglende iværksættelse af en del af overtrædelsen vedrørende udveksling af vigtige og fortrolige kommercielle
oplysninger om markedet og/eller de berørte virksomheder.
For det tredje har sagsøgerne bestridt Kommissionens vurdering i andet punktum i 381. betragtning til den anfægtede beslutning
med den begrundelse, at der ikke blev vedtaget nogen fælles mål på de møder, hvor Barlo havde været til stede. Som det fremgår
af behandlingen af det første anbringendes første led, er det hævdede ikke korrekt.
Desuden bemærkes, at sagsøgerne ikke gjort gældende, at Barlo i det mindste klart og i væsentlig udstrækning overtrådte de
forpligtelser, hvorved kartellet skulle gennemføres, i en sådan grad, at det forstyrrede selve dets funktion (jf. præmis 231
ovenfor).
Heraf følger, at sagsøgernes kritik af Kommissionens vurdering i 381. betragtning til den anfægtede beslutning er ubegrundet.
For fuldstændighedens skyld skal det understreges, at under omstændighederne i denne sag er den manglende anerkendelse af
den analyserede omstændighed som formildende ligeledes begrundet i den anfægtede beslutnings opbygning.
For det første fremgår det nemlig deraf, at kartellet som helhed i visse perioder ikke var virksomt, idet deltagerne, herunder
Barlo, ikke fulgte tidligere aftaler (jf. f.eks. 329. betragtning til den anfægtede beslutning). En karakteristik af selve
måden, kartellet som sådan fungerede på, kan imidlertid ikke tages i betragtning som en formildende omstændighed, men højst
som et moment ved vurderingen af overtrædelsens grovhed. I denne sammenhæng skal det fremhæves, at Kommissionen i forbindelse
med fastsættelsen af udgangsbeløbet for bøden undersøgte argumenterne om, at kartellet til dels havde karakter at være uvirksomt
(321.-329. betragtning til den anfægtede beslutning) og herved bl.a. den af Atofina afgivne erklæring, som sagsøgerne har
påberåbt sig (jf. præmis 236 ovenfor). Selv om Kommissionen vurderede, at overtrædelsen kunne betegnes som værende meget alvorlig,
har den dog ikke desto mindre udtrykkeligt anført, at den ikke ved bødefastsættelsen »konkret havde baseret sig på en særlig
indvirkning [af overtrædelsen på markedet]« (321. betragtning til den anfægtede beslutning).
For det andet bemærkes, at selv hvis det antages, at Barlos markedsadfærd har været væsentlig anderledes end den markedsadfærd,
de andre virksomheder, der er adressater for den anfægtede beslutning, udviste, er det ikke angivet i retningslinjerne, at
Kommissionen altid skal tage alle de i regningslinjernes punkt 3 opregnede formildende omstændighed i betragtning hver for
sig (dommen i sagen KME Germany m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 189, præmis 114). I henhold til retningslinjerne
tilkommer der Kommissionen en skønsmargen til ud fra en samlet vurdering at bedømme omfanget af en eventuel nedsættelse af
bøden under hensyntagen til alle formildende omstændigheder, der kendetegner den konkrete sag (Rettens domme af 8.7.2004,
sag T-44/00, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, præmis 274 og 275, og sag T-50/00, Dalmine mod Kommissionen,
Sml. II, s. 2395, præmis 325 og 326; jf. ligeledes i denne retning Rettens dom af 12.9.2007, sag T-30/05, Prym og Prym Consumer
mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 204).
Henset til omstændighederne i denne sag afspejles grovheden af Barlos deltagelse i kartellet imidlertid bedst af den anerkendelse
af en mindre passiv rolle i overtrædelsens gennemførelse, der navnlig er begrundet i, at Barlos deltagelse i kartellet ikke
kunne sammenlignes med størstedelen af de andre virksomheders (373. betragtning til den anfægtede beslutning). Under alle
omstændigheder er de af sagsøgerne anførte forhold, som er behandlet i præmis 236-241 ovenfor, ikke tilstrækkelige til at
begrunde en yderligere nedsættelse af bødens grundbeløb foruden den nedsættelse, Kommissionen allerede har indrømmet for den
passive rolle.
Det foreliggende klagepunkt må derfor forkastes.
–       Om overtrædelsens tidlige ophør
Sagsøgerne har gjort gældende, at det er ubestridt, at den overtrædelse, som er foreholdt Barlo, ophørte, et stykke tid før
Kommissionen indledte sine undersøgelser. De mener, at Kommissionens manglende anerkendelse af denne omstændighed som formildende
åbenbart strider mod retningslinjerne, hvorefter det er en formildende omstændighed, »hvis en virksomhed har bragt overtrædelsen
til ophør straks efter Kommissionens første indgreb (typisk en kontrolundersøgelse)«, og de bestrider de af Kommissionen fremstillede
grunde i 384. og 385. betragtning til den anfægtede beslutning.
Hertil bemærkes, at det er fastslået, at Barlos deltagelse i overtrædelsen ophørte den 21. august 2000. Det er dermed ubestridt,
at Barlo har bragt sin deltagelse i overtrædelsen til ophør før Kommissionens første indgriben i denne sag, dvs. kontrolbesøgene
den 25. og 26. marts 2003 (59. betragtning til den anfægtede beslutning).
Hvad angår anmodningen om bødenedsættelse af denne grund bemærkes imidlertid blot, at ifølge retspraksis kan der ikke indrømmes
en formildende omstændighed efter retningslinjernes punkt 3, tredje led, i det tilfælde, hvor overtrædelsen allerede er ophørt
før tidspunktet for Kommissionens første indgriben og uafhængigt heraf (jf. i denne retning dommen af 3.9.2009 i sagen Prym
og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 189, præmis 105 og 106).
I øvrigt er der i tilstrækkelig grad taget hensyn til den omstændighed, at Barlo frivilligt bragte overtrædelsen til ophør,
før Kommissionen indledte sine undersøgelser, ved beregningen af overtrædelsens varighed for sagsøgernes vedkommende, hvorfor
de ikke kan påberåbe sig retningslinjernes punkt 3, tredje led (jf. i denne retning Rettens dom i sagen Amann & Söhne og Cousin
Filterie mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 149, præmis 260, og dom af 19.5.2010, sag T-21/05, Chalkor mod Kommissionen,
endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 152).
Følgelig er sagsøgernes kritik af Kommissionens vurdering i 384. og 385. betragtning til den anfægtede beslutning ubegrundet,
og dette klagepunkt må forkastes.
–       Om iværksættelse af en plan til sikring af konkurrencereglernes overholdelse
Sagsøgerne har fremhævet, at den anfægtede beslutning er den første beslutning om anvendelse af de EU-retlige konkurrenceregler,
der er vedtaget i forhold til Quinn-koncernen. De har anført, at koncernen straks efter at have fået kendskab til kartellets
eksistens iværksatte en plan til sikring af konkurrencereglernes overholdelse, som Kommissionen har fået i alle dens enkeltheder.
Under disse særlige omstændigheder er det ikke begrundet at afvise at tage denne plan i betragtning som en formildende omstændighed.
Denne argumentation kan ikke tiltrædes.
For det første bemærkes, at den omstændighed, at den anfægtede beslutning er den første beslutning, der fastslår en overtrædelse
af de EU-retlige konkurrenceregler, rettet mod sagsøgerne, ikke begrunder en nedsættelse af bødens grundbeløb. Der er derimod
taget hensyn til denne omstændighed, for så vidt som Kommissionen ikke har foreholdt sagsøgerne som en skærpende omstændighed,
at det drejer sig om en gentagen overtrædelse.
For det andet skal det understreges, at selv om det er vigtigt, at der er truffet foranstaltninger med henblik på at undgå
nye overtrædelser, ændrer det ikke den omstændighed, at der er konstateret en overtrædelse.
For det tredje er det allerede fastslået, at en virksomheds blotte vedtagelse af en plan til sikring af konkurrencereglernes
overholdelse ikke kan udgøre en gyldig og sikker garanti for denne virksomheds fremtidige og vedvarende overholdelse af disse
regler, således at en sådan plan ikke tvinger Kommissionen til at nedsætte bøden med den begrundelse, at det præventive formål,
denne forfølger, allerede i det mindste delvist er opfyldt (Rettens dom af 5.4.2006, sag T-279/02, Degussa mod Kommissionen,
Sml. II, s. 897, præmis 361; jf. ligeledes dommen i sagen BASF og UCB mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 127, præmis
52).
Af disse grunde må det foreliggende klagepunkt forkastes.
–       Om manglende vinding, manglende behov for afskrækkelse og om proportionalitet
Sagsøgerne har anført, at de ved konkurrenceretten foreskrevne bøder har til formål dels at fratage de ansvarlige den vinding,
de måtte have opnået ved overtrædelsen, dels at frembringe en afskrækkelsesvirkning (388. betragtning til den anfægtede beslutning).
I denne sag er den pålagte bøde ikke afpasset efter disse formål, for det første fordi sagsøgerne ikke har opnået nogen vinding
ved den påståede overtrædelse, og for det andet fordi hverken Barlo eller Quinn-koncernen nogensinde har været dømt for en
overtrædelse af konkurrencereglerne.
Allerførst skal det fremhæves, at de omstændigheder, som sagsøgerne har påberåbt sig med dette klagepunkt, ikke udtrykkeligt
indgår blandt de formildende omstændigheder, der er fastsat ved retningslinjernes punkt 3.
Dernæst bemærkes, at Kommissionen med rette har anset disse omstændigheder for ikke at begrunde en bødenedsættelse.
For det første er det anførte om, at der ikke er opnået nogen vinding, ikke godtgjort. I øvrigt har sagsøgerne tilsyneladende
erkendt, at der kan være opnået en vinding, idet de har fastholdt, at det har været til fordel for virksomhedens forrige aktionærers
og ikke de nuværende aktionærer, som skal tåle de økonomiske følger af bøden. Denne omstændighed er imidlertid ikke underbygget,
og det anførte er desuden irrelevant. I øvrigt bemærkes, at sagsøgerne hverken har bestridt, at de retligt set er Barlos efterfølgere,
eller at de er adressater for den anfægtede beslutning for det tilfælde, at overtrædelsen bevises (jf. præmis 5 ovenfor).
Under alle omstændigheder har Kommissionen med rette anført i 388. betragtning in fine til den anfægtede beslutning, at det
ikke ændrer ved grovheden af den begåede overtrædelse, således som denne er fastslået i den anfægtede beslutning, at der eventuelt
ikke er opnået vinding.
For det andet henvises der angående den omstændighed, at hverken Barlo eller Quinn-koncernen nogensinde har været dømt for
en overtrædelse af de EU-retlige konkurrenceregler, til præmis 255 ovenfor, og det fastslås, at et fravær af gentagen overtrædelse
ikke i sig selv kan udgøre en formildende omstændighed.
Hvad angår den ikke underbyggede påstand om, at de nuværende aktionærer grundet erhvervelsen af Barlo ved et fjendtligt overtagelsestilbud
ikke kunne foretage nogen revision af betydning og har været uvidende om eksistensen af den eventuelle overtrædelse, kan den
heller ikke have nogen formildende indvirkning på grovheden af den begåede overtrædelse eller på bøden, for så vidt som sidstnævnte
har et præventivt formål.
Det foreliggende klagepunkt må derfor forkastes.
–       Om det aktive samarbejde i forbindelse med proceduren uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen
Sagsøgerne har anført, at de har samarbejdet fuldt ud med Kommissionen under hele den administrative procedure. Det har de
gjort ved at fremskaffe en bekræftelse af faktiske omstændigheder, som ikke umiddelbart var tilgængelig for dem, og de har
gjort en betydelig indsats herfor. Det er efter deres opfattelse ubegrundet, at Kommissionen i den anfægtede beslutning afviste
at tage dette aspekt i betragtning som en formildende omstændighed.
I denne forbindelse bemærkes, at Kommissionen i retningslinjernes punkt 3, sjette led, har fastsat, at det udgør en formildende
omstændighed, at virksomheden har samarbejdet effektivt i forbindelse med proceduren uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen.
I denne sag har Kommissionen fastslået i 392. betragtning til den anfægtede beslutning, at den i henhold til ovennævnte bestemmelse
havde undersøgt, om en af de berørte virksomheders samarbejde havde gjort det lettere for den at konstatere overtrædelsen.
I 393. betragtning til den anfægtede beslutning har den anført, at der i betragtning af, at deres samarbejde var af meget
begrænset omfang og værdi, og at de har bestridt de faktiske omstændigheder, som ikke er omfattet af det begrænsede samarbejde,
ikke forelå nogen anden omstændighed, som begrundede en bødenedsættelse uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen,
og at en sådan nedsættelse i sager om hemmelige karteller under alle omstændigheder kun kan forekomme i helt usædvanlige tilfælde.
Hertil bemærkes, at Kommissionen med rette har vurderet, at anvendelse af retningslinjernes punkt 3, sjette led, i sager om
hemmelige karteller kun bør finde sted i helt usædvanlige tilfælde.
Anvendelsen af denne bestemmelse kan nemlig ikke bevirke, at samarbejdsmeddelelsen mister sin effektive virkning. Således
fremgår det klart af denne meddelelse, at den afgrænser de tilfælde, hvor virksomheder, der deltager eller har deltaget i
hemmelige karteller, som påvirker Fællesskabet, kan kompenseres for at samarbejde med Kommissionen om undersøgelsen. Heraf
følger, at virksomhederne i princippet kun kan indrømmes en bødenedsættelse i kraft af deres samarbejde, når de opfylder de
betingelser, der er fastsat i nævnte meddelelse.
F.eks. er det allerede fastslået, at Kommissionen kunne anvende retningslinjernes punkt 3, sjette led, på en virksomhed, der
som den første havde fremlagt oplysninger for den, som gjorde det muligt for den at udvide sin undersøgelse og træffe de fornødne
foranstaltninger med henblik på at fastslå en mere alvorlig overtrædelse eller en mere langvarig overtrædelse (Rettens dom
af 19.5.2010, sag T-11/05, Wieland Werke m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 232; jf. ligeledes
præmis 234).
I denne sag bemærkes for det første, at sagsøgerne ikke har redegjort tilstrækkeligt detaljeret for, hvorledes og i hvilket
omfang deres samarbejde skulle have gjort det lettere for Kommissionen at påvise de påståede faktiske omstændigheder.
For det andet fremhæves, at selv om det fremgår af undersøgelsen af det første anbringendes første led, at sagsøgernes bekræftelse
af visse omstændigheder i deres svar på klagepunktsmeddelelsen har hjulpet Kommissionen til at kunne fastslå Barlos deltagelse
i flere konkurrencebegrænsende møder, har sagsøgerne ikke desto mindre fortsat bestridt, at netop nævnte svar på klagepunktsmeddelelsen
har kunnet godtgøre deres ansvar for kartellet.
Under disse omstændigheder er det ikke godtgjort, at der foreligger omstændigheder, som begrunder anerkendelse af den formildende
omstændighed, som der er anmodet om.
Det foreliggende klagepunkt må derfor forkastes.
Endelig bemærkes, at for så vidt som visse af de argumenter, som sagsøgerne har fremført inden for rammerne af det andet anbringende,
skal opfattes som udtryk for, at begrundelsespligten er tilsidesat i forbindelse med bødens fastsættelse og navnlig med de
indrømmede nedsættelser (jf. præmis 196, 217 og 218 ovenfor), skal disse argumenter forkastes. Det fremgår nemlig af det foregående,
at Kommissionen i tilstrækkelig grad har oplyst de forhold, der har givet den grundlag for at bedømme grovheden og varigheden
af den overtrædelse, sagsøgerne har begået, herunder i 335. og i 372.-374. betragtning, samt for grundene til, at den besluttede
at indrømme dem bødenedsættelser. Således har den opfyldt kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten
udgør (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-248/98 P, KNP BT mod Kommissionen, Sml. I, s. 9641, præmis
42). Særligt bemærkes, at det i denne sammenhæng ikke påhviler Kommissionen at angive tallene i forbindelse med metoden for
bødeudmålingen i sin beslutning (jf. dommen i sagen Microsoft mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 131, præmis 1361 og
den deri nævnte retspraksis).

Sammenfatning
Det fremgår i det hele af det foregående, at den anfægtede beslutning skal annulleres dels i det omfang, sagsøgerne deri holdes
ansvarlige for deltagelse i kartellet i perioden fra den 1. november 1998 til den 23. februar 2000, dels i det omfang, det
deri fastslås, at sagsøgerne har overtrådt artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 ved at deltage i en række aftaler og samordnet
konkurrencebegrænset praksis vedrørende ikke blot faste plader af PMMA, men også sammensætninger til støbning af PMMA og sanitetsvarer
af PMMA. I øvrigt bør annullationspåstanden forkastes.
Med hensyn til fastsættelsen af bøden fremgår det af det foregående som helhed, dels at den forhøjelse på 20% af udgangsbeløbet
for bøden, som Kommissionen har foretaget i 353. betragtning til den anfægtede beslutning, skal erstattes af en forhøjelse
på 10%, dels at påstandene om bødenedsættelse i øvrigt skal forkastes.
Som følge heraf fastsættes den bøde, som sagsøgerne er pålagt i henhold til den anfægtede beslutnings artikel 2, til 8 250 000
EUR.

Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt
påstand herom. I medfør af procesreglementets artikel 87, stk. 3, kan Retten fordele sagens omkostninger eller bestemme, at
hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter,
eller hvor der foreligger ganske særlige grunde.
I denne sag er sagsøgernes påstande delvist tiltrådt, og Kommissionen har dermed ikke fået medhold i sin påstand om frifindelse
i det hele. Sagsøgerne har dog tabt sagen, for så vidt som de har nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutning
som helhed, i det omfang den vedrører dem. Det vil dermed være en rimelig bedømmelse af de pågældende omstændigheder i sagen
at afgøre, at sagsøgeren skal bære 60% af sine egne omkostninger og betale 60% af Kommissionens omkostninger, mens Kommissionen
skal bære 40% af sine egne omkostninger og betale 40% af sagsøgerens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):
1)
Artikel 1 i Kommissionens beslutning K(2006) 2098 endelig af 31. maj 2006 om en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens
artikel 53 (sag COMP/F/38.645 – Methacrylater) annulleres dels i det omfang, den fastslår, at Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics
NV og Quinn Plastics GmbH har overtrådt artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde
(EØS) ved at have deltaget i en række aftaler og former for samordnet praksis vedrørende ikke blot faste plader af polymethyl-methacrylat,
men også sammensætninger til støbning af polymethyl-methacrylat og sanitetsvarer af polymethyl-methacrylat, dels i det omfang
disse selskaber deri holdes ansvarlige for deltagelse i kartellet i perioden fra den 1. november 1998 til den 23. februar
2000.
2)
Den bøde, som Quinn Barlo, Quinn Plastics NV og Quinn Plastics GmbH er pålagt in solidum i henhold til artikel 2 i beslutning
K(2006) 2098 endelig, fastsættes til 8 250 000 EUR.
3)
I øvrigt frifindes Europa-Kommissionen.
4)
Quinn Barlo, Quinn Plastics NV og Quinn Plastics GmbH bærer 60% af deres egne omkostninger og betaler 60% af Kommissionens
omkostninger.
5)
Kommissionen bærer 40% af sine egne omkostninger og betaler 40% af de omkostninger, Quinn Barlo, Quinn Plastics NV og Quinn
Plastics GmbH har afholdt.
Czúcz
Labucka
Gratsias
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. november 2011.
Underskrifter
Indhold
Sagens baggrund
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
Det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81 EF
Det første anbringendes første led om en urigtig vurdering af Barlos deltagelse i møderne samt anden kontakt og udveksling
– Om de fire møder, hvori Barlos tilstedeværelse er erkendt
– Om det bestridte møde i Barcelona (Spanien) i maj-juni 1999 (164. betragtning til den anfægtede beslutning)
– Om Barlos manglende deltagelse i anden kontakt eller udveksling
– Konklusion vedrørende det første anbringendes første led
Det første anbringendes andet led om en urigtig vurdering af Barlos deltagelse i en »samlet og fælles konkurrencebegrænsende
plan« for tre varer af PMMA
Det første anbringendes tredje led om en urigtig vurdering af Barlos deltagelse i en samlet overtrædelse
Det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjerne og proportionalitetsprincippet
Det andet anbringendes første led om en urigtig vurdering af den påståede overtrædelses varighed
Det andet anbringendes andet led om en urigtig vurdering af den påståede overtrædelses grovhed
Det andet anbringendes tredje led om en urigtig vurdering af formildende omstændigheder
– Om den mindre passive rolle i gennemførelsen af overtrædelsen
– Om ulovlige aftaler eller ulovlige former for praksis, som reelt ikke er fulgt
– Om overtrædelsens tidlige ophør
– Om iværksættelse af en plan til sikring af konkurrencereglernes overholdelse
– Om manglende vinding, manglende behov for afskrækkelse og om proportionalitet
– Om det aktive samarbejde i forbindelse med proceduren uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen
Sammenfatning
Sagens omkostninger
*
Processprog: engelsk.