CELEX: 62011CJ0281
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Utilizarea în condiții de izolare a microorganismelor modificate genetic
Directiva 2009/41/CE
Transpunere incorectă și incompletă

Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, întrucât nu a transpus sau a transpus în mod incorect dispozițiile articolului 2 literele (a), (b) și (d)-(f), ale articolului 3 alineatul (3), ale articolului 4 alineatul (3), ale articolelor 6-8, ale articolului 9 alineatele (1) și (2) litera (a), ale articolului 10 alineatele (3) și (4), ale articolului 18 alineatul (1) al doilea paragraf și alineatele (3) și (4), precum și ale părții A a patra liniuță, ale părții B prima liniuță și ale părții C prima liniuță din anexa V la Directiva 2009/41/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 mai 2009 privind utilizarea în condiții de izolare a microorganismelor modificate genetic (
JO L 125, p. 75
), Republica Polonă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Potrivit articolului 2 din Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (
JO 2003, L 236, p. 33
, denumit în continuare „actul de aderare”), de la data aderării sale, respectiv 1 mai 2004, Republica Polonă avea obligația de a se conforma dispozițiilor tratatelor și ale actelor adoptate anterior de instituțiile Uniunii Europene.
Conform articolului 54 din actul de aderare, noile state membre adoptă măsurile care le sunt necesare pentru a se conforma, de la data aderării, dispozițiilor directivelor și deciziilor, cu excepția cazului în care s‑a prevăzut un alt termen în anexele vizate la articolul 24 din acest act sau în alte dispoziții ale actului menționat sau ale anexelor la acesta. În măsura în care nici anexa XII la același act, care privește Republica Polonă și care este menționată la articolul 24 din actul de aderare, nici alte dispoziții ale acestuia privitoare la acest stat membru nu cuprind dispoziții specifice privind Directiva 90/219/CEE a Consiliului din 23 aprilie 1990 privind utilizarea în condiții de izolare a microorganismelor modificate genetic (
JO L 117, p. 1
, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 13) și Directiva 98/81/CE a Consiliului din 26 octombrie 1998 de modificare a Directivei 90/219 (
JO L 330, p. 13
, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 236), Republica Polonă avea obligația să fi transpus aceste directive la data aderării la Uniune.
Directiva 90/219 a stabilit măsuri comune pentru utilizarea în condiții de izolare a microorganismelor modificate genetic, în vederea protecției sănătății umane și a mediului.
Această directivă a fost modificată prin Directiva 98/81.
Directiva 90/219, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/81 (denumită în continuare „Directiva 90/219, cu modificările ulterioare”), a fost abrogată și înlocuită prin Directiva 2009/41, care a intrat în vigoare la 10 iunie 2009.
Articolul 2 din Directiva 2009/41, care este identic cu articolul 2 din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, menționează definițiile următoare:
„[...]
(a)
«microorganism» înseamnă orice entitate microbiologică, celulară sau acelulară, capabilă să se reproducă sau să transfere material genetic, inclusiv virusuri, viroizi, celule animale și vegetale în culturi;
(b)
«microorganism modificat genetic» (MMG) înseamnă un microorganism al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel natural, care nu se produce prin împerechere și/sau recombinare naturală; în sensul prezentei definiții:
(i)
modificarea genetică se produce cel puțin prin utilizarea tehnicilor enumerate în anexa I partea A;
(ii)
se consideră că tehnicile enumerate în anexa I partea B nu produc modificări genetice;
[...]
(d)
«accident» înseamnă orice incident care implică o introducere neintenționată și considerabilă de MMG‑uri în timpul utilizării lor în condiții de izolare care ar putea reprezenta un pericol imediat sau cu efect întârziat pentru sănătatea umană sau pentru mediu;
(e)
«utilizator» înseamnă orice persoană fizică sau juridică responsabilă de utilizarea în condiții de izolare a MMG‑urilor;
[...]”
Potrivit articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2009/41, care corespunde articolului 4 al doilea paragraf din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare:
„[...D]irectiv[a 2009/41] nu se aplică depozitării, transportului, distrugerii, eliminării, utilizării sau culturilor de MMG‑uri care au fost introduse pe piață în conformitate cu Directiva 2001/18/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 12 martie 2001 privind diseminarea deliberată în mediu a organismelor modificate genetic și de abrogare a Directivei 90/220/CEE a Consiliului (
JO L 106, p. 1
, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 75)] sau în temeiul altor acte normative comunitare, care prevăd o evaluare specifică a riscurilor pentru mediu similară cu cea prevăzută de directiva respectivă, cu condiția ca utilizarea în condiții de izolare să respecte condițiile autorizației pentru introducerea pe piață, în cazul în care există astfel de condiții.”
Articolul 6 din Directiva 2009/41, care este identic cu articolul 7 din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, are următorul cuprins:
„Atunci când se folosesc pentru prima oară anumite incinte pentru utilizări în condiții de izolare, utilizatorului i se cere să prezinte autorităților competente, înainte de inițierea acestor utilizări, o notificare conținând cel puțin informațiile enumerate în anexa V partea A.”
Articolul 7 din Directiva 2009/41, care a înlocuit articolul 8 din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, prevede:
„După notificarea menționată la articolul 6, se poate începe utilizarea în condiții de izolare încadrată în clasa 1, fără alte notificări. Utilizatorii de MMG‑uri din clasa 1 de utilizare în condiții de izolare trebuie să țină evidența tuturor evaluărilor menționate la articolul 4 alineatul (6), pe care o pun la dispoziția autorității competente, la cerere.”
Articolul 8 din Directiva 2009/41, redactat în termeni aproape identici cu cei ai articolului 9 din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, are următorul cuprins:
„(1)   Pentru prima utilizare în condiții de izolare și pentru utilizările în condiții de izolare ulterioare din clasa 2 care urmează să se desfășoare în incinte notificate în conformitate cu articolul 6, se prezintă o notificare conținând informațiile enumerate în anexa V partea B.
(2)   În cazul în care incinta a făcut obiectul unei notificări prealabile în vederea utilizărilor în condiții de izolare din clasa 2 sau din clase superioare și au fost îndeplinite toate cerințele legate de autorizare, se poate iniția utilizarea în condiții de izolare din clasa 2, imediat după noua notificare.
Cu toate acestea, solicitantul însuși poate cere autorității competente o decizie privind acordarea unei autorizări oficiale. Decizia trebuie luată în termen de cel mult 45 de zile de la data notificării.
(3)   În cazul în care incinta nu a făcut obiectul unei notificări anterioare pentru utilizări în condiții de izolare din clasa 2 sau din clase superioare, utilizarea în condiții de izolare din clasa 2 poate începe, în cazul în care nu există niciun indiciu care să sugereze o decizie contrară din partea autorității competente, după 45 de zile de la depunerea notificării menționate la alineatul (1) sau mai devreme, cu acordul autorității competente.”
Articolul 9 din Directiva 2009/41, al cărui cuprins este practic identic cu cel al articolului 10 din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, prevede:
„(1)   Pentru prima utilizare în condiții de izolare și pentru cele ulterioare din clasa 3 sau din clasa 4 care urmează să se desfășoare în incinte notificate în conformitate cu articolul 6, se prezintă o notificare conținând informațiile enumerate în anexa V partea C.
(2)   O utilizare în condiții de izolare din clasa 3 sau dintr‑o clasă superioară nu poate fi inițiată fără acordul prealabil al autorității competente care comunică decizia sa în scris:
(a)
după cel mult 45 de zile de la depunerea noii notificări, în cazul în care incinta a făcut obiectul unei notificări anterioare în vederea utilizărilor în condiții de izolare din clasa 3 sau dintr‑o clasă superioară și în care toate cerințele legate de autorizare au fost îndeplinite pentru aceeași clasă sau pentru o clasă superioară de utilizare în condiții de izolare cu care se intenționează să se înceapă;
(b)
după cel mult 90 de zile de la depunerea notificării în celelalte cazuri.”
Articolul 10 din Directiva 2009/41, care corespunde articolului 11 din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, prevede:
„(1)   Statele membre desemnează autoritatea sau autoritățile competente să pună în aplicare măsurile adoptate în vederea aplicării prezentei directive și să primească și să ia act de notificările menționate la articolele 6, 8 și 9.
(2)   Autoritățile competente examinează conformitatea notificărilor cu cerințele prezentei directive, acuratețea și integralitatea informațiilor oferite, corectitudinea evaluării menționate la articolul 4 alineatul (2) și clasa de utilizări în condiții de izolare și, după caz, adecvarea măsurilor de izolare și a altor măsuri de protecție, a măsurilor de gestionare a deșeurilor și a măsurilor de reacție în caz de urgență.
(3)   În cazul în care este necesar, autoritatea competentă poate:
(a)
să solicite utilizatorului să furnizeze informații suplimentare sau să modifice condițiile utilizării în condiții de izolare propuse sau să încadreze utilizările în condiții de izolare într‑o altă clasă. În acest caz, autoritatea competentă poate solicita ca utilizarea în condiții de izolare, în cazul în care se propune acest lucru, să nu fie inițiată sau, dacă aceasta este în desfășurare, să fie suspendată sau să înceteze până la acordarea autorizației de către autoritatea competentă pe baza informațiilor suplimentare obținute sau pe baza condițiilor modificate de utilizare în condiții de izolare;
(b)
să limiteze perioada pentru care este permisă utilizarea în condiții de izolare sau să o supună anumitor condiții.
(4)   În scopul calculării termenelor menționate la articolele 8 și 9, nu se ia în considerare niciun termen pe parcursul căruia autoritatea competentă:
(a)
așteaptă informații suplimentare pe care le‑a solicitat de la notificator în conformitate cu alineatul 3 litera (a) sau
(b)
realizează o anchetă sau o consultare publică în conformitate cu articolul 12.”
Articolul 16 din Directiva 2009/41, al cărui cuprins este în esență identic cu cel al articolului 17 din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, prevede:
„Statele membre se asigură că autoritatea competentă organizează inspecții și alte măsuri de control pentru asigurarea respectării, de către utilizatori, a prezentei directive.”
Articolul 18 alineatele (1), (3) și (4) din Directiva 2009/41, care corespunde articolului 19 alineatele (2), (4) și (5) din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, prevede:
„(1)   În cazul în care informațiile din notificări aduc atingere unuia sau mai multor elemente menționate la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile despre mediu [(
JO L 41, p. 26
, Ediție specială, 15/vol. 9, p. 200)], notificatorul poate indica acele informații prezentate în temeiul prezentei directive care trebuie tratate ca fiind confidențiale. În asemenea cazuri trebuie furnizate elemente justificative care pot fi verificate.
Autoritatea competentă decide, după consultarea cu notificatorul, care dintre informații vor fi considerate confidențiale și informează notificatorul cu privire la decizia sa.
[...]
(3)   Comisia și autoritățile competente nu divulgă terților nicio informație considerată confidențială în conformitate cu alineatul (1) al doilea paragraf și care a fost notificată sau furnizată în alt mod în temeiul prezentei directive și protejează drepturile de proprietate intelectuală legate de datele primite.
(4)   În cazul în care, indiferent de motiv, notificarea este retrasă de către cel care a transmis‑o, autoritatea competentă trebuie să respecte confidențialitatea informațiilor furnizate.”
Dreptul polonez
Articolul 3 din Legea privind organismele modificate genetic (ustawa o organizmach genetycznie zmodyfikowanych) din 22 iunie 2001 (Dz. U. 2007 nr. 36, poziția 233, denumită în continuare „Legea privind OMG‑urile”) menționează următoarele definiții:
„1)
«organism»: orice entitate biologică, celulară sau acelulară, capabilă să se reproducă sau să transfere material genetic, inclusiv virusuri și viroizi;
2)
«organism modificat genetic» [(OMG)]: un organism, cu excepția celor umane, al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale, care nu se produce prin împerechere sau recombinare naturală, în special prin intermediul:
a)
tehnicilor de recombinare a ADN-ului care utilizează sisteme vectoriale, implicând în special formarea de material genetic prin incorporarea în interiorul oricărui virus, al oricărei plasmide sau al oricărui alt sistem vector a unor molecule de ADN produs în afara unui organism și incorporarea lor într‑un organism gazdă în interiorul căruia nu apar în mod natural, dar unde se pot înmulți în mod continuu;
b)
tehnici care implică introducerea directă, într‑un organism, a materialului ereditar pregătit în afara organismului, în special microinjecția, macroinjecția și microîncapsularea;
c)
metode care nu apar în mod natural, care constau în fuziunea materialului genetic a cel puțin două celule diferite, procedura aplicată conducând la constituirea unei noi celule capabile să transmită materialul său genetic diferit de materialul parental către celulele fiice;
[...]
7)
«utilizator de OMG»: o persoană fizică sau juridică ori o entitate organizațională fără personalitate juridică care efectuează pe cont propriu o utilizare în condiții de izolare a OMG‑urilor sau o operațiune care constă în diseminarea deliberată a OMG‑urilor în mediu, inclusiv introducerea pe piață a produselor OMG;
8)
«accident»: orice incident care implică o introducere neintenționată de OMG‑uri în timpul utilizării acestora în condiții de izolare și care poate prezenta un pericol direct sau cu efect întârziat pentru sănătatea umană sau pentru mediu;
[...]”
Potrivit articolului 14 din Legea privind OMG-urile:
„1.   Ministrul publică în
Jurnalul legislativ
, sub rezerva alineatului 2, informațiile privind accidentele vizate la articolul 33, precum și efectele lor și pericolele care rezultă din acestea.
2.   Dispozițiile privind accesul la informațiile privind mediul se aplică
mutatis mutandis
în cazul accesului la informațiile privind OMG‑urile.”
Articolul 14 bis din această lege prevede:
„Se fac publice:
1)
informațiile privind caracteristicile generale ale OMG‑urilor;
2)
informațiile privind numele și adresa sau denumirea și sediul unui utilizator de OMG‑uri;
3)
informațiile privind locul utilizării în condiții de izolare a OMG‑urilor sau al diseminării deliberate de OMG‑uri în mediu;
4)
informațiile privind locul, obiectul și natura introducerii pe piață a OMG‑urilor;
5)
alte informații decât cele enumerate la punctele 1-4 și care au importanță pentru securitatea și protecția sănătății umane sau a mediului.”
Articolul 16 din legea menționată prevede:
„Utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor necesită autorizarea ministrului, cu excepția cazurilor unde există dispoziții contrare care figurează în prezentul capitol.”
Articolul 17 alineatul 1 din aceeași lege prevede:
„În funcție de nivelul de risc pentru sănătatea umană și pentru mediu, se definesc patru categorii de utilizări în condiții de izolare ale OMG‑urilor:
1)
categoria I – operațiuni care nu prezintă riscuri;
2)
categoria II – operațiuni care prezintă un risc scăzut;
3)
categoria III – operațiuni care prezintă un risc moderat;
4)
categoria IV – operațiuni care prezintă un risc sporit.”
Articolul 21 din Legea privind OMG‑urile prevede:
„1.   Orice cerere de acordare a autorizației privind utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor vizată la articolul 16 conține în special:
1)
informații privind utilizatorul de OMG‑uri, inclusiv numele și sediul sau numele, prenumele și adresa, precum și numele și prenumele persoanei direct responsabile cu utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor prevăzută;
2)
informații privind operațiunea prevăzută, inclusiv caracteristicile OMG‑ului sau ale combinației de OMG‑uri;
a)
organismele receptoare și donoare utilizate și sistemul vectorial aplicat;
b)
sursa și funcția prevăzută a materialului genetic care intervine în cadrul modificării;
c)
caracteristicile distinctive ale OMG‑ului;
3)
informații privind nivelurile și tipurile de risc prevăzute;
4)
informații privind măsurile de securitate aplicate în cazul modificărilor OMG‑urilor;
5)
informații privind măsurile prevăzute pentru gestionarea deșeurilor care conțin OMG‑uri.
2.   Cererea de autorizare privind utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor vizată la alineatul 1 trebuie însoțită de:
1)
dosarul de evaluare a riscurilor vizat la articolul 6;
2)
planul de urgență vizat la articolul 19.
3.   Orice cerere de autorizare care privește o nouă autorizare în condiții de izolare a unui OMG cuprinde de asemenea informații privind rezultatele utilizării în condiții de izolare anterioare.”
Articolul 23 din legea menționată prevede:
„1.   Autorizația se acordă pentru o perioadă determinată care nu poate depăși cinci ani, după verificarea îndeplinirii condițiilor prevăzute de lege pentru punerea în aplicare a utilizării în condiții de izolare a OMG‑urilor, sub rezerva alineatului 4.
2.   Anterior acordării autorizației, este posibil:
1)
să fie invitat, dacă este necesar, utilizatorul de OMG‑uri care formulează cererea să prezinte, în termenul acordat, documentele care lipsesc și care sunt în măsură să ateste că acesta îndeplinește condițiile necesare, în conformitate cu legislația pentru punerea în aplicare a utilizării în condiții de izolare a OMG‑urilor;
2)
să se solicite utilizatorului de OMG‑uri să prezinte informațiile suplimentare necesare unei examinări complete a dosarului și în special avizul menționat la articolul 15;
3)
să se efectueze o verificare a situației de fapt indicate în cererea de autorizare în scopul de a se stabili dacă utilizatorul de OMG‑uri care efectuează cererea îndeplinește condițiile de punere în aplicare a utilizării în condiții de izolare a OMG‑urilor care fac obiectul cererii.
3.   Costurile legate de prezentarea informațiilor suplimentare și a avizului vizate la alineatul 2 sunt suportate de solicitant.
4.   Ministrul refuză să acorde autorizația solicitată pentru operațiunile din categoriile III și IV atunci când există motive întemeiate să se considere că măsurile de protecție prevăzute nu prezintă nivelul de garanție necesar pentru a se exclude orice consecință gravă sau ireparabilă în caz de accident sau orice risc de accident în cadrul utilizării prevăzute în condiții de izolare a OMG‑urilor.”
Potrivit articolului 24 din legea menționată:
„1.   Autorizația privind utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor se acordă în termen de trei luni de la primirea cererii. Acest termen se suspendă în cazurile vizate la articolul 23 alineatul 2 punctele 1 și 2.
1   bis. În cazurile vizate la articolul 29, termenul de emitere a autorizației privind utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor, vizat la alineatul 1, se prelungește cu o durată egală cu cea a consultării, limitată la 30 de zile.
2.   Atunci când se constată că operațiunea a fost încadrată într‑o categorie de risc inferioară celei în care ar fi trebuit încadrată, ținând seama de documentele strânse, se poate solicita utilizatorului de OMG‑uri să modifice încadrarea operațiunii.
3.   În cazul refuzului de a modifica încadrarea operațiunii, ministrul refuză să acorde autorizația sau o retrage.
4.   Atunci când protecția sănătății umane sau a mediului o impun, este posibil să se definească, în autorizația privind utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor, condiții suplimentare ale punerii în aplicare a utilizării în condiții de izolare a OMG‑urilor, referitoare la aplicarea unor cerințe privind nivelul și tipul de măsuri de securitate și de siguranță a lucrătorilor care depășesc cerințele stabilite pe baza articolelor 17 și 18.”
Articolul 29 din aceeași lege prevede:
„Participarea publicului la o procedură care are ca obiect emiterea unei decizii de autorizare pentru utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor este reglementată de dispozițiile privind participarea publicului la procedurile privind protecția mediului.”
Articolul 31 din Legea privind OMG‑urile prevede posibilitatea de a modifica încadrarea într‑o categorie dată printr‑o „nouă utilizare în condiții de izolare a OMG‑urilor, încadrată în categoria de risc I sau II, efectuată în același loc și în aceleași condiții, [care] nu impune obținerea unei noi autorizații de utilizare în condiții de izolare a OMG‑urilor, sub rezerva articolului 24 alineatul 2”.
Articolul 32 din legea menționată prevede:
„1.   Utilizatorul de OMG‑uri este obligat să informeze fără întârziere ministrul și organismul vizat la articolul 19 alineatul 5
1)
în legătură cu orice modificare a condițiilor de utilizare în condiții de izolare a OMG‑urilor care poate avea drept efect agravarea riscurilor pentru sănătatea umană sau pentru mediu;
2)
în legătură cu orice modificare a datelor vizate la articolul 21.
2.   În cazurile vizate la alineatul 1 punctul 1, ministrul, ținând seama de aspectele privind securitatea persoanelor sau a mediului, solicită utilizatorului de OMG‑uri să modifice condițiile în consecință, să suspende utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor sau să îi pună capăt, stabilind un termen în care utilizatorul de OMG‑uri să realizeze aceste acțiuni.”
Articolul 34 alineatul 1 din legea menționată prevede:
„1.   Ministrul creează un registru al utilizărilor în condiții de izolare a OMG‑urilor.
2.   Registrul vizat la alineatul 1 cuprinde:
1)
cererile de autorizare privind utilizarea în condiții de izolare a OMG‑urilor, precum și documentele aferente;
2)
notificările privind noua utilizare în condiții de izolare a OMG‑urilor;
3)
autorizațiile de utilizare în condiții de izolare a OMG‑urilor, însoțite de justificări, precum și de informațiile privind retragerea autorizațiilor sau privind modificarea acestora;
4)
avizul Comisiei;
5)
informații privind accidentele, în special:
a)
o listă cu accidentele;
b)
o analiză a cauzelor diferitor accidente;
c)
o descriere a experienței dobândite cu ocazia operațiunilor de securizare și a eliminării efectelor accidentelor;
d)
o listă a măsurilor adoptate de utilizatorul de OMG‑uri în scopul de a preveni orice alt accident de același tip;
e)
o evaluare a consecințelor accidentului.
2a.   Registrul se ține în format electronic.
3.   Acest registru este public; dispozițiile articolului 14 alineatul 2 și cele ale articolului 14 bis se aplică
mutatis mutandis
.
4.   Consultarea registrului este gratuită.”
Legea privind accesul la informațiile referitoare la mediu și la protecția acestuia, privind participarea publicului la protecția mediului și privind evaluările impactului asupra mediului (ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko) din 3 octombrie 2008 (Dz. U. nr. 199, poziția 1277, denumită în continuare „Legea privind accesul la informațiile referitoare la mediu”) face parte din regimul aplicabil utilizării microorganismelor modificate genetic în condiții de izolare pe teritoriul polonez.
În temeiul articolul 16 alineatul 1 din legea menționată, autoritățile administrative nu permit publicului să aibă acces la informațiile referitoare la mediu și la protecția acestuia dacă aceste informații privesc:
„1)
datele individuale utilizate în cadrul studiilor pentru statisticile publice și care sunt vizate de secretul statisticilor vizat de Legea din 29 iunie 1995 privind statisticile publice [...];
2)
cauzele care sunt vizate de o procedură jurisdicțională, disciplinară sau penală, atât timp cât accesul la informații poate perturba desfășurarea procedurii;
3)
cauzele în care se aplică drepturile de autor, vizate de Legea din 4 februarie 1994 privind drepturile de autor, drepturile conexe și dreptul brevetelor [...], [și] vizate de Legea din 30 iunie 2000 privind dreptul proprietății industriale [...], dacă accesul la informații este de natură să aducă atingere acestor drepturi;
4)
datele personale, vizate în Legea din 29 august 1997 privind protecția datelor personale [...] referitoare la terți, dacă accesul la informații este de natură să conducă la încălcarea dispozițiilor privind protecția datelor personale;
5)
documentele sau datele furnizate de terți, atunci când aceste persoane au furnizat voluntar informațiile menționate și au solicitat ca acestea să nu fie divulgate, chiar dacă nu erau obligate să furnizeze informațiile respective, iar obligația de a le furniza nu le putea fi impusă;
6)
documentele sau datele a căror accesare ar fi de natură să conducă la un risc pentru mediu sau pentru securitatea ecologică națională;
7)
informațiile sensibile din punct de vedere comercial, între care în special datele tehnice furnizate de terți și care fac obiectul secretului afacerilor, dacă accesul la aceste informații este de natură să afecteze poziția concurențială a persoanelor respective, iar acestea au depus o cerere motivată prin care se solicită ca informațiile menționate anterior să nu fie divulgate;
8)
activitățile care pot avea un impact important asupra mediului, exercitate în spații închise, în cazul cărora nu este aplicabilă procedura cu participarea publicului, conform articolului 79 alineatul 2;
9)
apărarea și securitatea statului;
10)
siguranța publică.”
Articolele 33-38 din Legea privind accesul la informațiile referitoare la mediu stabilesc regulile privind participarea publicului la procesul de luare a deciziei.
Articolul 33 din legea menționată prevede:
„Înainte ca o decizie care impune participarea publicului să fie adoptată sau modificată, autoritatea competentă să adopte această decizie informează publicul, în termenul cel mai scurt, cu privire la:
1)
faptul că s‑a inițiat o evaluare cu privire la impactul pe care o activitate l‑ar putea avea asupra mediului;
2)
inițierea procedurii;
3)
obiectul deciziei care trebuie pronunțată în cauza respectivă;
4)
autoritatea competentă să adopte decizia și autoritățile competente consultate pentru aviz sau pentru acord;
5)
posibilitățile de a lua cunoștință de documentația necesară privind cauza și locul în care aceasta poate fi consultată;
6)
posibilitatea de a depune observații și cereri;
7)
modalitățile și locul în care observațiile și cererile pot fi depuse, indicând în această privință că trebuie depuse în termen de 21 de zile;
8)
autoritatea competentă să examineze observațiile și cererile;
9)
termenul și locul ședinței administrative publice la care publicul are acces, astfel cum este vizată la articolul 36, în cazul în care organizarea unei asemenea ședințe este necesară;
10)
procedura în materie de impact transfrontalier asupra mediului, în cazul în care inițierea unei astfel de proceduri este necesară.”
Procedura precontencioasă
La 23 octombrie 2007, Comisia a adresat Republicii Polone o scrisoare de punere în întârziere prin care a atras atenția acestui stat membru asupra necesității de a asigura o transpunere integrală și corectă a Directivei 98/81.
Republica Polonă a răspuns la această scrisoare de punere în întârziere printr‑o scrisoare din 13 decembrie 2007, în care a înlăturat argumentele invocate de Comisie în susținerea motivelor privind lipsa transpunerii sau transpunerea incorectă a dispozițiilor acestei directive.
Întrucât nu a considerat acest răspuns satisfăcător, Comisia a adresat la 25 iunie 2009 un aviz motivat Republicii Polone.
Printr‑o scrisoare din 20 august 2009, Republica Polonă a răspuns la acest aviz motivat reiterând argumentația invocată în răspunsul său la scrisoarea de punere în întârziere a Comisiei.
În aceste condiții, la 6 iunie 2011, Comisia a introdus prezenta acțiune.
Cu privire la acțiune
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Comisia poate solicita constatarea unei neîndepliniri a obligațiilor cuprinse în versiunea inițială a unui act al Uniunii, modificat sau abrogat ulterior, care au fost menținute prin noi dispoziții (Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Belgia,
C-275/04, Rec., p. I-9883
, punctul 35, Hotărârea din 11 decembrie 2008, Comisia/Italia, C‑174/07, punctul 31, și Hotărârea din 17 iunie 2010, Comisia/Franța,
C-492/08, Rep., p. I-5471
, punctul 31).
În speță, părțile sunt de acord că obligațiile care rezultă din articolele din Directiva 2009/41 invocate de Comisie corespund celor care erau aplicabile înainte de intrarea în vigoare a acestei directive, în temeiul Directivei 90/219, cu modificările ulterioare. În consecință, Comisia poate invoca, în cadrul prezentei proceduri, pretinsa neîndeplinire a obligațiilor, chiar și în condițiile în care s‑a întemeiat, în faza precontencioasă, pe dispozițiile corespunzătoare din Directiva 90/219, cu modificările ulterioare, care era aplicabilă atunci.
În plus, trebuie precizat că, în replica sa, Comisia, după ce a luat cunoștință de argumentele invocate de autoritățile poloneze în memoriul în apărare, a decis să renunțe la motivele expuse în cererea introductivă referitoare la articolul 2 litera (f), la articolul 4 alineatul (3), la articolul 6, la articolul 8 alineatul (1) și la articolul 9 alineatul (1), precum și la partea A a patra liniuță, partea B prima liniuță și partea C prima liniuță din anexa V la Directiva 2009/41, care, în consecință, nu mai fac obiectul prezentei acțiuni.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o transpunere incorectă a articolului 2 literele (a), (b), (d) și (e) din Directiva 2009/41
Cu privire la noțiunile „microorganism” și „microorganisme modificate genetic”
– Argumentele părților
Cu titlu introductiv, Comisia amintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, atât din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cele ale principiului egalității rezultă că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare al acesteia trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă care trebuie stabilită ținând cont de contextul acestei prevederi și de obiectivul general urmărit de reglementarea în cauză.
Astfel, potrivit Comisiei, buna funcționare a sistemului stabilit prin Directiva 2009/41 nu poate fi asigurată decât printr‑o astfel de interpretare și prin transpunerea fidelă a definițiilor care figurează în această directivă, o definiție prea largă a anumitor termeni riscând să afecteze regularitatea transpunerii altor dispoziții din directiva menționată. Prin urmare, Comisia consideră că o reproducere literală a definițiilor cuprinse într‑o directivă în actele de transpunere constituie cel mai bun mijloc de a evita o aplicare neuniformă a dreptului Uniunii în statele membre.
Admițând că Legea privind OMG‑urile transpune mai multe directive care aparțin aceluiași domeniu și că această lege are, așadar, un domeniu de aplicare mai extins decât cel al Directivei 2009/41, Comisia subliniază că o punere în aplicare corectă a fiecăreia dintre directivele transpuse prin legea menționată, asigurată într‑un mod suficient de transparent și care permite să se evite orice dubiu sau orice dificultăți de ordin practic, impune ca domeniile de aplicare
ratione personæ
și
ratione materiæ
ale dispozițiilor care transpun aceste directive să fie totuși clar definite și ca transpunerea realizată să permită să se efectueze o distincție clară între dispozițiile care transpun Directiva 2009/41 și cele care nu aparțin domeniului de aplicare al acesteia din urmă, situație care nu se regăsește în speță.
În plus, Comisia susține că, chiar dacă statele membre pot garanta o protecție analogă celei care rezultă din Directiva 2009/41, în ceea ce privește organismele care nu intră în domeniul de aplicare al acesteia, aceste state nu sunt totuși în măsură să modifice, cu ocazia unei transpuneri, definițiile care figurează într‑o directivă, din moment ce, în caz contrar, aplicarea uniformă a legislației Uniunii în toate statele membre și principiul interpretării autonome și uniforme a termenilor care apar în această legislație ar fi lipsite de orice efect.
Mai concret, Comisia reproșează Republicii Polone că folosește, în Legea privind OMG‑urile, în locul noțiunilor „microorganism” și „microorganisme modificate genetic”, utilizate de Directiva 2009/41, noțiunile „organism” și „organism modificat genetic”, precum și că a omis să includă în aceste noțiuni care figurează în reglementarea națională „celule animale și vegetale în culturi”.
Comisia arată de asemenea că în definiția noțiunii „organism modificat genetic” din Legea privind OMG‑urile se folosește formularea „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale”, pe când Directiva 2009/41 folosește o formulare mai precisă, respectiv „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel natural”.
Tot în acest context, Comisia susține că faptul că celelalte definiții care apar în Legea privind OMG‑urile trimit nu la „microorganismele modificate genetic”, ci la „organismele modificate genetic”, conferă de asemenea dispozițiilor acestei legi care se bazează pe aceste definiții un domeniu de aplicare mai larg. De aici ar rezulta o lipsă de claritate pe plan juridic, precum și dificultăți de ordin practic cu ocazia aplicării Directivei 2009/41.
Republica Polonă contestă argumentele invocate de Comisie. În ceea ce privește pretinsa imprecizie a definiției, care figurează în Legea privind OMG‑urile, a noțiunii „organism modificat genetic”, care utilizează formularea „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale”, acest stat membru contestă existența unei astfel de imprecizii nu numai pe fond, ci și în raport cu admisibilitatea acțiunii Comisiei, în măsura în care acest motiv ar fi fost invocat prima oară în stadiul procedurii în fața Curții. Așadar, motivul respectiv ar trebui declarat inadmisibil.
Cu privire la fond, Republica Polonă arată în special că domeniul material de aplicare al Legii privind OMG‑urile nu este limitat la dispozițiile care asigură transpunerea Directivei 2009/41, ci cuprinde o serie de norme rezultate din alte texte ale dreptului Uniunii, printre care s‑ar număra în special Directiva 2001/18. În consecință, această lege ar reglementa nu numai utilizarea în condiții de izolare a microorganismelor modificate genetic, ci și o serie de alte aspecte legate de această utilizare.
În consecință, definițiile noțiunilor „organism” și „organism modificat genetic” care figurează în legea menționată ar viza atât microorganismele modificate genetic, cât și celelalte organisme modificate genetic, toate elementele din aceste definiții care figurează în Directiva 2009/41 fiind incluse în dispozițiile dreptului național vizate. Singura diferență existentă ar rezulta din extinderea domeniului de aplicare al Legii privind OMG‑urile în raport cu cel al dispozițiilor Directivei 2009/41. Această diferență ar rezulta din faptul că definiția reținută de reglementarea poloneză a fost extinsă în scopul de a include macroorganismele. În plus, domeniul de aplicare extins al acestei legi ar privi un aspect care nu a fost armonizat la nivelul Uniunii.
În ceea ce privește argumentul formulat de Comisie, potrivit căruia definiția noțiunii „organism” reținută de reglementarea poloneză nu menționează celulele vegetale și animale în culturi, Republica Polonă subliniază că respectiva definiție, astfel cum figurează în Legea privind OMG‑urile, include, conform articolului 3 punctul 1 din aceasta, „orice entitate biologică, celulară sau acelulară, capabilă să se reproducă sau să transfere material genetic, inclusiv virusuri și viroizi”. În consecință, definiția menționată ar include celulele în culturi, precum celulele animale și vegetale. Astfel, celulele în culturi ar face parte din categoria extinsă vizată prin definiția care figurează în legea respectivă, întrucât aparțin entităților biologice, celulare sau acelulare, capabile să se reproducă și să transfere material genetic. Republica Polonă consideră că, în măsura în care aceste celule intră în domeniul de aplicare al dispozițiilor Legii privind OMG‑urile consacrate utilizării în condiții de izolare a organismelor modificate genetic, prevederile Directivei 2009/41 sunt respectate.
În ceea ce privește diferența dintre formularea „material[ul] genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale”, care figurează în Legea privind OMG‑urile, și formularea „material[ul] genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel natural”, utilizată în Directiva 2009/41, Republica Polonă contestă existența unei astfel de diferențe și precizează, în această privință, că utilizarea, în legea poloneză menționată, a unui verb la participiu prezent drept complement nu poate contraveni obiectivelor vizate prin această directivă.
– Aprecierea Curții
În ceea ce privește admisibilitatea primului motiv în măsura în care vizează formularea „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale”, este necesar să se amintească de la bun început că o parte nu poate, în cursul procedurii, să modifice însuși obiectul litigiului și că temeinicia acțiunii trebuie examinată numai din perspectiva concluziilor cuprinse în cererea de sesizare a instanței (a se vedea în special Hotărârea din 11 noiembrie 2010, Comisia/Portugalia,
C-543/08, Rep., p. I-11241
, punctul 20 și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, în temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 38 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, în versiunea în vigoare la data introducerii acțiunii Comisiei, în toate cererile depuse în temeiul articolului 258 TFUE, aceasta din urmă trebuia să indice motivele exacte cu privire la care Curtea este sesizată să se pronunțe, precum și, cel puțin pe scurt, elementele de drept și de fapt pe care se întemeiază aceste motive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 martie 1992, Comisia/Danemarca,
C-52/90, Rec., p. I-2187
, punctul 17, Hotărârea din 4 mai 2006, Comisia/Regatul Unit,
C-508/03, Rec., p. I-3969
, punctul 62, Hotărârea din 3 iunie 2010, Comisia/Spania,
C-487/08, Rep., p. I-4843
, punctul 71, și Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 21).
În speță, trebuie constatat că, în concluziile cererii de sesizare a instanței, Comisia a indicat clar că reproșează Republicii Polone că nu a transpus corect noțiunea „microorganism modificat genetic”, care figurează la articolul 2 litera (b) din Directiva 2009/41, utilizând, în Legea privind OMG‑urile, termenul „organism modificat genetic”.
Este adevărat că numai în cererea introductivă Comisia a invocat pentru prima dată argumentul întemeiat pe imprecizia părții din definiția noțiunii „organism modificat genetic” care figurează în Legea privind OMG‑urile, care menționează un organism „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale”. Potrivit Comisiei, Directiva 2009/41, care utilizează formularea „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel natural”, este mai precisă.
Or, trebuie constatat că motivul Comisiei vizează tot aceeași definiție, întrucât partea din definiție care menționează formularea „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale” face parte din definiția noțiunii „organism”, de care este indisociabilă și care face astfel obiectul motivului invocat în mod global de către Comisie. În consecință, contrar susținerilor Republicii Polone, Comisia s‑a limitat să precizeze motivul potrivit căruia acest stat membru nu a transpus corect o noțiune care figurează în Directiva 2009/41, făcând trimitere, în cadrul formulării acestui motiv, la o parte din această noțiune, mai degrabă cu titlu de argument suplimentar destinat să ilustreze temeinicia motivului menționat.
În consecință, faptul că Comisia a detaliat un motiv pe care îl invocase într‑un mod mai general în cadrul procedurii precontencioase nu a modificat obiectul neîndeplinirii obligațiilor care este imputată și, prin urmare, nu are niciun efect asupra întinderii litigiului (a se vedea Hotărârea din 27 noiembrie 2003, Comisia/Finlanda,
C-185/00, Rec., p. I-14189
, punctele 84-87, Hotărârea din 8 iulie 2010, Comisia/Portugalia,
C-171/08, Rep., p. I-6817
, punctul 29, și Hotărârea din 11 noiembrie 2010, Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 23).
Având în vedere considerațiile care precedă, se impune respingerea excepției de inadmisibilitate invocate de Republica Polonă.
În ceea ce privește fondul, trebuie amintit că Comisia nu contestă că Republica Polonă este în drept să extindă domeniul de aplicare al sistemului de protecție stabilit prin Directiva 2009/41 la alte domenii, respectiv la „organisme” și la „organismele modificate genetic”. Ea consideră însă că ar fi util să se garanteze posibilitatea de a distinge cu suficientă claritate dispozițiile naționale care transpun această directivă de cele care nu au legătură cu acest act al Uniunii, în scopul de a evita o neclaritate pe plan juridic, precum și orice dubiu și orice dificultate de ordin practic. Prin urmare, potrivit acestei instituții, s‑ar impune să se reproducă literal în actele naționale de transpunere definițiile care figurează în directiva menționată, în scopul de a asigura aplicarea uniformă a reglementării Uniunii în toate statele membre.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, transpunerea unei directive în dreptul intern nu impune în mod necesar o preluare formală și textuală a dispozițiilor sale într‑o dispoziție legală sau administrativă expresă și specifică, ci poate fi suficient un context juridic general, cu condiția ca acesta să asigure efectiv deplina aplicare a acestei directive într‑un mod suficient de clar și de precis (a se vedea Hotărârea din 3 martie 2011, Comisia/Irlanda,
C-50/09, Rep., p. I-873
, punctul 46 și jurisprudența citată).
În plus, trebuie să se constate că, în speță, Comisia s‑a limitat să invoce specificitatea Directivei 2009/41, fără a preciza, pe de o parte, în ce constă această specificitate care ar impune o transpunere literală a noțiunilor definite prin această directivă și, pe de altă parte, motivele exacte pentru care consideră că metoda de transpunere aleasă de Republica Polonă, care conferă noțiunilor utilizate în Legea privind OMG‑urile un domeniu de aplicare mai extins, creează un risc de a nu se identifica în mod clar normele care asigură transpunerea directivei menționate, punând astfel în pericol aplicarea uniformă a dreptului Uniunii. În special, Comisia nu menționează nicio ipoteză în care una dintre definițiile extinse utilizate în Legea privind OMG‑urile ar putea fi la originea unor dificultăți de ordin practic sau a unor confuzii în ceea ce privește aplicarea acestei legi atât în cazul microorganismelor, cât și în cel al microorganismelor modificate genetic.
În plus, Comisia nu a demonstrat nicidecum că simpla utilizare a termenului „organism” în locul termenului „microorganism” putea pune în pericol efectiv obiectivele urmărite de Directiva 2009/41.
În ceea ce privește argumentul invocat de Comisie și întemeiat pe faptul că o definiție incorectă a noțiunilor „microorganism” și „microorganism modificat genetic” are repercusiuni negative asupra altor noțiuni care figurează în directiva menționată, precum „accident” sau „utilizator”, trebuie să se constate că Comisia nu a demonstrat nicidecum că această unică circumstanță constituie o neîndeplinire a obligațiilor de către Republica Polonă.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe absența unei mențiuni privind celulele vegetale și animale în culturi în noțiunea „organism” care figurează în Legea privind OMG‑urile, trebuie constatat că, după cum arată în mod întemeiat Republica Polonă, această noțiune, care include „microorganismele”, include în mod necesar culturile de celule vegetale și animale. Astfel, conform articolului 3 punctul 1 din legea menționată, aceste culturi fac parte din categoria entităților biologice, celulare sau acelulare, capabile să se reproducă și să transfere material genetic. Cu privire la acest aspect, prevederile Directivei 2009/41 au fost respectate, iar această dispoziție este suficient de clară și, prin urmare, interpretarea sa nu poate da naștere la dubii.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe diferențele semantice invocate între partea din definiția noțiunii „microorganism modificat genetic” care figurează în Directiva 2009/41, respectiv sintagma „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel natural”, și cea din definiția noțiunii „organism” utilizată de Legea privind OMG‑urile, respectiv formularea „al cărui material genetic a fost modificat într‑un mod diferit de cel care se produce în condiții naturale”, este necesar să se constate că Comisia se limitează să susțină că această directivă utilizează o formulare mai precisă și că se impune, pentru a se evita orice ambiguitate sau incertitudine, să se reproducă literal această formulare. Or, Comisia nu a demonstrat ca urmare a cărui fapt utilizarea, în legea poloneză menționată, a aceluiași verb la participiu prezent drept complement și cea a expresiei „condiții naturale” în loc de sintagma „într‑un mod [...] natural” puteau fi contrare, pe de o parte, principiilor aplicabile transpunerii directivelor consacrate prin jurisprudența citată la punctul 60 din prezenta hotărâre și, pe de altă parte, obiectivelor urmărite prin Directiva 2009/41.
În consecință, argumentația Comisiei nu poate fi primită.
Cu privire la noțiunea „accident”
– Argumentele părților
Comisia reproșează Republicii Polone, pe de o parte, că a extins domeniul de aplicare al Directivei 2009/41 în ceea ce privește noțiunea „accident”, considerând că aceasta vizează nu numai cazurile de introducere „considerabilă”, ci orice incident care implică o introducere neintenționată, considerabilă sau redusă.
Pe de altă parte, utilizând verbul „a putea” la condițional, această directivă, în versiunea în limba polonă, ar cuprinde și ipotezele în care introducerea nu reprezintă decât un risc potențial, pe când definiția care figurează în Legea privind OMG‑urile, care utilizează verbul „a putea” la indicativ și în legătură cu adjectivul „direct”, ar trimite mai degrabă la situații în care riscul este mai real.
Comisia precizează, în acest context, că definiția diferită a noțiunii „accident” care figurează în legislația polonă poate fi la originea unor dificultăți de ordin practic cu ocazia punerii în aplicare a articolului 15 din directiva menționată, care prevede, între altele, consultarea altor state membre asupra punerii în aplicare a planurilor de urgență, obligația de a informa Comisia în legătură cu circumstanțele oricărui accident, precum și obligația Comisiei de a crea un registru al accidentelor.
Republica Polonă, subliniind că definiția noțiunii „accident” nu poate sta la originea niciunei dificultăți de ordin practic, respinge totalitatea argumentelor invocate de Comisie în această privință și susține interpretarea pe care o dă Directivei 2009/41 potrivit căreia o introducere neintenționată, care ar putea constitui un risc pentru sănătate sau pentru mediu, dar care nu ar fi considerabilă, constituie un „accident” în sensul directivei menționate. În această privință, arată că o astfel de interpretare constituie mai mult o măsură de protecție mai strictă, la care statele membre pot recurge în temeiul articolului 193 TFUE.
– Aprecierea Curții
Mai întâi, trebuie amintit că obiectivele principale ale Directivei 2009/41 sunt protecția sănătății umane și a mediului. Trebuie de asemenea arătat, astfel cum recunoaște Comisia, că nimic nu se opune ca Republica Polonă să prevadă în legislația sa națională o definiție a noțiunii „accident” mai extinsă decât cea prevăzută de Directiva 2009/41, care să acopere și accidentele privind organismele modificate genetic. În plus, omiterea termenului „considerabilă” la articolul 3 punctul 8 din Legea privind OMG‑urile dovedește instituirea unei protecții mai stricte în ceea ce privește accidentele care implică astfel de organisme, pe care Republica Polonă este de asemenea în măsură să o stabilească. În consecință, o astfel de omisiune nu pune în pericol obiectivele urmărite de Directiva 2009/41 și nu constituie, în consecință, o transpunere incorectă a acesteia.
De asemenea, este important să se arate că utilizarea în Legea privind OMG‑urile a verbului „a putea” la indicativ în locul condiționalului utilizat în versiunea în limba polonă a Directivei 2009/41 nu poate fi considerată contrară obiectivelor urmărite de aceasta din urmă, din moment ce prin această utilizare nu s‑a modificat nicidecum cuprinsul dispoziției în cauză. Această afirmație este valabilă și în cazul utilizării termenului „direct” în această lege, chiar dacă directiva menționată folosește termenul „imediat”. Astfel, și în aceste două cazuri, Republica Polonă a efectuat o transpunere corectă a directivei menționate, permițând asigurarea unei aplicări efective a acesteia și în conformitate cu obiectivele de protecție urmărite.
În cele din urmă, în ceea ce privește eventualele efecte negative ale transpunerii noțiunii „accident” prin Legea privind OMG‑urile în raport cu articolul 15 din Directiva 2009/41, care prevede, între altele, consultarea celorlalte state membre asupra punerii în aplicare a planurilor de urgență, Comisia consideră că această lege nu menționează clar momentul când trebuie efectuate astfel de consultări. Potrivit instituției menționate, dispozițiile relevante din legea respectivă nu permit să se determine situațiile în care trebuie să fie informată în legătură cu circumstanțele accidentului, dat fiind că aceeași lege se întemeiază pe o definiție a noțiunii „accident” diferită de cea care figurează în această directivă.
În această privință, Comisia se limitează să susțină, în primul rând, că Legea privind OMG‑urile nu permite să se determine cu claritate momentul când trebuie să aibă loc consultările în cauză, fără a indica totuși motivele pentru care definiția noțiunii „accident” folosită de legiuitorul polonez conduce, în opinia sa, la o astfel de consecință.
În al doilea rând, Comisia susține că noțiunea „accident” utilizată în această lege are drept consecință faptul că normele privind schimbul de informații referitoare la accidente, prevăzute la articolul 15 din Directiva 2009/41, se aplică și în cazul informațiilor privind introducerea redusă a OMG‑urilor, care poate prezenta totuși un pericol direct sau cu efect întârziat pentru sănătatea umană sau pentru mediu. Or, astfel cum s‑a precizat deja la punctul 71 din prezenta hotărâre, o reglementare caracterizată de un nivel ridicat de precauții în materie de accidente legate de utilizarea în condiții de izolare a organismelor modificate genetic nu poate fi contrară obiectivelor urmărite de această directivă.
În consecință, argumentația Comisiei nu poate fi primită.
Cu privire la noțiunea „utilizator”
– Argumentele părților
Comisia reproșează Republicii Polone că a definit, în Legea privind OMG‑urile, „utilizatorul” drept „o persoană fizică sau juridică sau o entitate organizațională fără personalitate juridică care efectuează pe cont propriu o utilizare în condiții de izolare a OMG‑urilor sau o operațiune care constă în diseminarea deliberată a OMG‑urilor în mediu, inclusiv introducerea pe piață a produselor OMG”. Această definiție, care ar fi mai largă decât cea care figurează în Directiva 2009/41, ar fi o sursă de incertitudini, în special în ceea ce privește obligațiile care revin utilizatorilor și controlul îndeplinirii acestora, astfel încât ar fi necesar să se preia literal definiția noțiunii „utilizator” care figurează în această directivă.
Potrivit Comisiei, diferențele care există între cele două definiții în cauză au importanță în practică, dat fiind că „utilizatorii” trebuie să îndeplinească mai multe obligații prevăzute de Directiva 2009/41, care nu fac însă obiectul prezentei proceduri. În plus, articolul 16 din această directivă prevede, potrivit Comisiei, că statele membre au obligația de a organiza controale pentru asigurarea respectării de către utilizatori a directivei menționate. În consecință, divergențele constatate între definiția care figurează în directiva amintită și cea prezentă în Legea privind OMG‑urile ar putea fi o sursă de confuzie și de dubii cu ocazia aplicării acestei legi.
Republica Polonă arată că Comisia nu se întemeiază pe niciun argument concret și că, în consecință, formularea motivului nu este suficient de clară, precisă și coerentă pentru a permite statului membru pârât să își pregătească apărarea, iar Curții să exercite controlul jurisdicțional. În plus, acest stat membru subliniază că prezenta procedură nu are ca obiect încălcarea numeroaselor dispoziții menționate de Comisie în această privință.
– Aprecierea Curții
Este suficient să se constate că Comisia se limitează să afirme că numai o preluare formală și textuală a definiției care figurează în Directiva 2009/41 permite transpunerea corectă a dispozițiilor acesteia din urmă, în special a celor care au legătură cu noțiunea „utilizator” precum, în special, articolul 4 alineatul (2), articolul 5 alineatul (1), articolele 6 și 7, articolul 11 alineatul (1) și articolul 14 alineatul (1), fără a stabili totuși motivele pentru care consideră că această cale urmată de Republica Polonă nu garantează subiectelor de drept supuse obligațiilor prevăzute de directiva menționată claritatea și securitatea juridică necesare.
În plus, Republica Polonă arată în mod întemeiat că Directiva 2009/41 nu cuprinde definiții ale noțiunilor „persoană fizică” și „persoană juridică”, acestea fiind, în consecință, de competența statelor membre. Astfel, entitățile prevăzute de dreptul polonez care nu au personalitate juridică, dar care pot face obiectul raporturilor juridice de drept civil la fel ca persoanele fizice și persoanele juridice, ar trebui incluse în noțiunea „utilizator”. O preluare literală a definiției noțiunii „utilizator” care figurează în Directiva 2009/41 ar fi sustras entitățile prevăzute de ordinea juridică poloneză de la obligațiile prevăzute de dreptul Uniunii și ar fi lipsit aceste entități de posibilitatea de a‑și exercita drepturile în același fel ca persoanele fizice și persoanele juridice menționate în definiția care figurează în dreptul Uniunii.
Comisia consideră că divergențele existente între definiția noțiunii „utilizator” care figurează în Directiva 2009/41 și cea utilizată în Legea privind OMG‑urile sunt, în raport cu punerea în aplicare a controalelor menționate la articolul 16 din această directivă, o sursă de confuzie și de dubii. Această instituție nu prezintă însă niciun element de natură să demonstreze în ce ar putea consta o astfel de confuzie.
În consecință, motivul întemeiat pe transpunerea incorectă a articolului 2 literele (a), (b), (d) și (e) din Directiva 2009/41 nu poate fi admis.
Astfel, întrucât primul motiv invocat de Comisie nu este întemeiat, acesta trebuie respins în întregime.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe transpunerea incompletă a articolului 10 alineatul (3) din Directiva 2009/41
Argumentele părților
Comisia reproșează Republicii Polone că nu a transpus integral articolul 10 alineatul (3) din Directiva 2009/41. Articolul 24 alineatul 4 din Legea privind OMG‑urile ar limita posibilitatea de a institui cerințe suplimentare, atunci când se utilizează OMG‑uri în condiții de izolare, exclusiv la cazurile în care necesitatea de a proteja sănătatea umană sau mediul impune aceasta, chiar dacă această dispoziție din directiva menționată nu ar prevedea nicio limitare de acest tip.
Republica Polonă a răspuns că Comisia invocă un motiv nou, care nu a fost invocat în cursul procedurii precontencioase, și concluzionează în sensul inadmisibilității acestuia. În subsidiar, în ceea ce privește fondul, Republica Polonă contestă argumentele prezentate de Comisie, arătând că dispoziția criticată din Legea privind OMG‑urile prevede posibilitatea ca autoritatea competentă să definească condiții suplimentare pentru punerea în aplicare a utilizării în condiții de izolare a organismelor modificate genetic.
Aprecierea Curții
– Cu privire la admisibilitate
În ceea ce privește excepția de inadmisibilitate invocată de Republica Polonă, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, în temeiul articolului 258 TFUE, este stabilit prin avizul motivat al Comisiei, astfel încât acțiunea trebuie să se întemeieze pe aceleași motive și pretenții ca acest aviz (Hotărârea din 8 iulie 2010, Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 25 și jurisprudența citată).
Totuși, această cerință nu poate merge până la a impune, în toate situațiile, o coincidență perfectă între enunțul motivelor care figurează în dispozitivul avizului motivat și concluziile cererii introductive, în condițiile în care obiectul litigiului, astfel cum a fost definit în avizul motivat, nu a fost extins sau modificat (Hotărârea din 8 iulie 2010, Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 26). Comisia își poate preciza, printre altele, motivele inițiale în cererea introductivă, cu condiția totuși să nu modifice obiectul litigiului (Hotărârea din 11 iulie 2013, Comisia/Țările de Jos, C‑576/10, punctul 35).
În speță, trebuie amintit că, în scrisoarea de punere în întârziere, precum și în avizul motivat, Comisia a arătat că reproșează Republicii Polone că nu a transpus integral articolul 10 alineatul (3) din Directiva 2009/41 pentru motivul că Legea privind OMG‑urile nu cuprindea dispoziții care abilitează autoritatea națională competentă să solicite utilizatorului să modifice condițiile utilizării preconizate în condiții de izolare a organismelor modificate genetic.
Cu ocazia procedurii precontencioase, Republica Polonă a invocat mai multe dispoziții din această lege în scopul de a demonstra că a asigurat o transpunere corectă a acestui articol 10 alineatul (3), printre care se număra articolul 24 alineatul 4 din legea menționată.
Comisia a răspuns că această dispoziție din Legea privind OMG‑urile limitează posibilitatea de a institui cerințe suplimentare, atunci când se utilizează organisme modificate genetic în condiții de izolare, exclusiv la cazurile în care necesitatea de a proteja sănătatea umană sau mediul impune aceasta, chiar dacă articolul 10 alineatul (3) din Directiva 2009/41 nu ar prevedea nicio limitare de acest tip.
În consecință, conform jurisprudenței citate la punctul 54 din prezenta hotărâre, faptul că Comisia a detaliat un motiv pe care îl invocase într‑un mod mai general în cadrul procedurii precontencioase nu a modificat obiectul neîndeplinirii obligațiilor care este imputată și, prin urmare, nu are niciun efect asupra întinderii litigiului.
Având în vedere considerațiile care precedă, se impune să se respingă excepția de inadmisibilitate invocată de Republica Polonia și să se declare admisibil cel de al doilea motiv invocat de Comisie.
– Cu privire la fond
În ceea ce privește examinarea pe fond a acestui motiv, este suficient să se amintească că Directiva 2009/41 urmărește obiective de protecție a sănătății umane și a mediului, pe care autoritățile naționale competente sunt, cu ocazia aplicării acestei directive, obligate să le respecte. Expresia „în cazul în care este necesar” care figurează la articolul 10 alineatul (3) din această directivă și al cărei sens nu este definit de aceasta trebuie, așadar, interpretat ca permițând autorității naționale competente să solicite utilizatorului să furnizeze informațiile prevăzute la acest articol 10 alineatul (3) sau să prevadă anumite limitări sau condiții din proprie inițiativă și numai când protecția sănătății umane și a mediului o impune.
În consecință, este suficient să se constate în această privință că, precizând expres, în dreptul național, mai precis la articolul 24 alineatul 4 din Legea privind OMG‑urile, că obiectivele de protecție a sănătății umane și a mediului, care sunt de asemenea consacrate prin Directiva 2009/41, trebuie luate în considerare cu ocazia punerii în aplicare a acestei directive de autoritățile naționale, Republica Polonă nu a acționat în contradicție cu obiectivele urmărite de directiva menționată, ci în conformitate cu finalitatea acesteia din urmă.
În plus, trebuie să se constate că Comisia susține numai că limitarea prevăzută la articolul 24 alineatul 4 din Legea privind OMG‑urile lipsește autoritatea națională competentă de o parte importantă a drepturilor care îi sunt conferite prin Directiva 2009/41, fără a preciza totuși despre ce drepturi este vorba în speță și fără a demonstra în ce mod sunt acestea limitate prin dispoziția în litigiu.
În consecință, motivul întemeiat pe transpunerea incorectă a articolului 10 alineatul (3) din Directiva 2009/41, care nu este întemeiat, trebuie respins.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe netranspunerea articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2009/41
Argumentele părților
Comisia reproșează Republicii Polone că nu a transpus articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2009/41 în ordinea juridică poloneză.
Republica Polonă admite că această dispoziție nu a făcut obiectul unei transpuneri literale. Totuși, acest stat membru arată că, dat fiind că dispoziția respectivă constituie o normă destinată să prevină conflictele de legi, este inutil să se introducă în ordinea juridică poloneză o astfel de normă prin intermediul unei dispoziții distincte, normele generale existente în materie de prevenire a conflictelor de legi fiind suficiente pentru a garanta o soluționare a unor astfel de conflicte în conformitate cu normele care figurează în Directiva 2009/41. Prin urmare, securitatea juridică de care trebuie să beneficieze operatorii vizați de obligațiile care rezultă din articolul 3 alineatul (3) din această directivă ar fi pe deplin garantată.
Pe de altă parte, Republica Polonă arată că, în orice caz, normele generale menționate sunt aplicate de administrația și de instanțele poloneze în conformitate cu Directiva 2009/41, în vederea îndeplinirii obiectivului vizat prin această directivă.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește argumentul invocat de Republica Polonă potrivit căruia, prin reglementarea națională în cauză, aceasta a realizat o punere în aplicare corectă a Directivei 2009/41, este suficient să se amintească faptul că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că dispozițiile unei directive trebuie puse în aplicare cu o forță obligatorie incontestabilă, cu specificitatea, cu precizia și cu claritatea necesare în vederea satisfacerii cerinței securității juridice (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Irlanda, citată anterior, punctul 46, precum și Hotărârea din 27 octombrie 2011, Comisia/Polonia, C‑362/10, punctul 46 și jurisprudența citată).
Astfel cum a susținut Comisia, articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2009/41 nu constituie numai o dispoziție care reglementează conflictul de legi prin care se urmărește să se determine norma aplicabilă într‑o speță, ci definește condițiile cărora le sunt supuse depozitarea, transportul, distrugerea, eliminarea, utilizarea sau culturile de microorganisme modificate genetic care au fost introduse pe piață în conformitate cu Directiva 2001/18 sau în temeiul altor acte normative ale Uniunii care prevăd o evaluare specifică a riscurilor pentru mediu similară cu cea prevăzută de directiva menționată.
În consecință, atunci când un astfel de act legislativ al Uniunii este vizat, trebuie stabilit dacă acesta prevede o astfel de evaluare și, independent de această condiție, este necesar să se demonstreze că utilizarea în condiții de izolare în cauză respectă condițiile autorizației pentru introducerea pe piață. Atunci când aceste condiții nu sunt îndeplinite, Directiva 2009/41 este aplicabilă.
Or, Republica Polonă, drept răspuns la susținerile Comisiei, nici nu a explicat dispozițiile generale care reglementează conflictele de legi prevăzute de ordinea juridică poloneză, nici nu a demonstrat dacă acestea sunt într‑adevăr de natură să garanteze securitatea juridică de care au dreptul să beneficieze operatorii vizați de obligațiile rezultate din reglementarea națională în cauză.
În orice caz, simple practici administrative, care prin natura lor pot fi modificate în funcție de voința administrației și care sunt lipsite de o publicitate adecvată, nu pot fi considerate o executare valabilă a obligațiilor de transpunere a unei directive (a se vedea Hotărârea din 12 iulie 2007, Comisia/Austria,
C-507/04, Rep., p. I-5939
, punctul 162 și jurisprudența citată). În același sens, o interpretare de către instanțele naționale a dispozițiilor de drept intern în conformitate cu cele ale unei directive nu poate, singură, să prezinte claritatea și precizia necesare pentru a fi îndeplinită cerința securității juridice (a se vedea Hotărârea Comisia/Irlanda, citată anterior, punctul 47 și jurisprudența citată).
În consecință, motivul Comisiei întemeiat pe transpunerea incorectă în ordinea juridică poloneză a articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2009/41 este întemeiat.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe netranspunerea articolului 7, a articolului 8 alineatele (2) și (3), precum și a articolului 9 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2009/41
Argumentele părților
Comisia susține că Republica Polonă nu a transpus articolul 7, articolul 8 alineatele (2) și (3), precum și articolul 9 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2009/41, care prevăd în special normele privind notificarea utilizărilor ulterioare în condiții de izolare din clasele 1 și 2 ulterior unei notificări efectuate conform articolului 6 din această directivă, precum și termenul de 45 de zile în care trebuie să intervină decizia autorității competente în cazul unei utilizări în condiții de izolare din clasa 3 sau dintr‑o clasă superioară, dacă incinta a făcut obiectul unei notificări anterioare.
Republica Polonă contestă temeinicia acestui motiv, arătând că obiectivul vizat de Directiva 2009/41 a fost îndeplinit prin intermediul sistemului polonez de notificare. Aceasta subliniază în special că statele membre dispun de o marjă de apreciere în cadrul transpunerii dispozițiilor menționate, articolul 7 din directiva respectivă stabilind că „se poate începe utilizarea în condiții de izolare încadrată în clasa 1, fără alte notificări”. Verbul „a putea” ar fi de asemenea utilizat la articolul 8 alineatul (2) din directiva menționată. Potrivit Republicii Polone, un stat membru nu are obligația de a asigura ca o utilizare ulterioară în condiții de izolare a organismelor modificate genetic să poată fi realizată fără altă notificare. Pe de altă parte, acest stat membru arată că, chiar și în ipoteza în care norma din dreptul polonez care impune utilizatorilor de organisme modificate genetic să adreseze o notificare autorității competente în legătură cu o reutilizare preconizată a organismelor modificate genetic din clasele 1 și 2 nu ar fi conformă cu dispozițiile Directivei 2009/41, această dispoziție ar trebui considerată ca reprezentând o măsură mai strictă, adoptată în temeiul articolului 193 TFUE. În cele din urmă, chiar dacă articolul 8 alineatul (3) și articolul 9 alineatul (2) litera (a) din această directivă nu au făcut obiectul unei transpuneri literale în dreptul polonez, realizarea obiectivelor vizate de directiva menționată ar fi pe deplin asigurată.
Aprecierea Curții
Pentru început, se impune divizarea acestui motiv în două aspecte, întemeiate pe netranspunerea articolului 7 și a articolului 8 alineatul (2) din Directiva 2009/41 și, respectiv, pe netranspunerea articolului 8 alineatul (3) și a articolului 9 alineatul (2) litera (a) din aceasta.
În ceea ce privește primul aspect al acestui motiv, trebuie să se constate că argumentația Republicii Polone este întemeiată pe o interpretare eronată a dispozițiilor în cauză. Reiese cu claritate și fără echivoc de la articolul 7 și de la articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2009/41 că acestea vizează utilizatorii cărora li se conferă posibilitatea de a efectua operațiunile menționate în aceste dispoziții fără ca o altă notificare a autorității competente să fie necesară. Această interpretare rezultă nu numai dintr‑o interpretare literală a acestor dispoziții, ci este de asemenea confirmată printr‑o interpretare teleologică a acestora.
În această privință, este suficient să se constate că finalitatea acestei reglementări constă în a permite utilizatorilor care au notificat deja o utilizare conform articolului 6 din Directiva 2009/41 să înceapă imediat utilizarea ulterioară în condiții de izolare, fără a aștepta o nouă autorizare din partea autorității competente. În consecință, utilizatorii sunt vizați atât de a doua teză a articolului 7 din această directivă, care prevede că utilizatorii de microorganisme modificate genetic din clasa 1 de utilizare în condiții de izolare trebuie să țină evidența tuturor evaluărilor menționate la articolul 4 alineatul (6) din directiva amintită și să pună evidența respectivă la dispoziția autorității competente, la cerere, cât și de articolul 8 alineatul (2) din aceeași directivă, care prevede că, în cazul în care incinta a făcut obiectul unei notificări prealabile în vederea utilizărilor în condiții de izolare din clasa 2 sau din clase superioare și au fost îndeplinite toate cerințele legate de autorizare, se poate iniția utilizarea în condiții de izolare din clasa 2, imediat după noua notificare.
În orice caz, nu reiese că statul membru vizat ar fi realizat transpunerea articolelor menționate din Directiva 2009/41. Această constatare este confirmată de afirmația Comisiei în acest sens și de lipsa contestării de către Republica Polonă în această privință, precum și de lipsa unei indicații din partea acesteia din urmă referitoare la existența unor dispoziții care transpun aceleași articole.
Nici chiar articolul 31 din Legea privind OMG‑urile, care nu este pus în discuție de Comisie în cadrul prezentei acțiuni, nu constituie o transpunere a articolului 8 alineatul (2) din Directiva 2009/41. Astfel, referindu‑se la categoriile de risc I sau II, pe când articolul 8 alineatul (2) din această directivă se referă la o utilizare a clasei 2 sau a unei clase superioare, acest articol 31 are un domeniu de aplicare diferit.
În plus, în ceea ce privește articolul 8 alineatul (2) al doilea paragraf din directiva menționată, potrivit căruia solicitantul însuși poate cere autorității competente o decizie privind acordarea unei autorizări oficiale, decizie care trebuie luată în termen de cel mult 45 de zile de la data notificării, trebuie să se constate că Republica Polonă nu a contestat motivul Comisiei în această privință. Articolul 24 din Legea privind OMG‑urile, singura dispoziție relevantă în această privință, nu vizează situația concretă avută în vedere prin dispoziția amintită din directiva menționată și nu prevede un termen similar.
În cele din urmă, în ceea ce privește argumentul Republicii Polone întemeiat pe aplicarea articolului 193 TFUE, este suficient să se constate că, astfel cum s‑a observat la punctele 111 și 112 din prezenta hotărâre, nu reiese că articolul 7 și articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2009/41 ar fi fost, chiar parțial, transpuse în dreptul național, astfel încât o comparație a dispozițiilor din această directivă cu cele care constituie măsuri de protecție mai stricte nu poate fi efectuată. Prin urmare, aplicarea articolului 193 TFUE nu poate fi invocată în speță.
În ceea ce privește al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, Republica Polonă admite că articolul 8 alineatul (3) și articolul 9 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2009/41 nu au fost transpuse literal în dreptul național și se limitează să afirme că obiectivul urmărit prin această directivă este îndeplinit prin Legea privind OMG‑urile.
Or, rezultă din dosar și, de altfel, Republica Polonă nu contestă că nicio procedură scrisă, precum cea prevăzută la articolul 9 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2009/41, nu figurează în Legea privind OMG‑urile și nici în vreun alt act de transpunere. Se impune de asemenea să se constate că nici procedura detaliată descrisă la articolul 8 alineatul (3) din directiva menționată nu are corespondent în dreptul polonez.
Din considerațiile care precedă rezultă că al patrulea motiv trebuie admis.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o transpunere incorectă a articolului 10 alineatul (4) din Directiva 2009/41
Argumentele părților
Comisia arată că articolul 24 alineatul 1 bis din Legea privind OMG‑urile a instituit un termen maxim de 30 de zile cu care se poate prelungi termenul de emitere a autorizației privind utilizarea în condiții de izolare a organismelor modificate genetic, în cazul participării publicului la o procedură care are ca obiect o astfel de emitere, chiar dacă acest termen nu este prevăzut la articolul 10 alineatul (4) din Directiva 2009/41. În plus, Comisia arată că Legea privind accesul la informațiile referitoare la mediu, la care face trimitere Republica Polonă în această privință, nu i‑a fost niciodată notificată drept măsură de transpunere a acestei directive.
Republica Polonă contestă afirmația Comisiei potrivit căreia legea respectivă nu i‑a fost niciodată notificată acesteia din urmă în temeiul notificării măsurilor de transpunere a Directivei 2009/41. În plus, în ceea ce privește fondul, aceasta arată în special că, întrucât directiva respectivă nu prevede niciun termen referitor la perioada de consultare, statele membre pot defini un astfel de termen. În lipsa limitării duratei unei consultări publice, acordarea de către autoritatea competentă a autorizației de utilizare în condiții de izolare a organismelor modificate genetic ar putea fi blocată, încălcându‑se principiul securității juridice.
Aprecierea Curții
Chiar dacă Republica Polonă nu a invocat o cauză de inadmisibilitate a acestui motiv, trebuie totuși să se arate, cu titlu introductiv, că Curtea poate analiza din oficiu dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 258 TFUE pentru introducerea unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor (a se vedea în special Hotărârea din 8 martie 2012, Comisia/Portugalia, C‑524/10, punctul 64, și Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Comisia/Portugalia, C‑34/11, punctul 42).
Din această perspectivă, trebuie analizată problema dacă avizul motivat și acțiunea prezintă motivul menționat în mod coerent și precis, pentru a permite Curții să determine cu exactitate întinderea încălcării dreptului Uniunii imputate, condiție necesară pentru ca Curtea să poată verifica existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 martie 2011, Comisia/Slovenia, C‑365/10, punctul 19, și Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 43).
Astfel, după cum rezultă în special din articolul 38 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, în versiunea sa în vigoare la data introducerii prezentei acțiuni, și din jurisprudența referitoare la această dispoziție, orice cerere de sesizare a instanței trebuie să indice obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor, iar această mențiune trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Curții să își exercite controlul. Din cele arătate rezultă că elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază o acțiune trebuie să reiasă în mod coerent și comprehensibil din însuși textul cererii, iar concluziile acesteia din urmă trebuie să fie formulate în mod neechivoc, astfel încât Curtea să nu se pronunțe
ultra petita
și să nu omită să se pronunțe asupra unei obiecții (a se vedea în special Hotărârea din 26 ianuarie 2012, Comisia/Slovenia, C‑185/11, punctul 29, Hotărârea din 19 aprilie 2012, Comisia/Țările de Jos, C‑141/10, punctul 15, și Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 44).
Or, în speță, observațiile Comisiei privesc numai anchetele sau consultările publice menționate la articolul 10 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2009/41, fără ca această instituție să precizeze dacă motivul său întemeiat pe transpunerea incorectă a acestui articol 10 alineatul (4) vizează și termenele de așteptare a informațiilor suplimentare menționate la articolul 10 alineatul (4) litera (a) din această directivă.
În aceste condiții, trebuie să se constate că prezentul motiv, întemeiat pe o transpunere incorectă a articolului 10 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2009/41, care nu îndeplinește cerințele de coerență, de claritate și de precizie și, astfel, încalcă obligațiile care decurg din jurisprudența citată la punctele 122 și 123 din prezenta hotărâre, nu permite Curții să își exercite controlul asupra prezentei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 48) și trebuie, așadar, declarat inadmisibil.
În ceea ce privește temeinicia motivului întemeiat pe transpunerea incorectă a articolului 10 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2009/41, trebuie constatat că Comisia se limitează să susțină că termenul stabilit la articolul 24 alineatul 1 bis din Legea privind OMG‑urile nu este prevăzut de această directivă, fără a formula însă argumente în susținerea afirmației sale potrivit căreia dispoziția respectivă din dreptul național constituie o transpunere incorectă a articolului 10 alineatul (4) din directiva menționată.
În această privință, trebuie amintit că articolul 10 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2009/41 prevede că, în scopul calculării termenelor menționate la articolele 8 și 9, nu se ia în considerare niciun termen pe parcursul căruia autoritatea competentă realizează o anchetă sau o consultare publică. În schimb, trebuie să se constate că nicio dispoziție din această directivă nu precizează durata acestei anchete sau a acestei consultări. Statele membre sunt deci în principiu libere să stabilească această durată, cu respectarea dreptului Uniunii, dacă consideră necesar.
Astfel, Republica Polonă a folosit această posibilitate și a adoptat o normă care limitează durata unei astfel de consultări la 30 de zile, astfel încât termenul prevăzut pentru emiterea unei autorizații poate fi prelungit cu maximum 30 de zile. Acest stat membru arată că instituirea acestui termen a fost motivată de considerații care vizau asigurarea unei desfășurări legale a procedurii administrative. În plus, potrivit Republicii Polone, în lipsa unui astfel de termen, întrucât durata maximă a unei consultări nu este limitată, emiterea de către autoritatea competentă a unei autorizații ar putea fi blocată. Aceasta adaugă că un astfel de termen este necesar și din motive de securitate juridică.
Trebuie constatat că obiectivele vizate de reglementarea națională în cauză nu sunt incompatibile cu cele urmărite de Directiva 2009/41. Astfel, ele garantează un tratament eficace al cererilor de autorizare, respectând atât interesele și drepturile notificatorului, cât și necesitățile autorității naționale.
În aceste condiții, este necesar să se respingă al cincilea motiv invocat, care este în parte inadmisibil și în parte neîntemeiat.
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe netranspunerea articolului 18 alineatul (1) al doilea paragraf și alineatele (3) și (4) din Directiva 2009/41
Argumentele părților
În cadrul acestui motiv, Comisia reproșează în special Republicii Polone că nu a prevăzut, în cadrul tratamentului confidențial al anumitor informații comunicate de notificator, o consultare a notificatorului conform articolului 18 alineatul (1) din Directiva 2009/41 și nici eliminarea acestor date din registrul utilizărilor în condiții de izolare a organismelor modificate genetic, în cazul retragerii unei cereri de autorizare.
Republica Polonă a răspuns că dispozițiile relevante din dreptul Uniunii au fost transpuse corect prin Legea privind OMG‑urile. Astfel, articolul 14 bis din această lege, atunci când enumeră informațiile la care publicul are acces, ar permite să se determine informațiile care nu trebuie niciodată divulgate, astfel încât legislația națională ar permite să se distingă datele care nu pot rămâne confidențiale de cele care nu pot fi făcute publice. Toate informațiile primite în cadrul notificărilor și care nu trebuie divulgate ar figura în acest registru. În cazul retragerii unei cereri de autorizare, aceste date ar fi eliminate din registrul menționat.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că Republica Polonă arată că protecția informațiilor furnizate de notificator potrivit articolului 18 alineatul (1) din Directiva 2009/41 este limitată doar la datele în privinţa cărora notificatorul poate solicita un tratament confidențial. Astfel, potrivit statului membru menționat, această protecție este exclusă în ceea ce privește informațiile enumerate la articolul 18 alineatul (2) din această directivă, astfel încât organizarea unei consultări a notificatorului ar fi inutilă în măsura în care necesitatea de a asigura accesul la aceste informații rezultă din reglementare. Statul membru menționat adaugă că este inutil și să se organizeze consultări pentru a se determina informațiile care trebuie să beneficieze de un tratament confidențial din partea autorității competente, în condițiile în care dispoziții distincte prevăd deja că informațiile în cauză nu pot fi divulgate, în special ca urmare a necesității de a garanta protecția datelor personale sau a interesului superior al statului.
Or, trebuie constatat că aceste argumente se întemeiază pe o interpretare eronată a dispozițiilor în cauză din dreptul Uniunii.
Astfel, este suficient să se constate că articolul 18 alineatul (2) din Directiva 2009/41 enumeră informațiile care nu pot în niciun caz să rămână confidențiale. În consecință, alte informații pot fi tratate confidențial la cererea notificatorului, care, în această privință, beneficiază de un drept la o consultare prealabilă în temeiul articolului 18 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă.
Astfel, interpretarea potrivit căreia nedivulgarea informațiilor care fac parte din domeniul de aplicare al articolului 18 alineatul (1) din Directiva 2009/41 ar putea să prezinte un caracter automat nu poate fi primită.
De asemenea, argumentul invocat de Republica Polonă întemeiat pe faptul că este de asemenea inutil să se organizeze consultări pentru a se determina care sunt informațiile care trebuie să beneficieze de un tratament confidențial din partea autorității competente atunci când dispoziții distincte prevăd deja că informațiile în cauză nu pot fi divulgate, în special ca urmare a necesității de a garanta protecția datelor personale sau a interesului superior al statului, nu este întemeiat. Astfel, în scopul de a garanta securitatea juridică și drepturile notificatorului, o consultare a acestuia în cadrul procedurii prevăzute la articolul 18 din Directiva 2009/41 este indispensabilă și nu poate fi înlocuită cu aplicarea unor reguli care figurează în diferite surse juridice naționale, al căror context și a căror interacțiune pot fi dificil înțelese de notificator.
În plus, trimiterea pe care o face Republica Polonă la articolul 16 alineatul 1 punctul 7 din Legea privind accesul la informațiile referitoare la mediu este lipsită de relevanță în măsura în care această dispoziție nu privește decât anumite informații comerciale sensibile și nu prevede expres o consultare prealabilă a notificatorului.
În cele din urmă, Republica Polonă arată în observațiile sale că, în cazul în care notificatorul își retrage cererea de autorizare în vederea utilizării în condiții de izolare a organismelor modificate genetic, datele transmise sunt eliminate din registrul menționat la punctul 131 din prezenta hotărâre. Or, acest stat membru nu invocă nicio dispoziție a dreptului național care să susțină această afirmație și se limitează să arate că ministrul mediului, care, în calitate de organism de stat, este responsabil cu ținerea acestui registru, nu și‑ar îndeplini funcția dacă nu ar realiza această retragere, din moment ce datele care figurează în acest registru ar putea induce în eroare părțile interesate.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit jurisprudenței citate la punctul 105 din prezenta hotărâre, simple practici administrative, care prin natura lor pot fi modificate în funcție de voința administrației și care sunt lipsite de o publicitate adecvată, nu pot fi considerate o executare valabilă a obligațiilor de transpunere a unei directive.
În consecință, al șaselea motiv este întemeiat.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că trebuie să se constate că, întrucât nu a transpus articolul 3 alineatul (3), articolul 7, articolul 8 alineatele (2) și (3), articolul 9 alineatul (2) litera (a), precum și articolul 18 alineatul (1) al doilea paragraf și alineatele (3) și (4) din Directiva 2009/41, Republica Polonă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul articolului 138 alineatul (3) din același regulament, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
În prezentul litigiu, trebuie să se țină seama de faptul că motivele Comisiei întemeiate pe transpunerea incorectă a articolului 2 literele (a), (b), (d) și (e), precum și a articolului 10 alineatele (3) și (4) din Directiva 2009/41 nu au fost primite.
În consecință, se impune să se decidă că Comisia și Republica Polonă suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Întrucât nu a transpus articolul 3 alineatul (3), articolul 7, articolul 8 alineatele (2) și (3), articolul 9 alineatul (2) litera (a), precum și articolul 18 alineatul (1) al doilea paragraf și alineatele (3) și (4) din Directiva 2009/41/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 mai 2009 privind utilizarea în condiții de izolare a microorganismelor modificate genetic, Republica Polonă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

2)
Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.

3)
Comisia Europeană și Republica Polonă suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.