CELEX: 62006TJ0303(01)
Bendrijos prekių ženklas
Protesto procedūra
Žodinių Bendrijos prekių ženklų UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ paraiškos
Ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai UNIFONDS ir UNIRAK ir ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas UNIZINS
Santykinis atmetimo pagrindas
Galimybė supainioti
Prekių ženklų serija ar šeima
Galimybė susieti
Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar
Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
Įstojusios į bylą šalies pateikti prašymai panaikinti ir pakeisti
Procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalis

Ginčo aplinkybės
2001 m. gegužės 29 d. ir rugpjūčio 7 d. ieškovė
UniCredit SpA
, buvusi –
UniCredito Italiano SpA
, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 11
, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 78, p. 1
)), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) dvi paraiškas įregistruoti Bendrijos prekių ženklus.
Prašomi įregistruoti prekių ženklai yra žodiniai žymenys UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“.
Paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 36 klasei ir atitinka šį aprašymą:
—
„Bankinės operacijos; finansinės operacijos; piniginės operacijos; draudimas; nekilnojamojo turto operacijos; informacija ir konsultacijos finansų ir draudimo srityje; kredito (debeto) kortelių paslaugos; bankinės ir finansinės paslaugos internetu“ – prekių ženklo UNIWEB atveju;
—
„Bankinės operacijos; finansinės operacijos; piniginės operacijos; draudimas; nekilnojamojo turto operacijos; finansinė informacija“ – prekių ženklo „UniCredit Wealth Management“ atveju.
Prekių ženklų paraiškos buvo paskelbtos atitinkamai 2001 m. gruodžio 17 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 108/2001 ir 2002 m. kovo 25 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 24/2002.
2002 m. kovo 6 d. ir birželio 21 d. įstojusi į bylą šalis
Union Investment Privatfonds GmbH
, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis), pateikė protestą dėl prašomų prekių ženklų registracijos dėl visų šio sprendimo 3 punkte nurodytų paslaugų.
Protestas buvo grindžiamas šiomis ankstesnėmis teisėmis:
—
žodiniu vokišku prekių ženklu UNIFONDS, kurio paraiška buvo pateikta 1979 m. balandžio 2 d. ir kuris 1979 m. spalio 17 d. buvo įregistruotas numeriu 991995, skirtu 36 klasės paslaugoms, atitinkančioms šį aprašymą: „lėšų investavimas“;
—
žodiniu vokišku prekių ženklu UNIRAK, kurio paraiška buvo pateikta 1979 m. balandžio 2 d. ir kuris 1979 m. spalio 17 d. buvo įregistruotas numeriu 991997, 36 klasės paslaugoms, atitinkančioms šį aprašymą: „lėšų investavimas“;
—
žemiau pavaizduotu vaizdiniu vokišku prekių ženklu, kurio paraiška buvo pateikta 1992 m. kovo 6 d. ir kuris 1992 m. liepos 10 d. buvo įregistruotas numeriu 2016954, 36 klasės paslaugoms, atitinkančioms šį aprašymą: „lėšų investavimas“:
Protestai buvo grindžiami Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) nurodytais pagrindais.
Ieškovės prašymu įstojusiai į bylą šaliai 2003 m. sausio 10 d. ir balandžio 24 d. buvo nurodyta pateikti ankstesnių prekių ženklų naudojimo iš tikrųjų įrodymų.
2004 m. gruodžio 17 d. ir 2005 m. vasario 28 d. sprendimais Protestų skyrius patenkino protestus, pateiktus dėl prašomų įregistruoti prekių ženklų registracijos nurodytoms paslaugoms, išskyrus „nekilnojamojo turto operacijas“, dėl kurių protestai buvo atmesti.
Dėl abiejų paraiškų Protestų skyrius nusprendė, pirma, kad įstojusi į bylą šalis pateikė ankstesnių prekių ženklų naudojimo iš tikrųjų Vokietijoje žymint paslaugas, kurioms jie buvo įregistruoti, įrodymą. Paskui jis nusprendė, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos paslaugos panašios į ankstesniais prekių ženklais žymimas paslaugas, išskyrus „nekilnojamojo turto operacijas“. Be to, Protestų skyriaus nuomone, įstojusi į bylą šalis taip pat pateikė fakto, kad ji yra prekių ženklų, į kuriuos visus įeina dėmuo „uni“ ir kurie priklauso prekių ženklų serijai ar šeimai, savininkė, įrodymą. Tada jis nurodė, kad prašomų įregistruoti prekių ženklų struktūra panaši į ankstesnių prekių ženklų, kuriuos sudaro dėmens „uni“ ir apibūdinamųjų ir neryškių skiriamųjų elementų derinys, struktūrą. Jis nusprendė, kad yra galimybė, jog Vokietijos vartotojai manys, kad prašomi įregistruoti prekių ženklai priklauso įstojusios į bylą šalies prekių ženklų, kuriuose yra dėmuo „uni“ ir kuriais žymimos „lėšų investavimo“ paslaugos, šeimai. Todėl Protestų skyrius padarė išvadą, jog egzistuoja galimybė, kad Vokietijos vartotojai supainios, įskaitant galimybę susieti, panašiomis laikomas paslaugas.
2005 m. vasario 17 d. ir balandžio 21 d. ieškovė pagal Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsnius (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniai) pateikė VRDT apeliacijas dėl Protestų skyriaus sprendimų.
2005 m. vasario 11 d. ir balandžio 28 d. įstojusi į bylą šalis, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais, pateikė VRDT apeliacijas dėl Protestų skyriaus sprendimų.
2006 m. rugsėjo 5 ir 25 d. sprendimais (toliau – ginčijami sprendimai) VRDT antroji apeliacinė taryba patvirtino Protestų skyriaus sprendimus ir atmetė ieškovės ir įstojusios į bylą šalies apeliacijas.
Pirma, Apeliacinė taryba nusprendė, jog Protestų skyrius padarė teisingą išvadą, kad įstojusi į bylą šalis pateikė ankstesnių prekių ženklų naudojimo iš tikrųjų „lėšų investavimui“ Vokietijoje įrodymą.
Antra, Apeliacinė taryba nusprendė, jog kadangi ankstesni prekių ženklai įregistruoti ir naudojami Vokietijoje „lėšų investavimo“ paslaugoms, atitinkamą visuomenę sudaro šios valstybės vartotojai, kuriems būdingas santykinai didelis pastabumas.
Trečia, Apeliacinė taryba patvirtino Protestų skyriaus vertinimą, kad, išskyrus su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusias paslaugas, prašomais įregistruoti prekių ženklais žymimos paslaugos yra panašios į ankstesniais prekių ženklais žymimas „lėšų investavimo“ paslaugas.
Ketvirta, Apeliacinė taryba nusprendė, kad, pirma, įstojusi į bylą šalis pateikė jai priklausančios prekių ženklų šeimos buvimo įrodymą ir, antra, atitinkama visuomenė dėmenį „uni“ sieja su įstojusia į bylą šalimi, kai jis naudojamas lėšų investavimui žymėti. Be to, Apeliacinė taryba manė, jog prašomiems įregistruoti prekių ženklams būdingos savybės, dėl kurių pagal 2006 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Il Ponte Finanziaria / VRDT – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE)
(
T-194/03, Rink. p. II-445
) jos gali būti priskiriamos prie įstojusiai į bylą šaliai priklausančių prekių ženklų serijos, nes prašomi įregistruoti prekių ženklai ir ankstesni prekių ženklai turi tą pačią struktūrą ir jų bendras elementas „uni“ turi skiriamąjį požymį atsižvelgiant į Vokietijos visuomenę ir žymimas paslaugas dėl jam būdingų savybių ir jo naudojimo. Dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo „UniCredit Wealth Management“ Apeliacinė taryba pabrėžė, kad žodžiai „wealth“ ir „management“ Vokietijoje bendrai naudojami paslaugoms finansų ir investicijų srityje, todėl šie susieti žodžiai nėra skiriamieji prašomų paslaugų atžvilgiu. Todėl Apeliacinė taryba nusprendė, kad prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, sudaro vizualiai, fonetiškai ir konceptualiai panašūs žymenys, nes jų „pradiniai elementai“, dėl kurių atitinkama visuomenė identifikuoja įstojusią į bylą šalį, yra tapatūs.
Remdamasi nurodytais argumentais Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad egzistuoja galimybė supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas: prašomo įregistruoti prekių ženklo UNIWEB atveju, kai kalbama apie juo žymimas paslaugas, t. y. „bankines operacijas; finansines operacijas; pinigines operacijas; draudimą; informaciją ir konsultacijas finansų ir draudimo srityje; kredito (debeto) kortelių paslaugas; bankines ir finansines paslaugas internetu“, ir prašomo įregistruoti prekių ženklo „UniCredit Wealth Management“ atveju, kai kalbama apie juo žymimas paslaugas, t. y. „bankines operacijas; finansines operacijas; pinigines operacijas; draudimą; finansinę informaciją“, kurios laikomos panašiomis į ankstesniais prekių ženklais žymimą „lėšų investavimą“. Tačiau tokios galimybės nėra dėl su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusių paslaugų, kurios, Apeliacinės tarybos nuomone, nepanašios į „lėšų investavimą“.
Procesai Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme
2006 m. lapkričio 6 ir 28 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai ieškovė pareiškė ieškinius dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo. Per 2009 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo posėdį ji nurodė, kad jos ieškiniais siekiama tik dalinio sprendimų panaikinimo, t. y. tiek, kiek jais buvo patenkinti protestai, pateikti dėl žodinių žymenų UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ registracijos kaip Bendrijos prekių ženklų Nicos sutarties 36 klasės paslaugoms, išskyrus „nekilnojamojo turto operacijas“.
2010 m. balandžio 27 d. Sprendimu
UniCredito Italiano / VRDT – Union Investment Privatfonds (UNIWEB ir UniCredit Wealth Management)
(T‑303/06 ir T‑337/06, neskelbiamas Rinkinyje, toliau – Bendrojo Teismo sprendimas) Bendrasis Teismas sujungė bylas T‑303/06 ir T‑337/06, kad būtų bendrai priimtas sprendimas pagal jo Procedūros reglamento 50 straipsnį, ir panaikino ginčijamus sprendimus, kiek jais buvo atmestos ieškovės apeliacijos ir patenkintas protestas dėl prašomų prekių ženklų registracijos 36 klasės paslaugoms, išskyrus „nekilnojamojo turto operacijas“. Be to, jis atmetė įstojusios į bylą šalies prašymus iš dalies panaikinti ir pakeisti, pateiktus pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalį, ir nurodė kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Priimdamas tokį sprendimą Bendrasis Teismas pripažino pagrįstu vienintelį ieškovės nurodytą pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu. Darydamas nuorodą į šio sprendimo 17 punkte nurodytą Sprendimą
BAINBRIDGE
, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Apeliacinė taryba neatliko išsamaus prašomų įregistruoti prekių ženklų susiejimo su ankstesnių prekių ženklų serija sąlygos tyrimo. Iš esmės jis nurodė, kad, atsižvelgiant į jiems būdingus požymius, vien dėl dėmens „uni“ prašomi įregistruoti prekių ženklai negali būti siejami su nurodyta serija ir kad dėl jokio kito nagrinėjamų prekių ženklų palyginimo aspekto negalima daryti išvados, kad egzistuoja galimybė supainioti.
2010 m. liepos 1 d. įstojusi į bylą šalis, remdamasi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsniu, dėl Bendrojo Teismo sprendimo pateikė Teisingumo Teismo kanceliarijai apeliacinį skundą (minėtas šio sprendimo 20 punkte), kuriuo Teisingumo Teismo prašė panaikinti minėtą sprendimą ir atmesti ieškovės Bendrajam Teismui pateiktus ieškinius. Be to, ji prašė Teisingumo Teismo panaikinti ginčijamus sprendimus, kiek jais atmesti jos protestai dėl prekių ženklų UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ registracijos „nekilnojamojo turto operacijoms“, ir šiuos protestus patenkinti.
2011 m. birželio 16 d. Sprendimu
Union Investment Privatfonds / UniCredito Italiano
(
C-317/10 P, Rink. p. I-5471
, toliau – sprendimas dėl apeliacinio skundo) Teisingumo Teismas panaikino Bendrojo Teismo sprendimą (šio sprendimo 20 punktas).
Teisingumo Teismas konstatavo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų.
Pirma, Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nurodęs, jog neatlikusi išsamaus tyrimo ir beveik automatiškai Apeliacinė taryba konstatavo prašomų įregistruoti prekių ženklų priskyrimą įstojusios į bylą šalies nurodytai serijai, Bendrasis Teismas iškraipė ginčijamų sprendimų turinį ir, neišnagrinėjęs aspektų, kuriuos vertino Apeliacinė taryba, jis nepakankamai motyvavo savo sprendimą. Be to, Bendrasis Teismas klaidingai taikė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, kai nusprendė, kad nėra galimybės supainioti, neatsižvelgęs į visus veiksnius, turinčius reikšmės konkrečiai vertinant, ar atitinkama visuomenė gali manyti, kad prašomi įregistruoti prekių ženklai priklauso įstojusios į bylą šalies nurodytai prekių ženklų serijai, ir taip suklysti dėl nagrinėjamų paslaugų kilmės, manydama, kad jas suteikė ta pati įmonė arba ekonomiškai susijusios įmonės.
Teisingumo Teismas grąžino bylas nagrinėti Bendrajam Teismui, kad jis iš naujo priimtų sprendimą dėl ieškovės pateiktų ieškinių ir įstojusios į bylą šalies pateiktų prašymų iš dalies panaikinti ir pakeisti ginčijamus sprendimus.
Priėmus sprendimą dėl apeliacinio skundo (minėtas šio sprendimo 23 punkte) ir remiantis Procedūros reglamento 118 straipsnio 1 dalimi, bylos buvo paskirtos Bendrojo Teismo pirmajai kolegijai.
Šalių buvo paprašyta pateikti savo pastabas pagal Procedūros reglamento 119 straipsnio 1 dalį. Ieškovė ir įstojusi į bylą šalis pateikė savo pastabas per nurodytą terminą. VRDT pranešė Bendrajam Teismui apie savo ketinimą nepateikti pastabų.
2013 m. lapkričio 7 d. Bendrojo Teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartimi šios bylos buvo sujungtos pagal Procedūros reglamento 50 straipsnį, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.
2014 m. birželio 12 d. nutartimi Bendrasis Teismas nutarė iš naujo pradėti žodinę proceso dalį ir nurodyti šalims atsakyti į kai kuriuos klausimus. Šalys šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.
Šalių reikalavimai grąžinus bylą Bendrajam Teismui
Savo pastabose ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
iš naujo nuspręsti dėl ieškinių, kurie Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikti 2006 m. lapkričio 6 d. ir 28 d., ir juos patenkinti motyvuojant pagal Teisingumo Teismo nurodymus;
—
priteisti iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
Savo pastabose įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinius,
—
patenkinti protestus, pateiktus dėl Bendrijos prekių ženklų UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ registracijos, taip pat ir su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusių paslaugų atžvilgiu.
Dėl teisės
1.
Pirminės pastabos
Per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį ieškovė patvirtino, kad reikalavimais, pateiktais pastabose po bylos grąžinimo, kuriais prašoma, kad Bendrasis Teismas iš naujo nuspręstų dėl ieškinių ir juos patenkintų, ji siekė dalinio ginčijamų sprendimų panaikinimo tiek, kiek jais patenkinami protestai dėl prekių ženklų UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ registracijos prekių ženklų paraiškose nurodytoms paslaugoms, išskyrus „nekilnojamojo turto operacijas“, kaip ji prašė ir pateikdama savo ieškinius.
Be to, per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį įstojusi į bylą šalis patvirtino, jog reikalavimais, pateiktais pastabose po bylos grąžinimo, kuriais ji prašė patenkinti protestus dėl Bendrijos prekių ženklų UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ registracijos ir su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusioms paslaugoms, ji siekė, pirma, kad ginčijami spendimai būtų iš dalies panaikinti, t. y. tiek, kiek jais atmetami protestai dėl prekių ženklų UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ registracijos prekių ženklų paraiškose nurodytoms su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusioms paslaugoms, ir, antra, kad jie būtų pakeisti.
2.
Dėl kai kurių ieškinių priedų priimtinumo
Tiek VRDT, tiek įstojusi į bylą šalis ginčija tam tikrų ieškinių priedų priimtinumą, motyvuodamos tuo, kad šie dokumentai pirmą kartą buvo pateikti Bendrajame Teisme.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas konstatuoja, kad nagrinėjamuose prieduose pateikiami paieškų rezultatų išrašai iš Vokietijos įmonių registro, kurie iš esmės susiję su veiklą finansų sektoriuje vykdančiomis bendrovėmis, kurių pavadinimuose yra elementas „uni“. Šiuos dokumentus ieškovė pateikė norėdama įrodyti, kad dėl dažno naudojimo šis elementas neturi skiriamojo požymio finansų paslaugų sektoriuje.
Į šiuos pirmą kartą Bendrajame Teisme pateiktus dokumentus negali būti atsižvelgta. Ieškinys Bendrajame Teisme yra susijęs su VRDT apeliacinių tarnybų sprendimų teisėtumo priežiūra, kaip numatyta Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnyje (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnis), todėl Bendrojo Teismo kompetencija nėra peržiūrėti faktines aplinkybes pagal pirmą kartą jam pateiktus dokumentus. Taigi minėti dokumentai, nenagrinėjant jų įrodomosios galios, yra atmestini (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sadas / VRDT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE)
,
T-346/04, Rink. p. II-4891
, 19 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
3.
Dėl esmės
Grįsdamos savo ieškinius ieškovė ir įstojusi į bylą šalis pateikia po vienintelį pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.
Dėl ieškovės pateikto pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
Ieškovė teigia, kad Apeliacinė taryba padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad egzistuoja galimybė supainioti dėl prašomų įregistruoti prekių ženklų ir ankstesnių prekių ženklų, laikomų sudarančiais seriją, susiejimo. Ieškovės nuomone, teismų praktikoje nustatytos serijinių prekių ženklų išplėstos apsaugos sąlygos šiuo atveju netenkinamos.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus prašomas prekių ženklas neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurias žymi abu prekių ženklai, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kur ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas. Galimybė suklaidinti apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu. Beje, pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktis) ankstesni prekių ženklai yra valstybėje narėje įregistruoti prekių ženklai, kurių registravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo registravimo paraiškos padavimo datą.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką galimybę suklaidinti sudaro tikimybė, kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės ar paslaugos yra pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba ekonomiškai susijusių įmonių. Iš šios teismo praktikos matyti, jog galimybė suklaidinti turi būti visapusiškai vertinama, atsižvelgiant į tai, kaip atitinkama visuomenė suvokia nagrinėjamus žymenis ir prekes ar paslaugas, ir į visus konkrečiu atveju svarbius veiksnius, įskaitant žymenų panašumo ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo tarpusavio priklausomybę (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Laboratorios RTB / VRDT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS)
,
T-162/01, Rink. p. II-2821, 30
–33 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, iš teismų praktikos matyti, kad vertinant galimybę supainioti svarbus veiksnys yra tai, kad protestas dėl Bendrijos prekių ženklo paraiškos grindžiamas keliais ankstesniais prekių ženklais ir šie prekių ženklai turi požymių, leidžiančių juos priskirti tai pačiai serijai ar šeimai, o taip gali atsitikti visų pirma, jei juose vaizduojamas visas tas pats skiriamasis elementas, prie kurio pridedamas grafinis ar žodinis elementas, kuris juos atskiria vieną nuo kito, arba jei pakartojami tas pats priešdėlis ar priesaga, kurie yra pagrindinio prekių ženklo dalis (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
123 punktas).
Iš tikrųjų tokiu atveju galimybę supainioti gali lemti galimybė susieti prašomą įregistruoti prekių ženklą su serijai priklausančiais ankstesniais prekių ženklais, jei prašomas įregistruoti prekių ženklas yra į juos toks panašus, kad galėtų paskatinti vartotoją manyti, jog jis priklauso tai pačiai serijai, todėl juo žymimos prekės yra tos pačios arba susijusios komercinės kilmės kaip ir ankstesniais prekių ženklais pažymėtos prekės. Ši galimybė susieti prašomą įregistruoti prekių ženklą su ankstesnių prekių ženklų serija, galinti suklaidinti dėl žymenimis, dėl kurių kilo ginčas, žymimų prekių komercinės kilmės, gali egzistuoti, net jei prašomo įregistruoti prekių ženklo ir atskirai paimtų ankstesnių prekių ženklų palyginimas neleidžia nustatyti tiesioginės galimybės supainioti. Tokiu atveju galimybė, kad vartotojas suklys dėl nagrinėjamų prekių ar paslaugų komercinės kilmės, atsiranda ne dėl to, kad jis supainios prašomą įregistruoti prekių ženklą su vienu ar kitu ankstesnių prekių ženklų serijos ženklu, o todėl, kad jis manys, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas priklauso tai pačiai serijai (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
124 punktas).
Be to, pagal teismų praktiką prekių ženklų serijos ar šeimos veiksnys svarbus vertinant galimybę supainioti, susijusią su galimybe prašomą įregistruoti prekių ženklą sieti su šia serija tik jei bendras prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, elementas yra skiriamasis. Tačiau, jei šis elementas yra apibūdinamasis, jis negali lemti supainiojimo galimybės (2004 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Grupo El Prado Cervera / VRDT – Héritiers Debuschewitz
(CHUFAFIT),
T-117/02, Rink. p. II-2073
, 59 punktas ir 2012 m. liepos 13 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Caixa Geral de Depósitos / VRDT – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa)
, T‑255/09, 81 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia išnagrinėti Apeliacinės tarybos atliktą galimybės supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, vertinimą.
Dėl atitinkamos visuomenės
Kaip buvo pripažinta teismo praktikoje, visapusiškai vertinant galimybę supainioti reikia atsižvelgti į vidutinį atitinkamų prekių kategorijos vartotoją, kuris yra pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus. Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad vidutinio vartotojo pastabumas gali kisti atsižvelgiant į nagrinėjamų prekių ar paslaugų kategorijas (žr. 2007 m. vasario 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mundipharma / VRDT – Altana Pharma (RESPICUR)
,
T-256/04, Rink. p. II-449
, 42 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje reikia patvirtinti Apeliacinės tarybos vertinimą, kurio šalys neginčijo, kad atitinkama visuomenė, į kurią reikia atsižvelgti analizuojant supainiojimo galimybę, yra Vokietijos vartotojai, nes ankstesni prekių ženklai buvo įregistruoti ir naudojami Vokietijoje. Be to, turi būti laikoma, kad šiems vartotojams būdingas santykinai didelis pastabumas, nes atitinkamos paslaugos yra prie 36 klasės priskiriamos finansinio pobūdžio paslaugos, kurios jiems svarbios ekonominiu požiūriu, nes yra susijusios su jų finansiniu ir ekonominiu turtu (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 45 punkte minėto Sprendimo
Caixa
21 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Dėl paslaugų palyginimo
Iš ginčijamų sprendimų matyti, kad nei ieškovė, nei įstojusi į bylą šalis Apeliacinėje taryboje neginčijo Protestų skyriaus išvados, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu UNIWEB žymimos „bankinės operacijos; finansinės operacijos; piniginės operacijos; draudimas; informacija ir konsultacijos finansų ir draudimo srityje; kredito (debeto) kortelių paslaugos; bankinės ir finansinės paslaugos internetu“ ir kad prašomu įregistruoti prekių ženklu „UniCredit Wealth Management“ žymimos „bankinės operacijos; finansinės operacijos; piniginės operacijos; draudimas; finansinė informacija“ yra panašios į ankstesniais prekių ženklais žymimas „lėšų investavimo“ paslaugas. Patvirtindama visus Protestų skyriaus sprendimus, Apeliacinė taryba patvirtino šį vertinimą, kuris, kadangi šalys jo neginčijo per procesą Bendrajame Teisme, turi būti patvirtintas.
Dėl žymenų palyginimo
Visapusis galimybės supainioti vertinimas, kiek tai susiję su vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumu, turi būti pagrįstas bendru jų sukeliamu įspūdžiu, atsižvelgiant, be kita ko, į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus (žr. 2007 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
VRDT / Shaker
,
C-334/05 P, Rink. p. I-4529
, 35 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Ginčijamų sprendimų atitinkamai 36 ir 40 punktuose Apeliacinė taryba nusprendė, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, turi tą pačią struktūrą, nes juos sudaro dviejų žodinių žymenų, t. y. dėmens „uni“ ir kiekvieną kartą vis kito žodžio, kombinacija. Be to, ginčijamų sprendimų atitinkamai 43 ir 48 punktuose ji nusprendė, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, turi vizualių, fonetinių ir konceptualių panašumų, nes jų „pagrindiniai elementai“, dėl kurių atitinkama visuomenė identifikuoja įstojusią į bylą šalį, yra tapatūs. Šio vertinimo šalys neginčija ir jis turi būti patvirtintas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog nors vidutinis vartotojas įprastai prekių ženklą suvokia kaip visumą ir nenagrinėja jo skirtingų detalių (1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lloyd Schuhfabrik Meyer
,
C-342/97, Rink. p. I-3819
, 25 punktas), bandydamas suvokti žodinį žymenį, jis jį suskaido į žodinius elementus, jam turinčius konkrečią reikšmę ar primenančius jam žinomus žodžius (šiuo klausimu žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vitakraft‑Werke Wührmann / VRDT – Krafft (VITAKRAFT)
,
T-356/02, Rink. p. II-3445
, 51 punktą). Ši teismų praktika taip pat taikoma vertinant atitinkamos visuomenės suvokimą apie vaizdinį žymenį, kaip antai šiuo atveju žymenį UNIZINS, kurį sudaro tik vienas stilizuotas žodinis elementas.
Prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, sudaro dėmuo „uni“, prie kurio be tarpo pridėti apibūdinamieji ir neryškūs skiriamieji nurodytų paslaugų atžvilgiu žodžiai. Iš tiesų ieškovė ir įstojusi į bylą šalis, atsakydamos į Bendrojo Teismo klausimą, nurodė, kad ankstesnio prekių ženklo UNIRAK elementas „rak“ sudarytas iš vokiškų žodžių
Renten
,
Aktien
, (obligacijos, akcijos) arba
Renten, Aktien, Kapital
(obligacijos, akcijos, kapitalas) pirmųjų raidžių ir taip daroma nuoroda į šiuo prekių ženklu žymimo fondo investicinius tikslus ir politiką. Be to, kaip per administracinę procedūrą nurodė ieškovė, ir to neginčijo įstojusi į bylą šalis, ankstesniuose prekių ženkluose UNIFONDS ir UNIZINS žodžiai „fonds“ ir „zins“, prijungti prie dėmens „uni“, reiškia atitinkamai investicinius „fondus“ ir „palūkanas“. Kalbant apie prekių ženklą „UniCredit Wealth Management“, pirma, prie dėmens „uni“ iškart prijungtas žodis reiškia finansų sektoriuje dažną operaciją, kurią atlikdamas bankas suteikia savo klientui pinigų sumą. Tai, kad žodžiai „credit“ ir „management“ yra angliški, neleidžia atmesti galimybės, kad atitinkama visuomenė jiems suteiks reikšmę, susijusią su nurodytomis paslaugomis. Iš tiesų, pirma, žodžiai „credit“ ir „management“ panašūs į vokiškus tą pačią reikšmę turinčius žodžius „Kredit“ ir „Management“. Priešingai, nei teigia ieškovė, žodis „fonds“ yra ne angliškas, o vokiškas. Antra, nagrinėjamoje asmenų grupėje, t. y. finansines paslaugas teikiančių asmenų grupėje, anglų kalba yra plačiai paplitusi ir suprantama. Be to, kaip 2006 m. rugsėjo 25 d. ginčijamo sprendimo 40 punkte teisingai pabrėžė Apeliacinė taryba, žodžiai „wealth“ ir „management“ yra bendrai vartojami finansų sektoriuje, taip pat ir Vokietijoje, žymint tokias finansines paslaugas, kaip patarimo investavimo srityje ar panašios paslaugos. Galiausiai dėl prekių ženklo UNIWEB žodžio „web“ Protestų skyrius nurodė, o ieškovė šiuo klausimu jam neprieštaravo, kad jis yra bendrinėje kalboje vartojama angliško žodžių junginio „world wide web“, reiškiančio pasaulinį informatikos tinklą, t. y. internetą, santrumpa. Nors jis ir angliškas, tačiau plačiai žinomas tarptautinei visuomenei dėl interneto naudojimo pasaulyje. Net jei šis žodis tiesiogiai nereiškia finansinių paslaugų, vis dėlto jis gali būti su jomis susijęs. Taigi, pavyzdžiui, jis gali reikšti internetu teikiamas finansines paslaugas arba investicines paslaugas su internetu susijusiame sektoriuje. Todėl atitinkama visuomenė išskaidys prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, į elementą „uni“ ir prie jo pridėtus kitus žodžius.
Iš to matyti, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra šiek tiek panašūs vizualiai ir fonetiškai, nes į juos įeina dėmuo „uni“. Tai, kad prie jo pridėti skirtingi elementai ir kad prekių ženklas „UniCredit Wealth Management“ sudarytas iš trijų, o ne vieno žodinio elemento, negali panaikinti šio sutapimo, nes paprastai vartotojas daugiau dėmesio skiria žodžių pradžiai (2004 m. kovo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
El Corte Inglés / VRDT – González Cabello ir Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR)
,
T-183/02 ir T-184/02, Rink. p. II-965
, 81 punktas). Be to, reikia nurodyti, kad fonetiniu požiūriu prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, išskyrus prašomą įregistruoti prekių ženklą „UniCredit Wealth Management“, sudaryti iš trijų skiemenų. Dėl dėmens „uni“ pirmajame prekių ženklo „UniCredit Wealth Management“ žodiniame elemente galima daryti išvadą, kad jis šiek tiek panašus į ankstesnius prekių ženklus. Be to, prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, konceptualiai šiek tiek panašūs, nes jų struktūra yra labai panaši (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 26 d. Bendrojo Teismo sprendimo
IG Communications / VRDT – Citigroup ir Citibank (CITIGATE)
, T‑301/09, 78 punktą).
Reikia taip pat nurodyti, kad Apeliacinė taryba dalyje „Žymenų palyginimas“ nagrinėjo, ar prašomi įregistruoti prekių ženklai turi savybių, kurios leistų atitinkamai visuomenei juos susieti su įstojusiai į bylą šaliai priklausančių prekių ženklų šeima ar serija. Iš teismų praktikos matyti, kad prekių ženklų šeimos ar serijos egzistavimas yra elementas, į kurį reikia atsižvelgti vertinant galimybę supainioti, tačiau šis elementas nėra svarbus vertinant, ar prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra panašūs (2011 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferrero / VRDT
,
C-552/09 P, Rink. p. I-2063, 97
ir 98 punktai).
Todėl reikia išnagrinėti šį Apeliacinės tarybos vertinimą nagrinėjant galimybę supainioti.
Dėl galimybės supainioti
Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad, atsižvelgiant tiek į žymenų, dėl kurių kilo ginčas, tiek į prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimų paslaugų panašumą, vartotojo požiūriu egzistuoja galimybė supainioti dėl prašomų įregistruoti prekių ženklų ir ankstesnių prekių ženklų, sudarančių įstojusiai į bylą šaliai priklausančią seriją, susiejimo.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad galimybe susieti prašomą įregistruoti prekių ženklą su ankstesnių prekių ženklų serija galima remtis tik jei tenkinamos dvi kumuliacinės sąlygos. Pirma, anksčiau įregistruotų prekių ženklų serijos savininkas privalo įrodyti visų serijai priklausančių prekių ženklų arba bent tam tikro skaičiaus prekių ženklų, galinčių sudaryti seriją, naudojimą. Antra, prašomas įregistruoti prekių ženklas turi ne tik būti panašus į serijinius prekių ženklus, bet taip pat turėti tokių požymių, dėl kurių jis galėtų būti priskirtas serijai (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
125–127 punktai).
Ieškovė teigia, kad šioje byloje netenkinama nė viena iš šių dviejų sąlygų, nes, pirma, įstojusi į bylą šalis nepateikė serijai priklausančių prekių ženklų naudojimo įrodymų ir, antra, nebuvo galimybės susieti prašomus įregistruoti prekių ženklus su ankstesnių prekių ženklų serija.
– Dėl prekių ženklų serijai ar šeimai priklausančių ankstesnių prekių ženklų naudojimo įrodymo
Reikia priminti, jog tam, kad egzistuotų galimybė suklaidinti visuomenę dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo priklausymo serijai, šiai serijai priklausantys ankstesni prekių ženklai būtinai turi būti rinkoje. Kadangi atsižvelgimas į ankstesnių prekių ženklų serijinį pobūdį lemia serijai priklausančių prekių ženklų, vertinamų atskirai, apsaugos išplėtimą, abstraktus galimybės supainioti vertinimas, paremtas vien tuo, kad egzistuoja keli įregistruoti prekių ženklai, kuriuose vaizduojamas toks pats skiriamasis elementas, kai prekių ženklai iš tikrųjų nenaudojami, turi būti laikomas negalimu (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
126 punktas). Iš tiesų, prekių ženklų šeimos ar serijos atveju, kai galimybė supainioti atsiranda dėl to, jog vartotojas gali suklysti dėl prekių ar paslaugų, kurioms skirtas prašomas įregistruoti prekių ženklas, kilmės ir klaidingai manyti, kad jis priklauso šiai prekių ženklų šeimai ar serijai, įrodymas, kad buvo naudojamas pakankamas prekių ženklų, galinčių sudaryti tokią šeimą arba seriją, skaičius, yra ypač svarbus, nes negalima tikėtis, kad, nesant tokio naudojimo, vartotojas nustatys tai prekių ženklų šeimai arba serijai bendrą elementą ir (arba) kad su šia šeima ar serija jis susies kitą prekių ženklą, kuriame yra toks pats bendras elementas (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Il Ponte Finanziaria / VRDT
,
C-234/06 P, Rink. p. I-7333, 63
ir 64 punktus). Taigi nesant įrodymo, kad prekių ženklai, galintys sudaryti šeimą ar seriją, buvo naudojami pakankamai kartų, galimybė supainioti, atsiradusi dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo pasirodymo rinkoje, turi būti įvertinta lyginant kiekvieną ankstesnį prekių ženklą, paimtą atskirai, su prašomu įregistruoti prekių ženklu (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
126 punktas).
Šiuo klausimu Apeliacinė taryba patvirtino Protestų skyriaus sprendimus ir ginčijamų sprendimų atitinkamai 20 ir 24 punktuose padarė išvadą, kad įstojusios į bylą šalies pateikti dokumentai patvirtina, jog ankstesni prekių ženklai buvo iš tikrųjų naudojami Vokietijoje „lėšų investavimo“ paslaugoms.
Rašytiniuose dokumentuose ieškovė šiuo klausimu tvirtino, kad įstojusi į bylą šalis nepateikė pakankamų įrodymų, kurie, be kita ko, galėtų apimti apklausas, „demoskopinių tyrimų“ rezultatus arba informaciją apie prekių ženklais žymimų fondų žinomumą, galinčių patvirtinti, jog ankstesnius prekių ženklus atitinkama visuomenė suvokia kaip prekių ženklų seriją, ir kad ši visuomenė gali susieti prašomą įregistruoti prekių ženklą su šiais ankstesniais prekių ženklais, kurie laikomi sudarančiais seriją. Todėl, ieškovės nuomone, Apeliacinė taryba padarė didelę klaidą, kai, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalyje (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalis) įtvirtintu tradicinio taikymo kriterijumi, nusprendė, kad pakanka ankstesnių prekių ženklų naudojimo įrodymų, ir nereikalavo ankstesnių prekių ženklų, kaip sudarančių seriją, „kvalifikuoto naudojimo“ įrodymo. Be to, ieškovė priekaištauja Apeliacinei tarnybai, kad ši teisiniu požiūriu nepakankamai motyvavo savo sprendimą ir taip pažeidė Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis), nes vertindama ankstesnių prekių ženklų, kaip priklausančių įstojusios į bylą šalies prekių ženklų serijai ar šeimai, naudojimo įrodymą ji neatsižvelgė į atitinkamos visuomenės santykinai aukštą pastabumo lygį. Galiausiai ieškovė savo procesiniuose dokumentuose tvirtina, kad pateikto įrodymo bet kuriuo atveju nepakanka, kad būtų patvirtintas ankstesnių prekių ženklų naudojimas, nes, pirma, įstojusios į bylą šalies pateiktos administravimo ataskaitos yra vidaus naudojimo dokumentai ir neleidžia daryti prielaidos, kad ankstesni prekių ženklai žinomi rinkoje, ir, antra, spaudoje esančioje informacijoje dėl investicinių fondų pateikiamos su vertybinių popierių vertės pokyčiais susijusios nuorodos, bet neįrodomas realus prekių ženklų naudojimas rinkoje.
Per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį ieškovė pripažino, kad nebeginčija ankstesnių prekių ženklų realaus naudojimo įrodymo, kuriuo įstojusi į bylą šalis grindžia protestus, bet primygtinai atkreipė dėmesį į tai, jog vis dėlto įstojusi į bylą šalis neįrodė, kad atitinkama visuomenė ankstesnius prekių ženklus suvokia kaip jai priklausančią prekių ženklų seriją ar šeimą.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, jog iš šio sprendimo 60 punkte nurodytos teismų praktikos matyti, kad ankstesnių įregistruotų prekių ženklų serijos savininkas turi įrodyti serijinių prekių ženklų ar bent jau daugelio prekių ženklų, galinčių sudaryti seriją, realų naudojimą atitinkamoje rinkoje, o ne, kaip teigia ieškovė, tai, kad šiuos prekių ženklus atitinkama visuomenė suvokia kaip sudarančius seriją ar šeimą.
Vadinasi, iš ankstesnių serijinių prekių ženklų savininko negali būti reikalaujama, kad šiuos prekių ženklus, kurie iš tiesų yra rinkoje, dar ir atitinkama visuomenė suvoktų kaip serijinius.
Priešingai, nei per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį teigė ieškovė, iš šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
124 punkto negali būti daroma kita išvada. Iš tiesų iš šio punkto matyti, kad Bendrasis Teismas daro nuorodą į vartotojo suvokimą tik norėdamas pripažinti, jog, esant jo apibrėžtoms sąlygoms, egzistuoja galimybė, kad jis prašomą įregistruoti prekių ženklą susies su ankstesniais serijiniais prekių ženklais ir todėl manys, kad jis priklauso tai pačiai serijai. Tačiau nei iš ieškovės nurodytos ištraukos, nei iš jokios kitos nagrinėjamo sprendimo dalies nematyti, kad Bendrasis Teismas iš registracijų serijos savininko reikalavo, be šią seriją sudarančių prekių ženklų realaus buvimo rinkoje įrodymo, pateikti įrodymą, kad atitinkama visuomenė ankstesnius prekių ženklus konkrečiai suvokia kaip priklausančius serijai.
Todėl ieškovės argumentas, kad įstojusi į bylą šalis neįrodė, jog atitinkama visuomenė suvokia ankstesnius prekių ženklus kaip serijinius, yra nesvarbus. Ieškovės argumentas dėl nepakankamo motyvavimo, išplaukiančio iš to, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į atitinkamos visuomenės santykinai aukštą pastabumo lygį, kai vertino ankstesnių serijinių prekių ženklų naudojimo įrodymą, taip pat yra nesvarbus.
Be to, per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį ieškovė nurodė, jog jos argumentas, kad ankstesnių prekių ženklų, kuriais nurodomi įstojusios į bylą šalies fondų pavadinimai, visuomenė, kurią sudaro investuotojai, nesuvoks kaip sudarančių prekių ženklų seriją, nes šie fondai komerciniu požiūriu yra vienas ir tas pats produktas, buvo pateiktas kaip antraeilis, tvirtinant, kad būtų lengviau įrodyti prekių ženklų šeimos egzistavimą, jei jie žymėtų skirtingus produktus, tačiau, kaip ji teigė, tai nėra būtina prekių ženklų šeimos buvimo sąlyga. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad, nepaisant to, ar ankstesniais prekių ženklais žymimos paslaugos komerciniu požiūriu yra tas pats produktas, kaip teigia ieškovė, ar skirtingi produktai, atsižvelgiant į labai skirtingas jų finansines ir technines charakteristikas, kaip tvirtina VRDT ir įstojusi į bylą šalis, šis klausimas nesvarbus vertinant, ar egzistuoja įstojusiai į bylą šaliai priklausančių prekių ženklų šeima, nes, kaip per teismo posėdį pripažino ieškovė, prekių ženklų šeimos egzistavimas negali priklausyti nuo to, kad prekių ženklais, turinčiais savybių, kurios leidžia juos laikyti sudarančiais šeimą ar seriją, žymimas vienas ar skirtingi produktai. Iš to darytina išvada, kad šis ieškovės argumentas nesvarbus.
Iš pirmiau pateiktų vertinimų išplaukia, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog šioje byloje tenkinama pirmoji sąlyga, numatyta šio sprendimo 17 punkte minėtame Sprendime
BAINBRIDGE
, leidžianti konstatuoti, kad egzistuoja galimybė supainioti dėl prašomų įregistruoti prekių ženklų sąsajos su įstojusios į bylą šalies ankstesnių prekių ženklų serija, t. y. susijusi su serijinių prekių ženklų realaus naudojimo įrodymu.
Todėl reikia išnagrinėti, ar prašomi įregistruoti prekių ženklai UNIWEB ir „UniCredit Wealth Management“ turi savybių, dėl kurių juos būtų galima priskirti šiai įstojusios į bylą šalies ankstesnių prekių ženklų serijai ir taip suklaidinti vartotoją dėl jais žymimų paslaugų kilmės.
– Dėl galimybės prašomus įregistruoti prekių ženklus priskirti prie ankstesnių prekių ženklų serijos
Remiantis teismų praktika, prekių ženklai gali būti laikomi priklausančiais tai pačiai serijai ar šeimai, jei juose vaizduojamas visas tas pats skiriamasis elementas, prie kurio pridėti grafinis ar žodinis elementas, kuriais jie atskiriami vieni nuo kitų, arba jei juose pakartojami tas pats priešdėlis ar priesaga, kurie yra pagrindinio prekių ženklo dalis (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
123 punktas).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad šioje byloje ankstesnius prekių ženklus charakterizuoja dėmens „uni“, turinčio tam tikrą skiriamąjį požymį, kaip bus nustatyta toliau, ir kitų žodinių elementų, t. y. „rak“, „fonds“ ir „zins“, kombinacija, kuria daroma nuoroda į jais žymimų fondų investicinį tikslą ar politiką. Taigi ankstesniuose prekių ženkluose prie dėmens „uni“ pridėti žodžiai yra apibūdinamieji arba nežymiai skiriamieji šiais prekių ženklais žymimų lėšų investavimo paslaugų atžvilgiu (žr. šio sprendimo 53 punktą).
Šių trijų ankstesnių prekių ženklų UNIRAK, UNIFONDS ir UNIZINS, kuriais įstojusi į bylą šalis grindė savo protestus, yra nedaug, bet šiuo atveju jų pakanka prekių ženklų serijai ar šeimai sudaryti, kad būtų įvertinta galimybė supainioti dėl prašomų įregistruoti prekių ženklų sąsajos su šia serija. Taigi reikia įvertinti galimybę, ar atitinkama visuomenė prašomus įregistruoti prekių ženklus susies su iš šių trijų ankstesnių prekių ženklų sudaryta šeima, nesant būtinybės nagrinėti įstojusios į bylą šalies argumento, kad šis nagrinėjimas turi būti atliekamas visų jos turimų prekių ženklų, o ne tik trijų prekių ženklų, kurie kaip pavyzdys buvo nurodyti grindžiant protestus, atžvilgiu.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog tam, kad vartotojui būtų galima sukelti asociacijų su ankstesnių prekių ženklų serija, prašomas įregistruoti prekių ženklas turi būti ne tik panašus į serijinius prekių ženklus, bet taip pat turėti tokių savybių, dėl kurių jis galėtų būti priskirtas prie serijos. Taip gali nebūti, jei, pavyzdžiui, bendras ankstesnių serijinių prekių ženklų elementas naudojamas prašomame įregistruoti prekių ženkle kitoje vietoje nei įprastai tai serijai priklausančiuose prekių ženkluose arba skiriasi jo semantinis turinys (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
127 punktas) ar kai bendras elementas nėra skiriamasis (šio sprendimo 45 punkte minėto Sprendimo
CHUFAFIT
59 punktas ir šio sprendimo 45 punkte minėto Sprendimo
Caixa
81 punktas).
Nors Apeliacinė taryba pripažino, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, turi tą pačią struktūrą (žr. šio sprendimo 51 punktą), ji nusprendė, kad to nepakanka norint konstatuoti, kad prašomi įregistruoti prekių ženklai turi savybių, dėl kurių galima juos priskirti prie ankstesnių prekių ženklų serijos. Apeliacinės tarybos tvirtinimu, taip galėtų būti tik jei bendras elementas „uni“ nebūtų vien apibūdinamasis ar neturintis skiriamojo požymio. Ji padarė išvadą, kad dėmuo „uni“ yra skiriamasis nagrinėjamų finansinių paslaugų atžvilgiu dėl jam būdingų savybių ir naudojimo.
Ieškovė tvirtina, kad šioje byloje nėra įrodymų, leidžiančių nustatyti prašomo įregistruoti prekių ženklo „priskyrimą“ prie ankstesnių prekių ženklų serijos. Šiuo klausimu ji tvirtina, kad, priešingai tam, ką nusprendė Apeliacinė taryba, bendram elementui „uni“ nebūdingas skiriamasis požymis finansų sektoriuje. Grįsdama šį argumentą, ieškovė, pirma, remiasi tam tikrais VRDT sprendimais, kuriais buvo paneigtas dėmens „uni“ pakankamas skiriamasis požymis, ir, antra, tvirtina, kad jis yra įprasta dažnai šnekamojoje kalboje ir visų pirma finansų sektoriuje pasitaikančių žodžių „union“, „universal“, „unité“ arba „unique“ santrumpa. Tai patvirtina faktas, jog daugelis Vokietijoje įregistruotų ir šiame sektoriuje veiklą vykdančių bendrovių pavadinimų prasideda elementu „uni“, ir faktas, jog šis elementas „uni“ yra kitų bendrovių Vokietijoje administruojamų fondų pavadinimų ir trečiųjų asmenų Vokietijoje įregistruotų prekių ženklų 36 klasės paslaugoms dalis. Todėl vien bendras dėmuo „uni“ negali būti elementas, leidžiantis atitinkamai visuomenei ankstesniais prekių ženklais žymimas paslaugas sieti su įstojusios į bylą šalies veikla.
Grąžinus bylą pateikusi savo pastabas, ieškovė ginčija, be kita ko, VRDT ir įstojusios į bylą šalies argumentą, kad į Vokietijos teismų ir
Deutsches Patent‑ und Markenamt
(Vokietijos patentų ir prekių ženklų tarnyba) sprendimus reikia atsižvelgti vertinant dėmens „uni“ skiriamąjį požymį, ir teigia, kad Sąjungos ir valstybių narių sistemos yra autonomiškos, todėl nacionalinių valdžios institucijų sprendimai Sąjungos instancijų nesaisto.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Šiuo klausimu visų pirma reikia nurodyti, kad dėl bendros prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, struktūros prašomi įregistruoti prekių ženklai gali būti priskiriami prie ankstesnių prekių ženklų serijos (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 45 punkte minėto Sprendimo
IG Communications / VRDT – Citigroup ir Citibank (CITIGATE
89 punktą). Iš tiesų susidūręs su prašomais įregistruoti prekių ženklais, kuriuos, kaip ir ankstesnius prekių ženklus, sudaro dėmuo „uni“, prie kurio be tarpo pridėti finansines paslaugas apibūdinantys ir nelabai jas išskiriantys žodžiai, kaip nurodyta šio sprendimo 53 punkte, vartotojas gali manyti, jog tai naujas įstojusios į bylą šalies prekių ženklų šeimos prekių ženklas, žymintis kitą fondą, kuris laikosi pagal prie dėmens „uni“ pridėtą žodį identifikuojamos investicinės politikos.
Tai, kad bendras elementas „uni“ yra visų prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, pradžioje, taip pat yra savybė, dėl kurios prašomi įregistruoti prekių ženklai gali būti priskirti prie ankstesnių prekių ženklų šeimos (šio sprendimo 17 punkte minėto Sprendimo
BAINBRIDGE
127 punktas).
Tačiau iš šio sprendimo 45 punkte nurodytos teismų praktikos matyti, kad prekių ženklų serijos ar šeimos veiksnys svarbus vertinant galimybę supainioti, susijusią su galimybe prašomą įregistruoti prekių ženklą sieti su šia serija tik jei bendras prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, elementas yra skiriamasis.
Iš esmės šalys nesutaria dėl klausimo, ar bendras prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, elementas, t. y. dėmuo „uni“, turi skiriamąjį požymį nurodytų paslaugų atžvilgiu.
Pirma, dėl elementui „uni“ būdingų savybių ginčijamų sprendimų atitinkamai 37 ir 41 punktuose Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad jis yra skiriamasis nurodytų paslaugų atžvilgiu, nes, Vokietijos atitinkamos visuomenės požiūriu, būdamas susijęs su žodžiu, reiškiančiu „vienos spalvos“, arba šnekamojoje kalboje su žodžiu, reiškiančiu universitetą, jis neturi aiškios ir tiesioginės reikšmės finansinių paslaugų atžvilgiu. Šis vertinimas turi būti patvirtintas.
Vis dėlto negalima atmesti galimybės, kad, kaip teigia ieškovė, elementas „uni“, kilęs iš lotyniško žodžio „unus“, reiškiančio „vienas, vienintelis, kuriam būdingas vienas elementas“, taip pat atitinkamai visuomenei primena tokius žodžius: „unique“, kuris reiškia „turintis išsirtinę savybę“, „unité“, kuris reiškia „esantis neatsiejamo ar vienodo pobūdžio“, „union“, kuris reiškia darną ar vientisumą, arba „universel“, kurio reikšmė „pilnas“ ar „visapusis“. Taip yra ypač dėl to, kad, kaip pažymi įstojusi į bylą šalis, žodžio „uni“ nėra ankstesniuose prekių ženkluose kaip atskiro žodžio, o tai galėtų Vokietijos visuomenei iš tiesų priminti nuorodą į universitetą ar vieną spalvą, bet jis yra visada pridėtas prie kitų žodžių.
Tačiau reikia konstatuoti, kad visų pirma dėl daugybės reikšmių, kurias pati ieškovė suteikia dėmeniui „uni“, jis negali sukelti jokios konkrečios minties apie nurodytas paslaugas. Be to, tokie žodžiai, kaip „unique“, „unité“, „union“ arba „universel“, yra bendro pobūdžio ir jų specifiškumas šių paslaugų atžvilgiu nebuvo įrodytas. Taigi, net jei reikia daryti prielaidą, jog dėmuo „uni“ gali sietis su žodžiais, kaip antai „unique“, „unité“, „union“ arba „universel“, derinamas su žodžiais, susijusiais su finansinėmis paslaugomis, nei objektyviai, nei konkrečiai jis nenurodo šių paslaugų rūšies, kokybės, kiekio, paskirties, vertės ar kitų savybių (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2001 m. balandžio 5 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Bank für Arbeit und Wirtschaft / VRDT (EASYBANK)
,
T-87/00, Rink. p. II-1259, 28
–32 punktus).
Taigi manytina: kadangi dėmuo „uni“ neturi nei aiškios, nei tiesioginės reikšmės, jis neapibūdina nurodytų paslaugų ir šių paslaugų atžvilgiu jis turi tam tikrą jam būdingą skiriamąjį požymį. Jo skiriamasis požymis šiuo atveju yra juo labiau akivaizdus dėl to, kad prekių ženkluose, dėl kurių kilo ginčas, prie dėmens „uni“ pridėti nurodytas paslaugas apibūdinantys ir nelabai jas išskiriantys žodžiai (šiuo klausimu pagal analogiją žr. šio sprendimo 54 punkte minėto Sprendimo
IG Communications / VRDT – Citigroup ir Citibank (CITIGATE)
75 punktą).
Antra, Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad dėmuo „uni“ turi skiriamąjį požymį dėl jo naudojimo, konkrečiau kalbant – dėl to, kad įstojusi į bylą šalis tris prekių ženklus, į kuriuos įeina dėmuo „uni“, naudojo Vokietijoje žymėdama „lėšų investavimo“ paslaugas.
Šiuo klausimu reikia atkreipti dėmesį į tai, kad, kaip nusprendė Apeliacinė taryba, įstojusi į bylą šalis pateikė trijų prekių ženklų, į kuriuos įeina dėmuo „uni“, naudojimo Vokietijos rinkoje žymint „lėšų investavimo“ paslaugas įrodymą (žr. šio sprendimo 70 punktą).
Be to, reikia pabrėžti, kad iš bylos medžiagos matyti, jog
Deutsches Patent‑ und Markenamt
ir Vokietijos teismai pripažino žodžio „uni“ skiriamąjį požymį finansinių paslaugų atžvilgiu.
Tokiomis aplinkybėmis kaip nepagrįstą reikia atmesti ieškovės argumentą, kad į šiuos sprendimus, kuriais įstojusi į bylą šalis rėmėsi vykstant procedūrai VRDT, negalima atsižvelgti vertinant galimybę supainioti su Sąjungos lygiu prašomais įregistruoti prekių ženklais. Iš tiesų, nors, kaip teigia ieškovė, Bendrijos prekių ženklų sistema yra autonominė sistema, sudaryta iš taisyklių visumos, ir ja siekiama jai būdingų tikslų, o jos taikymas nepriklauso nuo jokios nacionalinės sistemos (žr. 2011 m. lapkričio 22 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Sports Warehouse / VRDT (TENNIS WAREHOUSE)
, T‑290/10, neskelbiamo Rinkinyje, 35 punktą ir nurodytą teismo praktiką), iš teismų praktikos taip pat matyti, jog nei Bendrajam Teismui, nei bylos šalims aiškinant Sąjungos teisę negali būti kliudoma remtis nacionaline teismų praktika (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vitakraft‑Werke Wührmann / VRDT – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT)
,
T-277/04, Rink. p. II-2211
, 71 punktą). Todėl nors nacionalinės valdžios institucijų sprendimai nėra privalomi taikant Bendrijos prekių ženklų teisę, į juos galima atsižvelgti (2012 m. spalio 25 d. Bendrojo Teismo sprendimo
riha / VRDT – Lidl Stiftung (VITAL&FIT)
, T‑552/10, 66 punktas), ypač, kaip šioje byloje, siekiant įvertinti, kaip atitinkama visuomenė suvokia prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas.
Todėl reikia patvirtinti ginčijamus sprendimus tiek, kiek Apeliacinė taryba pripažino, jog prekių ženklams, dėl kurių kilo ginčas, bendras dėmuo „uni“, Vokietijos atitinkamos visuomenės požiūriu, turi tiek jam būdingą, tiek su jo naudojimu susijusį skiriamąjį požymį nurodytų paslaugų atžvilgiu.
Šios išvados negali paneigti kiti ieškovės argumentai.
Pirma, ginčijamų sprendimų atitinkamai 38 ir 42 punktuose Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad, norėdama įrodyti dėmens „uni“ silpną skiriamąjį požymį, ieškovė negali remtis tuo, jog yra tretiesiems asmenims priklausančių fondų, žymimų žodžiais, kurių sudėtinė dalis – „uni“, kaip antai „United Kingdom C“, „United Kingdom D“, „Unico Equity“, „Unico Investment“, „Universal‑Effect“ ir „Universal‑Value Test“. Iš tiesų, kaip iš esmės pabrėžė Apeliacinė taryba, kadangi trys raidės „u“, „n“ ir „i“, kurios yra angliškų žodžių „united“ ir „universal“ bei žodžio „unico“, kuris, atrodo, Vokietijos visuomenei neturi jokios konkrečios reikšmės, pradžioje, yra neatskiriamos nuo kitos nagrinėjamų žodžių dalies, šie žodžiai sudaro homogeniškas sąvokas.
Antra, nuoroda į kitas tretiesiems asmenims priklausančių prekių ženklų, į kuriuos įeina dėmuo „uni“, registracijas Vokietijoje, kaip teisingai nusprendė Apeliacinė taryba, taip pat negali būti žodžio „uni“ silpno skiriamojo požymio dėl šių prekių ženklų ir įstojusios į bylą šalies ankstesnių prekių ženklų taikaus koegzistavimo įrodymas, nes ieškovė nepateikė duomenų, leidžiančių konstatuoti, kad šie prekių ženklai buvo realiai naudojami Vokietijos rinkoje. Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad net jeigu negalima atmesti galimybės, kad tam tikrais atvejais ankstesnių prekių ženklų koegzistavimas rinkoje gali sumažinti VRDT instancijų patvirtintą dviejų prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, supainiojimo galimybę, į tokią galimybę atsižvelgiama tik tuomet, jeigu bent jau per su santykiniais atmetimo pagrindais susijusią procedūrą VRDT Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo tinkamai įrodė, kad minėtas koegzistavimas pagrįstas tuo, jog nėra galimybės atitinkamai visuomenei supainioti ankstesnių prekių ženklų, kuriais jis remiasi, su įstojusios į bylą šalies ankstesniais prekių ženklais, kuriais grindžiamas protestas, nebent nagrinėjami ankstesni prekių ženklai ir prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs (2005 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Grupo Sada / VRDT – Sadia (GRUPO SADA)
,
T-31/03, Rink. p. II-1667
, 86 punktas; 2005 m. gruodžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Castellblanch / VRDT – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH)
,
T-29/04, Rink. p. II-5309
, 72 punktas ir 2012 m. rugsėjo 18 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Scandic Distilleries / VRDT – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER)
, T‑460/11, 60 punktas). Kadangi šioje byloje ieškovė rėmėsi tik tretiesiems asmenims priklausančių prekių ženklų, į kuriuos įeina dėmuo „uni“, registracijomis Vokietijoje, ji visiškai neįrodė, kad minėtas koegzistavimas grindžiamas galimybės supainioti nebuvimu. Vadinasi, ji nepateikė įrodymo, kad elemento „uni“ skiriamasis požymis yra susilpnėjęs arba išnykęs.
Trečia, dėl ieškovės nuorodos į tam tikrus Vokietijoje įregistruotus bendrovių pavadinimus, į kuriuos įeina elementas „uni“, pirmiausia reikia konstatuoti, kad grindžiant šį teiginį ieškovės pateikti įrodymai buvo pripažinti nepriimtinais, nes jie pirmą kartą pateikti Bendrajame Teisme (žr. šio sprendimo 37 punktą). Be to, reikia pažymėti, kad bendrovės savo pavadinimus renkasi laisvai ir šis pasirinkimas nesaistomas sąlygų, susijusių su skiriamuoju požymiu, kaip tai suprantama pagal prekių ženklų teisę. Taigi bet kuriuo atveju šis ieškovės argumentas yra nesvarbus.
Ketvirta, ieškovės nuoroda į ankstesnius VRDT sprendimus, kuriuose paneigiamas žodžio „uni“ skiriamasis požymis, taip pat negali pagrįsti jos argumentų. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad nors nagrinėdama paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą VRDT turi atsižvelgti į sprendimus, kurie jau buvo priimti dėl panašių paraiškų, ir ypatingą dėmesį skirti klausimui, ar reikia priimti tokį patį sprendimą, ji turi derinti vienodo požiūrio ir gero administravimo principus su teisėtumo principu (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Agencja Wydawnicza Technopol / VRDT
,
C-51/10 P, Rink. p. I-1541, 74
ir 75 punktus). Tačiau, pirma, reikia konstatuoti, kad VRDT instancijų praktika vertinant elemento „uni“ skiriamąjį požymį nėra vienoda, kaip per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį pripažino ieškovė. Iš tiesų atsakydama į ieškovės argumentą VRDT citavo ir savo atsakyme į ieškinį pateikė kai kuriuos vėlesnius nei ieškovės nurodyti sprendimus, kuriuose buvo pripažinta, kad yra galimybė susieti įstojusios į bylą šalies prekių ženklus, į kuriuos įeina dėmuo „uni“, su ieškovės prašomais įregistruoti prekių ženklais, atsižvelgiant į įstojusios į bylą šalies pateiktą jai priklausančios prekių ženklų šeimos buvimo įrodymą. Atsižvelgusi būtent į panašiomis aplinkybėmis kaip ir susiklosčiusios šioje byloje jau priimtus vėlesnius sprendimus, Apeliacinė taryba galėjo daryti išvadą dėl dėmens „uni“ skiriamojo požymio. Taigi ieškovė negalėjo pagrįstai implicitiškai remtis vienodo požiūrio principo pažeidimu.
Todėl labai tikėtina, kad atitinkama visuomenė, susidūrusi su prašomais įregistruoti prekių ženklais UNIWEB arba „UniCredit Wealth Managment“, manys, kad tai yra įstojusios į bylą šalies prekių ženklų šeimai, kurią sudaro prekių ženklai UNIFOND, UNIRAK ir UNIZINS, priklausantys nauji prekių ženklai.
Šios išvados negali paneigti ieškovės argumentas, pagrįstas ištraukomis iš specializuotos spaudos, susijusiomis su tuo, kad atitinkama visuomenė susiduria su atitinkamais prekių ženklais tais atvejais, kai prieš juos naudojami atitinkamus fondus administruojančių bendrovių pavadinimai, ir tai pašalina galimybę suklysti dėl prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimų paslaugų kilmės.
Šiuo klausimu visų pirma reikia konstatuoti, kad, kaip teigia įstojusi į bylą šalis, atitinkama visuomenė gali susidurti su įvairius investicinius fondus žyminčiais prekių ženklais įvairiomis su jų administravimu susijusiomis aplinkybėmis, pavyzdžiui, vykstant žodiniams pristatymams ar diskusijoms tarp specialistų, kai prieš juos ar kartu su jais nebūtinai naudojamas fondą administruojančios bendrovės pavadinimas, leidžiantis išvengti galimybės suklysti dėl jų kilmės.
Tačiau, nors tam tikromis išimtinėmis aplinkybėmis, kaip antai su investiciniais fondais susijusiuose straipsniuose specializuotoje spaudoje, prieš juos žyminčius prekių ženklus visada bus nurodoma administruojanti bendrovė, negalima atmesti galimybės, kad atitinkama visuomenė gali manyti, jog fondai, kurių pavadinimus sudaro dėmuo „uni“, prie kurio pridėti finansines paslaugas apibūdinantys arba neišskiriantys žodžiai, kaip yra prašomų įregistruoti prekių ženklų atveju, priklauso su įstojusia į bylą šalimi ekonomiškai susijusioms įmonėms.
Remiantis tuo, kas nurodyta, matyti, kad vienintelis ieškovės pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl įstojusios į bylą šalies nurodyto pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
Įstojusi į bylą šalis prašo Bendrojo Teismo iš dalies panaikinti ginčijamus sprendimus, kiek Apeliacinė taryba atmetė protestus dėl prašomais įregistruoti prekių ženklais žymimų „nekilnojamojo turto operacijų“, nes manė, jog jos nepanašios į ankstesniais prekių ženklais žymimas „lėšų investavimo“ paslaugas, ir juos pakeisti patenkinant protestus ir dėl „nekilnojamojo turto operacijų“.
Teikdama šiuos prašymus įstojusi į bylą šalis pasinaudojo Procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalyje jai suteikta galimybe savo atsakyme į ieškinį prašyti panaikinti arba pakeisti ginčijamą sprendimą tais klausimais, kurie nėra išdėstyti ieškinyje (šiuo klausimu žr. 2006 m. vasario 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Royal County of Berkshire Polo Club / VRDT – Polo / Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB)
,
T-214/04, Rink. p. II-239
, 50 punktą ir 2008 m. rugsėjo 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Oakley / VRDT – Venticinque (O STORE)
,
T-116/06, Rink. p. II-2455
, 81 punktą). Ieškovė savo poziciją dėl šių prašymų išdėstė savo pastabose, pateiktose per procedūrą po bylos grąžinimo. Šalys taip pat pateikė savo pozicijas dėl šių prašymų atsakydamos į Bendrojo Teismo raštu užduotus klausimus ir per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį. Tiek ieškovė, tiek VRDT prašė Bendrojo Teismo atmesti įstojusio į bylą šalies prašymus kaip nepagrįstus.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, siekiant įvertinti nagrinėjamų prekių ar paslaugų panašumą, reikia atsižvelgti į visus svarbius ryšį tarp jų apibūdinančius veiksnius. Tarp šių veiksnių pirmiausia yra jų pobūdis, paskirtis, naudojimas ir konkuruojantis ar papildomas pobūdis. Taip pat galima atsižvelgti į kitus veiksnius, kaip antai atitinkamų prekių ar paslaugų platinimo būdus (žr. 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
El Corte Inglés / VRDT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños)
,
T-443/05, Rink. p. II-2579
, 37 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Ginčijamų sprendimų atitinkamai 28 ir 32 punktuose Apeliacinė taryba nusprendė, jog prašomais įregistruoti prekių ženklais žymimos su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos ir ankstesniais prekių ženklais žymimos „lėšų investavimo“ paslaugos nėra panašios, nes pirmosiomis siekiama suteikti pagalbą perkant, parduodant ar nuomojant nekilnojamąjį turtą, visų pirma norint gauti naudos, o antrosios apima kapitalo grupavimą norint investuoti pelningiau nei tuo atveju, jei būtų daromos individualios investicijos, ir šiuo klausimu patvirtino Protestų skyriaus sprendimus. Apeliacinės tarybos nuomone, nurodytos paslaugos skiriasi ir dėl to, kad „nekilnojamojo turto operacijomis“ paprastai užsiima nekilnojamojo turto brokeriai arba nekilnojamojo turto projektų vystytojai, o „lėšų investavimo“ paslaugas teikia bankai ir finansų institucijos.
Grįsdama prašymus iš dalies panaikinti ir pakeisti ginčijamus sprendimus, kiek jais atmesti protestai dėl su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusių paslaugų, įstojusi į bylą šalis iš esmės tvirtina, kad, priešingai, nei teigė Apeliacinė taryba, finansų sektoriuje teikiamos paslaugos ir nekilnojamojo turto srityje teikiamos paslaugos gali būti susijusios, nes nekilnojamojo turto fondai ne tik išduoda ir perperka akcijų sertifikatus, bet ir perka, administruoja ir perparduoda pastatus, taip pat garantuoja, kad įsigijus nuosavybės teises į pastatus arba juos administruojant bus gauta pelno.
VRDT ir ieškovė ginčija įstojusios į bylą šalies argumentus.
Pirma, dėl nurodytų paslaugų pobūdžio, paskirties ir naudojimo buvo nuspręsta, kad finansinės paslaugos nėra tokio paties pobūdžio, paskirties ar naudojimo kaip nekilnojamojo turto paslaugos (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones / VRDT – MIP Metro (METRO)
, T‑197/12, 42 punktą). Ši teismų praktika taikoma šioje byloje nagrinėjamoms paslaugoms, nes „lėšų investavimo“ paslaugos įtrauktos į bendresnę finansinių paslaugų kategoriją.
Iš tiesų, kaip teisingai nurodė Apeliacinė taryba, su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos iš esmės apima pagalbą ir tarpininkavimą perkant, parduodant ar nuomojant nekilnojamąjį turtą. Nors gali būti pripažinta, kaip iš esmės teigia įstojusi į bylą šalis, kad su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos yra platesnės nei pagalba sudarant pirkimo ar nuomos sandorius ir taip pat apima pastato administravimą ar priežiūrą, jų pobūdis visada susijęs su tuo, kad tai yra paslauga, teikiama dėl nekilnojamojo turto. Tačiau „lėšų investavimo“ paslaugos yra finansinio pobūdžio ir apima konsultavimo arba brokerių teikiamas paslaugas investuojant kapitalą į fondo finansinę priemonę arba atliekant investavimo operaciją. Nepaisant fondo, kurį galiausiai pasirenka vartotojas kapitalui investuoti, rūšies, pavyzdžiui, visų pirma, nekilnojamojo turto fondas, paslauga teikiama dėl finansinio pobūdžio operacijos, susijusios su vertybiniais popieriais. Įstojusios į bylą šalies nurodyta aplinkybė, kad „lėšų investavimo“ paslauga, kaip ir jos teikiamų paslaugų atveju, gali apimti fondą sudarančio nekilnojamojo turto nuomą, administravimą ir priežiūrą, o tai užtikrina jo rentabilumą, nekeičia su investavimu ar investavimo operacija susijusio konsultavimo finansinio pobūdžio.
Vadinasi, pagal savo pobūdį su „nekilnojamuoju turtu“ susijusios paslaugos ir „lėšų investavimo“ paslaugos yra nepanašios.
Be to, dėl nurodytų paslaugų paskirties ir naudojimo reikia pabrėžti, kad vartotojui teikiamų su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusių paslaugų pagrindinis tikslas – nekilnojamojo turto įsigijimas, pardavimas ar nuoma, atsižvelgiant į jo poreikius ir reikalavimus, siekiant visų pirma iš to gauti naudos. „Lėšų investavimo“ paslaugų tikslas – padidinti į finansinę priemonę investuoto kapitalo rentabilumą. Taigi, nors abiem paslaugomis gali būti siekiama investuoti kapitalą, visų pirma, jei klientas ketina įsigyti nekilnojamojo turto norėdamas gauti naudos, su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos paskirtis visada siejama su nuosavybės perleidimu arba pastato turėjimu, o ne su pirkėjo ketinimu gauti pelno iš įsigyto pastato.
Beje, net palyginus, kaip tą daro įstojusi į bylą šalis, su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusias paslaugas ir „lėšų investavimo į nekilnojamąjį turtą“ paslaugas, reikia konstatuoti, kad finansų tarpininkas, kuris investuoja lėšas, savo klientui kaip finansinę investavimo priemonę suteikia fondą, o ne pastatą, kuris sudaro fondą, kaip teisingai teigia ieškovė. Taigi vartotojas arba, kaip su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusių paslaugų gavėjas, tampa nekilnojamojo turto savininkas, arba, kaip „lėšų investavimo“ paslaugų gavėjas, investuoja į fondo sudarytą finansinio pobūdžio priemonę, visų pirma į nekilnojamąjį turtą, siekdamas vienintelio tikslo – trečiajam asmeniui administruojant jo turtą gauti naudos.
Taigi su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos ir „lėšų investavimo“ paslaugos skiriasi ir dėl vartotojo numatyto tikslo ar naudojimo, todėl jos nėra panašios dėl savo paskirties.
Antra, dėl to, ar nurodytos paslaugos konkuruoja, reikia pabrėžti, jog, atsižvelgiant į jų pobūdį ir paskirtį, matyti, kad atitinkama visuomenė, kuriai skirtos su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos, nėra ta pati, kuriai skirtos „lėšų investavimo“ paslaugos. Todėl nagrinėjamos paslaugos nėra tiesiogiai pakeičiamos, nepakeičia viena kitos ir negali konkuruoti tarpusavyje (2009 m. sausio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Commercy / VRDT – easyGroup IP Licensing (easyHotel)
,
T-316/07, Rink. p. II-43
, 56 punktas).
Trečia, nurodytos paslaugos taip pat viena kitos nepapildo. Net darant prielaidą, kad su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos daugiausia ar papildomai apima finansinę operaciją, pavyzdžiui, banko paskolą arba pirkimo kainos sumokėjimą banko pavedimu, su šiomis operacijomis susijusios finansinės paslaugos nėra tokios neišvengiamos ar svarbios norint pasinaudoti nekilnojamojo turto paslaugomis, kad vartotojai šių finansinių paslaugų ir nekilnojamojo turto paslaugų teikimą priskirtų tai pačiai įmonei (šio sprendimo 109 punkte minėto Sprendimo
METRO
50 punktas).
Ketvirta, Apeliacinės tarybos teigimu, nagrinėjamos paslaugos skiriasi ir dėl to, kad šias paslaugas teikia skirtingi paslaugų teikėjai. „Nekilnojamojo turto operacijomis“ įprastai užsiima nekilnojamojo turto brokeriai arba nekilnojamojo turto projektų vystytojai, o „lėšų investavimo“ paslaugas teikia bankai ir finansų institucijos.
Šiam vertinimui reikia pritarti. Tačiau reikia pabrėžti tam tikrą įstaigų, kaip antai bankų, teikiamų paslaugų sektoriuje šiuo metu susiklosčiusią tendenciją, kad šios įstaigos plečia savo veiklą į gretimas rinkas. Taigi neatmestina tikimybė, kad, kaip per 2014 m. sausio 17 d. teismo posėdį pripažino ieškovė, ta pati tarptautinė finansų įstaiga arba su ja ekonomiškai susijusios įmonės gali siūlyti skirtingo pobūdžio, bet gretimose rinkose, visų pirma nekilnojamojo turto paslaugų rinkoje, teikiamas paslaugas. Be to, per teismo posėdį VRDT pripažino, kad išimtinėmis aplinkybėmis, pavyzdžiui, finansų krizės laikotarpiu, bankams gali tekti vykdyti tam tikrą veiklą nekilnojamojo turto paslaugų sektoriuje. Tačiau tam, kad į šiuos argumentus būtų galima atsižvelgti vertinant nurodytų paslaugų panašumą, reikia įrodyti, kad tai yra bendrai su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusių paslaugų sektoriuje paplitusi tendencija ir kad vartotojams yra įprasta, jog šias paslaugas taip pat siūlo bankai ir finansų įstaigos (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mülhens / VRDT – Minoronzoni (TOSCA BLU)
,
T-150/04, Rink. p. II-2353
, 37 punktą), o to įstojusi į bylą šalis neteigė ir neįrodė.
Iš to, kas nurodyta, matyti, kad su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos ir „lėšų investavimo“ paslaugos skiriasi pagal savo pobūdį, paskirtį ir naudojimą. Jos tiesiogiai nekonkuruoja, nepapildo viena kitos ir iš principo nėra platinamos tais pačiais kanalais. Todėl reikia konstatuoti, kaip tą padarė Apeliacinė taryba, kad su „nekilnojamojo turto operacijomis“ susijusios paslaugos ir „lėšų investavimo“ paslaugos yra nepanašios.
Vadinasi, vienintelį pagrindą, kuriuo įstojusi į bylą grindė prašymus iš dalies panaikinti ir pakeisti ginčijamus sprendimus, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Todėl tiek ieškiniai, tiek įstojusios į bylą šalies pateikti prašymai pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalį turi būti atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Šio sprendimo 23 punkte minėtame sprendime dėl apeliacinio skundo Teisingumo Teismas atidėjo bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą. Taigi šiame sprendime Bendrasis Teismas turi nuspręsti dėl visų išlaidų, patirtų per skirtingas procedūras, pagal Procedūros reglamento 121 straipsnį.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal šio reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu dalis kiekvienos šalies reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Šioje byloje ieškovė nepateikė reikalavimų dėl bylinėjimosi išlaidų, patirtų per procesą Bendrajame Teisme iki apeliacinio skundo pateikimo. Apeliaciniame procese ir savo pastabose, pateiktose per procesą po bylos grąžinimo, ji reikalavo priteisti iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas. VRDT savo atsakyme į ieškinį, paduotame per procesą Bendrajame Teisme iki apeliacinio skundo pateikimo, ir apeliaciniame procese reikalavo priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas. Tačiau įstojusi į bylą šalis nepateikė reikalavimų dėl bylinėjimosi išlaidų.
Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tai, kad ieškovė ir įstojusi į bylą šalis iš dalies pralaimėjo bylą, reikia nuspręsti, kad ieškovė, be savo išlaidų, padengs ir VRDT patirtas išlaidas pagal šios reikalavimus. Įstojusi į bylą šalis padengia savo patirtas išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinius.

2.
Atmesti
Union Investment Privatfonds GmbH
pateiktus prašymus panaikinti ir pakeisti.

3.
Priteisti iš
UniCredit SpA
bylinėjimosi išlaidas, išskyrus tas, kurias patyrė
Union Investment Privatfonds.

4.
Union Investment Privatfonds
padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Paskelbta 2014 m. lapkričio 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Ginčo aplinkybės

Procesai Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme

Šalių reikalavimai grąžinus bylą Bendrajam Teismui

Dėl teisės

1. Pirminės pastabos

2. Dėl kai kurių ieškinių priedų priimtinumo

3. Dėl esmės

Dėl ieškovės pateikto pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu

Dėl atitinkamos visuomenės

Dėl paslaugų palyginimo

Dėl žymenų palyginimo

Dėl galimybės supainioti

– Dėl prekių ženklų serijai ar šeimai priklausančių ankstesnių prekių ženklų naudojimo įrodymo

– Dėl galimybės prašomus įregistruoti prekių ženklus priskirti prie ankstesnių prekių ženklų serijos

Dėl įstojusios į bylą šalies nurodyto pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: italų.