CELEX: 62012CJ0085
Преюдициално запитване
Оздравяване и ликвидация на кредитни институции
Директива 2001/24/ЕО
Членове 3, 9 и 32
Акт на националния законодател, с който на мерките за оздравяване се придават последици на производство по ликвидация
Законова разпоредба, с която се забранява образуването на съдебни производства или се спират всякакви производства срещу кредитна институция след влизането в сила на мораториум

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2001/24/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 април 2001 година относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции (
ОВ L 125, стр. 15
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 34).
Запитването е отправено в рамките на спор между, от една страна, LBI hf, по-рано Landsbanki Islands hf (наричано по-нататък „LBI“), което е исландска кредитна институция, и от друга страна, Kepler Capital Markets SA и г-н Giraux относно наложени във Франция по молба на последния два запора върху имущество на LBI, при положение че в Исландия за това дружество е установен мораториум върху плащанията.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 6, 7, 16, 20 и 30 от Директива 2001/24 гласят:
„(6)
На административните или съдебни органи на държавата членка по произход трябва да бъде предоставено изключително правомощие да вземат решения относно мерките за оздравяване, предвидени в действащото законодателство и съществуващи в практиката на тази държава членка, както и да прилагат посочените мерки. Поради трудностите при хармонизиране на законодателствата и практиката на държавите членки е нужно да бъде установено взаимно признаване от държавите членки на мерките, които всяка от тях предприема за възстановяване на жизнеспособността на лицензираните от нея кредитни институции.
(7)
Необходимо е да се гарантира, че мерките за оздравяване, предприети от административните или съдебни органи на държавата членка по произход, и действията на лицата или органите, които са определени от държавните органи да ръководят изпълнението на съответната мярка за оздравяване, имат действие във всички държави членки. Това се отнася и за мерките, свързани с възможността за временно преустановяване на плащанията, временно спиране на изпълнителните действия или намаляване на вземанията, както и за всички други мерки, които могат да засегнат съществуващи права на трети лица.
[…]
(16)
Равноправно третиране на кредиторите изисква кредитната институция да бъде ликвидирана в съответствие с принципите на единство и универсалност, които предполагат изключителна компетентност на административните или съдебни органи на държавата членка по произход и признаване на техните решения. Тези решения трябва без формалности да пораждат във всички други държави членки последиците, предписани от законодателството на държавата членка по произход, освен ако настоящата директива не предвижда друго.
[…]
(20)
Индивидуалното предоставяне на информация на известните кредитори е също толкова важно, колкото публикуването, за да им позволи при нужда те да предявят вземанията си или да представят възражения по вземанията в установените срокове. В тази насока не следва да се допуска дискриминация на кредиторите с местожителство в държава членка, различна от държавата членка по произход, на основата на тяхното място на пребиваване или характера на вземанията им. Докато трае производството по ликвидация, кредиторите трябва да получават информация периодично и по подходящ начин.
[…]
(30)
Действието на мерките за оздравяване или производствата по ликвидация по отношение на висящо съдебно производство се уреждат от законодателството на държавата, в която е висящо производството, по изключение от приложението на принципа
lex concursus
(прилагане на стълкновителния закон). Последиците на тези мерки или производства за отделните изпълнителни действия, които произтичат от висящи съдебни производства, се уреждат от законодателството на държавата членка по произход в съответствие с общото правило, установено в настоящата директива“.
Член 2 от Директива 2001/24 гласи следното:
„По смисъла на настоящата директива:
[…]
—
„мерки за оздравяване“ са мерките, които имат за цел да запазят или възстановят финансовото състояние на кредитна институция и биха могли да засегнат съществуващите права на трети лица, включително мерки, свързани с възможност за временно преустановяване на плащания, спиране на изпълнителни действия или намаляване на вземанията,
[…]
—
„производство по ликвидация“ е колективно производство, което е открито и контролирано от административни или съдебни органи на държава членка за реализация на активите под надзора на тези органи, включително когато производството се прекратява със споразумение между кредитора и длъжника или друга подобна мярка,
[…]“.
Член 3 от тази директива, озаглавен „Предприемане на мерки за оздравяване — приложимо право“, предвижда:
„1.   Само административни или съдебни органи на държавата членка по произход са компетентни да вземат решение за прилагане на една или повече оздравителни мерки в кредитна институция, включително в клоновете, установени в други държави членки.
2.   Мерките за оздравяване се прилагат в съответствие със законовите и подзаконовите разпоредби и с процедурите, приложими в държавата членка по произход, доколкото друго не е предвидено в настоящата директива.
Посочените мерки произвеждат пълно действие, в съответствие със законодателството на тази държава членка, в [целия Съюз] без допълнителни формалности, включително по отношение на трети лица в други държави членки, дори когато приложимите за тях правила на приемащата държава не предвиждат такива мерки или предписват условия за прилагането им, които не са изпълнени.
Мерките за оздравяване са действащи в [целия Съюз] от момента, в който станат действащи в държавата членка, в която са предприети“.
Член 9 от същата директива е озаглавен „Откриване на производство по ликвидация — Информация, която следва да се предоставя на други компетентни органи“ и в параграф 1 от него се уточнява:
„Само административните или съдебните органи на държавата членка по произход, които отговарят за ликвидацията, имат правомощия да вземат решение за откриване на производство по ликвидация на кредитна институция, включително на клоновете, установени в други държави членки.
Взетото от административния или съдебен орган на държавата членка по произход решение за откриване на производство по ликвидация се признава без допълнителни формалности на територията на всички останали държави членки и има действие там от момента, в който стане действащо в държавата членка, в която е открито производството“.
Съгласно член 10 от Директива 2001/24, озаглавен „Приложимо право“:
„1.   Кредитна институция се ликвидира в съответствие със законовите и подзаконовите разпоредби и процедурите, приложими в нейната държава членка по произход и по реда, предвиден в същата държава, доколкото настоящата директива не предвижда друго.
2.   Правото на държавата членка по произход определя по-конкретно:
[…]
д)
последиците от производството по ликвидация за действията, предприети от отделни кредитори, с изключение на висящите съдебни производства съгласно член 32;
[…]
л)
правилата за нищожност, унищожаемост или неприложимост на правни действия, които увреждат всички кредитори“.
Съгласно член 32 от тази директива „[п]оследиците на мерки за оздравяване или производство по ликвидация за висящо съдебно производство за вещ или право, отнети от кредитната институция, се определят изключително от правото на държавата членка, в която се води висящото съдебно производство“.
Директива 2001/24 е включена в Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 година (
ОВ L 1, 1994 г., стр. 3
) с Решение № 167/2002 на Съвместния комитет на ЕИП от 6 декември 2002 година за изменение на приложение IX (Финансови услуги) към Споразумението за ЕИП (
ОВ L 38, 2003 г., стр. 28
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 62, стр. 126).
Исландското право
Член 138 от Закон № 21/1991 за несъстоятелността от 26 март 1991 г. (наричан по-нататък „Законът за несъстоятелността“) е включен в глава XX от него относно унищожаемостта на действията на неплатежоспособното лице и предвижда:
„Когато съд открие производство по несъстоятелност за неплатежоспособния, запорът върху негово имущество трябва автоматично да бъде отменен, при условие че засегнатото имущество е включено в масата на несъстоятелността. Същото правило се прилага за действията по принудително изпълнение, вследствие на които се налага запор върху имущество на неплатежоспособния в срок от шест месеца преди референтната дата, при условие че засегнатото имущество е включено в масата на несъстоятелността.
[…]“.
В глава XII от Закон № 161/2002 за финансовите институции от 20 декември 2002 г. (наричан по-нататък „Закон № 161/2002 за финансовите институции“) се съдържат правилата относно финансовото оздравяване, ликвидацията, сливането и вливането на финансови институции.
В контекста на международната банкова и финансова криза, която засяга и Исландия през 2008 г., разпоредбите на глава XII от Закон № 161/2002 за финансовите институции са многократно изменени. Член 98 от посочения закон е изменен със Закон № 129/2008 от 13 ноември 2008 г. (наричан по-нататък „Закон № 129/2008“), за да се предвиди възможност за финансовите институции в затруднено положение да се установи мораториум, като от влизането му в сила по-специално не могат да бъдат образувани съдебни производства срещу посочените институции или за периода на действието му се спират образуваните срещу тях съдебни производства, освен ако в закон не е предвидено друго или не се установи извършено престъпление.
Правният режим на финансовите институции под мораториум, предвиден в Закон № 161/2002 за финансовите институции след измененията със Закон № 129/2008, е изменен със Закон № 44/2009 от 15 април 2009 г. (наричан по-нататък „Закон № 44/2009“). От една страна, са отменени разпоредбите на член 98 от Закон № 161/2002 за финансовите институции, с които се забранява образуването на съдебни производства или се спират висящите производства срещу финансови институции, за които е установен мораториум. От друга страна, със Закон № 44/2009 се въвежда серия от преходни разпоредби; сред тях е точка II, която се отнася до финансовите институции под мораториум и предвижда:
„Следващите специални правила се прилагат за финансовите институции, за които е бил наложен мораториум върху задълженията към момента на влизане в сила на [Закон № 44/2009].
1.   Разрешеният мораториум продължава да действа въпреки влизането в сила на този закон и срокът му на действие може да бъде продължен в съответствие с правилата, предвидени в член 10, параграф 2 [от Закон № 44/2009].
2.   По отношение на мораториума разпоредбите на член 101, параграф 1 и на членове 102, 103 и 103a [от глава XII от Закон № 161/2002 за финансовите институции] се прилагат така, както ако за дружеството е било взето решение за ликвидация от съд към датата на влизане в сила на [Закон № 44/2009]; производствата по ликвидация обаче продължават да се обозначават като „разрешен мораториум върху задълженията“, докато това разрешение е валидно [съгласно предвиденото в точка 1 по-горе]. При изтичане на срока на разрешението автоматично, без да е постановено конкретно съдебно решение, се приема, че за дружеството е образувано производство по ликвидация съгласно общите правила […]“.
Със Закон № 132/2010 от 16 ноември 2010 г. (наричан по-нататък „Закон № 132/2010“) отново са изменени преходните разпоредби, въведени в Закон № 161/2002 за финансовите институции със Закон № 44/2009. Съгласно член 2 от Закон № 132/2010 за финансовите институции под мораториум вече не се образува автоматично производство по ликвидация при изтичане на срока на мораториума, а преди тази дата трябва да бъде поискано от съд да образува такова производство. Освен това този член предвижда, че когато въпросният съд уважи искането за образуване на производство по ликвидация, мерките, приети в срока на мораториума, от който се е ползвала финансовата институция, след влизането в сила на Закон № 44/2009, остават непроменени.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
На 10 ноември 2008 г. в полза на г-н Giraux е допуснато налагането на два запора върху държано от Kepler Capital Markets SA имущество, за да се обезпечи вземането на първия срещу LBI.
LBI сезира Tribunal de grande instance de Paris (Окръжен съд, гр. Париж) (Франция) с искане за вдигане на тези запори. То изтъква приетите за него в Исландия мерки за оздравяване и ликвидация и поддържа, че те могат да бъдат противопоставени на френския му кредитор и че съгласно Закон № 44/2009 и член 138 от Закон № 21/1991 за несъстоятелността всички действия по принудително изпълнение от 15 май 2008 г. са нищожни.
Що се отнася до приетите в Исландия за LBI мерки, от предоставената на Съда преписка е видно, че с приет като спешна мярка закон от 6 октомври 2008 г. на исландския орган за финансов надзор се разрешава да се намесва в дейността на финансовите институции. Вследствие от това посоченият орган поема контрола над LBI и назначава временен управителен съвет, който да надзирава управлението на имуществото на банката и да ръководи дейността ѝ. На 5 декември 2008 г. Районният съд на Рейкявик допуска установяването на мораториум за LBI съгласно Закон № 161/2002 за финансовите институции. Съгласно член 6 от Директива 2001/24 в качеството му на мярка за оздравяване за мораториума, чийто срок на действие е продължаван многократно, е публикувана информация в
Официален вестник на Европейския съюз
на 9 януари 2009 г. (
ОВ C 4, стр. 3
). В нея се уточнява, че в срока на действие на мораториума не могат се образуват съдебни производства срещу LBI. На същото правно основание с две отделни решения на Районния съд на Рейкявик от 24 ноември 2008 г. е установен мораториум и за две други финансови институции — Kaupthing Bank hf и Glitnir Bank hf.
На 25 юни 2009 г. Tribunal de grande instance de Paris отхвърля искането на LBI. Той приема, че преходните разпоредби на Закон № 44/2009 не препращат към член 138 от Закон № 21/1991 за несъстоятелността. Освен това според него разпоредбите на Закон № 44/2009 не представляват мерки за оздравяване и ликвидация, приети от „административни или съдебни органи“ по смисъла на Директива 2001/24.
Това решение е потвърдено с решение на Cour d’appel de Paris (Апелативен съд, гр. Париж) (Франция) от 4 ноември 2010 г. На 14 февруари 2012 г. LBI подава до Cour de cassation (Върховен касационен съд) (Франция) касационна жалба срещу последното съдебно решение.
При тези обстоятелства Cour de cassation решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли членове 3 и 9 от [Директива 2001/24] да се тълкуват в смисъл, че мерките за оздравяване или ликвидация на финансова институция като произтичащите от [Закон № 44/2009] следва да се разглеждат като мерки, приети от административен или съдебен орган по смисъла на тези разпоредби?
2)
Трябва ли член 32 от [Директива 2001/24] да се тълкува в смисъл, че изключва възможността национална разпоредба като член 98 от [Закон № 161/2002 за финансовите институции], с който се забранява образуването на съдебни производства или се спират всякакви производства срещу финансова институция от момента на влизане в сила на мораториум, да породи последици за обезпечителни мерки, наложени в друга държава членка преди установяването на мораториума?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 3 и 9 от Директива 2001/24 трябва да се тълкуват в смисъл, че мерките за оздравяване или ликвидация на финансова институция като приетите на основание на преходните разпоредби в точка II от Закон № 44/2009 следва да се разглеждат като мерки, приети от административен или съдебен орган по смисъла на тези членове от Директива 2001/24, тъй като посочените преходни разпоредби произвеждат действие само чрез съдебните решения за установяване на мораториум за кредитна институция.
В самото начало следва да се припомни, че видно от съображение 6 от Директива 2001/24, с нея се цели да бъде установено взаимно признаване от държавите членки на мерките, които всяка от тях предприема за възстановяване на жизнеспособността на лицензираните от нея кредитни институции. За постигане на посочената цел, както и на тази за гарантиране на равноправното третиране на кредиторите, спомената в съображение 16 от директивата, е необходимо мерките за оздравяване и ликвидация, приети от органите на държавата членка по произход, да пораждат във всички други държави членки последиците, предвидени в законодателството на тази държава членка.
Както следва от предоставената на Съда преписка, на 5 декември 2008 г. Районният съд на Рейкявик допуска установяването на мораториум за LBI в приложение на член 98 от Закон № 161/2002 за финансовите институции, изменен със Закон № 129/2008, за да му позволи да преструктурира финансовото си положение. Мораториумът е установен от посочения съд предвид финансовите затруднения на LBI и срокът му е продължаван многократно до 5 декември 2010 г. Безспорно е, че той представлява мярка за оздравяване по смисъла на член 2, седмо тире от Директива 2001/24, доколкото трябва да позволи да се преструктурира финансовото положение на LBI.
С преходните разпоредби в точка II от Закон № 44/2009 се изменят правните последици от тези мораториуми, като се предвижда особен режим на ликвидация за финансовите институции под мораториум, без да се пристъпва към ликвидацията им преди изтичане на срока на мораториума.
Именно с оглед на тези обстоятелства следва да се отговори на първия въпрос на запитващата юрисдикция.
В това отношение следва да се припомни, от една страна, че съгласно член 3, параграф 1 и член 9, параграф 1 от Директива 2001/24 само административните или съдебните органи на държавата членка по произход са компетентни да вземат решение за прилагане на оздравителни мерки в кредитна институция, както и за откриване на производство по ликвидация на такава институция.
От друга страна, съгласно член 3, параграф 2, втора алинея и член 9, параграф 1, втора алинея от посочената директива мерките за оздравяване и решенията за откриване на производство по ликвидация, приети от административните и съдебните органи на държавата членка по произход, произвеждат във всички други държави членки последиците, предвидени в законодателството на тази държава членка.
От тези разпоредби следва, че по силата на Директива 2001/24 се признават именно мерките за оздравяване и ликвидация, постановени от административните и съдебните органи на държавата членка по произход, с предвидените в правото на тази държава членка последици. За сметка на това законодателството на държавата членка по произход относно оздравяването и ликвидацията на кредитните институции по принцип може да породи действие в останалите държави членки само чрез мерките, приети от административните и съдебните органи на тази държава членка срещу определена кредитна институция.
Следва да се подчертае, че с преходните разпоредби в точка II от Закон № 44/2009 се изменят последиците от мораториумите върху плащанията, които са действали в момента на влизане в сила на този закон. В изложението на мотивите за посочения закон, в частта относно съображенията за и целите на тази законодателна намеса, изрично се посочват LBI, Kaupthing Bank hf и Glitnir Bank hf.
Освен това, като приема посочените преходни разпоредби, исландският законодател не предвижда самата ликвидация на кредитните институции под мораториум, а придава определени последици, свързани с производство по ликвидация, на мораториуми, които са в сила на конкретна дата.
Съгласно уводното изречение на преходните разпоредби в точка II от Закон № 44/2009 последните се прилагат само за кредитните институции, за които е бил установен мораториум към момента на влизане в сила на закона, така че те не могат да породят действие при липса на съдебно решение, с което преди тази дата да се установява мораториум за определена кредитна институция или да се продължава действието на мораториум.
Като се има предвид, че приложимостта на посочените преходни разпоредби зависи от наличието на конкретно решение за установяване на мораториум или за продължаване на действието му, в съответствие с общия дух на Директива 2001/24 тези законови разпоредби пораждат действие не пряко, а посредством оздравителна мярка, постановена от съдебен орган за определена кредитна институция.
На последно място, от предоставената на Съда преписка е видно, че на 22 ноември 2010 г. Районният съд на Рейкявик е открил производство по ликвидация на LBI.
При това положение следва да се приеме, че производството по ликвидация на LBI не е образувано само вследствие на прилагането на преходните разпоредби в точка II от Закон № 44/2009.
Тези преходни разпоредби пораждат действие посредством отделните мерки за оздравяване и ликвидация. В делото по главното производство тези отделни мерки са, от една страна, решението на Районния съд на Рейкявик от 5 декември 2008 г. за установяване на мораториум за LBI като оздравителна мярка и от друга, решението на същия съд от 22 ноември 2010 г. за откриване на производство по ликвидация на LBI.
От посоченото следва, че съгласно член 3, параграф 2, втора алинея и член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 2001/24 тези отделни мерки за оздравяване и ликвидация могат да породят в държавите — членки на Съюза, предвидените в исландското законодателство последици.
Този извод не може да бъде опроверган с довода на г-н Giraux, че тъй като става въпрос не за акт на административен или съдебен орган, а за законови разпоредби, преходните разпоредби на Закон № 44/2009, по силата на които установеният за LBI мораториум се превръща в производство по ликвидация, не могат да бъдат обжалвани и поради това не могат да породят последици в държавите — членки на Съюза, в съответствие с Директива 2001/24.
Както бе припомнено в точка 27 от настоящото решение, съгласно член 3, параграф 2, втора алинея и член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 2001/24 последиците, които мерките за оздравяване и ликвидация, приети от административните или съдебните органи на държавата членка по произход, могат да породят в останалите държави — членки на Съюза, се определят в законодателството на държавата членка по произход. Поради това посочената директива не възпрепятства тази държава членка да изменя, дори с обратна сила, приложимата за такива мерки правна уредба.
По въпроса дали преходните разпоредби на Закон № 44/2009 трябва да подлежат на обжалване, за да представляват приети от административен или съдебен орган мерки по смисъла на членове 3 и 9 от Директива 2001/24, следва да се припомни, че както е видно от съображение 6 от посочената директива, тя установява система за взаимно признаване на националните мерки за оздравяване и ликвидация, без да е насочена към хармонизиране на националните законодателства в тази област.
В установената с Директива 2001/24 система обаче, както следва от член 3, параграф 2, втора алинея и член 9, параграф 1, втора алинея от нея, приетите в държавата членка по произход мерки за оздравяване и ликвидация се признават „без допълнителни формалности“. По-специално в тази директива признаването на мерките за оздравяване и ликвидация не се поставя в зависимост от условието да съществува възможност за тяхното обжалване. Освен това съгласно посочения член 3, параграф 2, втора алинея приемащата държава членка също не може да постави признаването в зависимост от такова условие, евентуално предвидено в националната ѝ правна уредба.
На последно място, макар посоченият в съображение 12 от Директива 2001/24 принцип на равенство на кредиторите с оглед на техните възможности за предявяване на иск да задължава органите на държавата членка по произход да гарантират на кредиторите от другите държави членки равно третиране спрямо кредиторите на първата държава, от него не може да се заключи, че само мерките за оздравяване и ликвидация, които подлежат на обжалване съгласно вътрешното право, могат да бъдат признати по силата на член 3, параграф 2, втора алинея и член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 2001/24.
С оглед на изложеното по-горе на първия въпрос следва да се отговори, че членове 3 и 9 от Директива 2001/24 трябва да се тълкуват в смисъл, че мерките за оздравяване или ликвидация на финансова институция като приетите на основание на преходните разпоредби в точка II от Закон № 44/2009 следва да се разглеждат като мерки, приети от административен или съдебен орган по смисъла на тези членове от Директива 2001/24, тъй като посочените преходни разпоредби произвеждат действие само чрез съдебните решения за установяване на мораториум за кредитна институция.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 32 от Директива 2001/24 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба като член 98 от Закон № 161/2002 за финансовите институции, изменен със Закон № 129/2008, с който се забранява образуването на съдебни производства или се спират всякакви производства срещу финансова институция от момента на установяване на мораториум за нея, да породи последици за обезпечителни мерки като разглежданите в главното производство, които са наложени в друга държава членка преди установяването на мораториума.
По допустимостта
Според г-н Giraux вторият въпрос е недопустим, тъй като не е релевантен за разрешаване на спора по главното производство и е хипотетичен. Той поддържа, че забраната за образуване на съдебни производства срещу финансова институция под мораториум съгласно член 98 от Закон № 161/2002 за финансовите институции не се прилага за производства, които, както главното производство, са образувани преди постановяване на съдебното решение за установяване на мораториум. Освен това г-н Giraux отбелязва, че разпоредбите на този член, на които се позовава LBI, са били отменени със Закон № 44/2009.
Съгласно постоянната съдебна практика въпросите, свързани с тълкуването на правото на Съюза и поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. Решение от 6 декември 2012 г. по дело Odar, C-152/11, точка 24).
Посочената презумпция за релевантност не би могла да бъде оборена единствено от обстоятелството, че една от страните по главното производство оспорва някои факти, проверката за чиято точност не е задача на Съда и от които зависи определянето на предмета на посочения спор (Решение от 8 ноември 2007 г. по дело Amurta,
C-379/05, Сборник, стр. I-9569
, точка 65 и цитираната съдебна практика).
Въпросът дали член 98 от Закон № 161/2002 за финансовите институции може да породи последици за обезпечителни мерки, наложени преди постановяване на съдебното решение за установяване на мораториум, и какви са последиците в това отношение от отмяната на съответните разпоредби на посочения член, е именно въпрос, свързан с нормативната и фактическата рамка, която Съдът няма за задача да проверява.
Следователно вторият поставен въпрос трябва да бъде приет за допустим.
По същество
За да се отговори на втория преюдициален въпрос, следва да се отбележи, че видно по-специално от съображение 16 от Директива 2001/24, тя се основава на принципите на единство и универсалност и установява принципа на взаимно признаване на мерките за оздравяване и производствата по ликвидация, както и на техните последици. В това отношение член 3, параграф 2, втора и трета алинея и член 9, параграф 1, втора алинея от тази директива предвиждат, че мерките за оздравяване и производствата по ликвидация се уреждат от правото на държавата членка по произход, като същевременно предвиждат, че последиците от такива мерки и производства се определят от законодателството на тази държава и се пораждат от момента на пораждане на действие в държавата членка по произход. Следователно съгласно тези разпоредби по принцип за мерките за оздравяване и производствата по ликвидация се прилага lex concursus.
По отношение на производствата по ликвидация в член 10, параграф 2, буква д) от Директива 2001/24 се уточнява, че „действията, предприети от отделни кредитори“, се уреждат от правото на държавата членка по произход, с изключение обаче на последиците за „висящите съдебни производства“.
В това отношение член 32 от Директива 2001/24 предвижда, че последиците на мерки за оздравяване или производство по ликвидация за висящо съдебно производство за вещ или право, отнети от кредитната институция, се определят изключително от правото на държавата членка, в която е образувано висящото съдебно производство.
Следователно тази разпоредба предвижда изключение от общото правило, че последиците на мерките за оздравяване и за ликвидация се уреждат от правото на държавата членка по произход, и трябва да бъде тълкувана стриктно.
Обхватът на член 32 от Директива 2001/24 се изяснява в съображение 30 от нея, в което се провежда разграничение между „висящи съдебни производства“ и „отделни изпълнителни действия“. Съгласно това съображение, от една страна, действието на мерки за оздравяване или на производство по ликвидация по отношение на „висящо съдебно производство“ се урежда от законодателството на държавата членка, в която е висящо производството, по изключение от приложението на принципа lex concursus (прилагане на стълкновителния закон). От друга страна, последиците на тези мерки или производства за „отделните изпълнителни действия“, които произтичат от висящите съдебни производства, се уреждат от законодателството на държавата членка по произход в съответствие с общото правило, установено в директивата.
Ето защо за определяне на приложимия закон за последиците от мерки за оздравяване или производство по ликвидация следва да се прави разграничение между висящите съдебни производства и произтичащите от тях отделни изпълнителни действия, като в съответствие с установеното в Директива 2001/24 общо правило за последните действия се прилага законодателството на държавата членка по произход. Следователно, както отбелязва Европейската комисия в писменото си становище, понятието „висящо съдебно производство“ обхваща само производствата по същество.
Тълкуването на Директива 2001/24 в обратен смисъл би могло да застраши полезното действие на принципа на универсалност, който е установен в директивата и с който се цели за мерките за оздравяване и производствата по ликвидация да се прилага производство с универсално действие. Всъщност, след като самите уредени в Директива 2001/24 мерки и производства имат за цел спиране на изпълнителните действия, за да се възстанови жизнеспособността на съответните кредитни институции, всяко изпълнително действие би ограничило възможността за разпореждане със запорираните вещи и по този начин би застрашило принципа на универсалност.
Безспорно е, че разглежданите в главното производство обезпечителни мерки, които имат за последица отнемане на възможността на кредитната институция свободно да се разпорежда с част от имуществото си до разрешаване по същество на съдебен спор между нея и един от кредиторите ѝ, представляват отделни изпълнителни действия. От това следва, че такива обезпечителни мерки не попадат в обхвата на член 32 от Директива 2001/24, а се уреждат от исландското законодателство в качеството му на lex concursus.
Този извод не може да бъде опроверган от обстоятелството, че посочените мерки са били приети преди установяване на разглеждания в главното производство мораториум за LBI. Всъщност, както следва от самите разпоредби на член 3, параграф 2, втора и трета линея и член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 2001/24, lex concursus урежда и действието във времето на мерките за оздравяване и производствата по несъстоятелност. Член 32 от тази директива не може да възпрепятства на тези мерки и производства да се придава обратно действие.
Ето защо на втория преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 32 от Директива 2001/24 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална разпоредба като член 98 от Закон № 161/2002 за финансовите институции, изменен със Закон № 129/2008, с който се забранява образуването на съдебни производства или се спират всякакви производства срещу финансова институция от момента на установяване на мораториум за нея, да породи последици за обезпечителни мерки като разглежданите в главното производство, които са наложени в друга държава членка преди установяването на мораториума.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Членове 3 и 9 от Директива 2001/24/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 април 2001 година относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции трябва да се тълкуват в смисъл, че мерките за оздравяване или ликвидация на финансова институция като приетите на основание на преходните разпоредби в точка II от Закон № 44/2009 от 15 април 2009 година следва да се разглеждат като мерки, приети от административен или съдебен орган по смисъла на тези членове от Директива 2001/24, тъй като посочените преходни разпоредби произвеждат действие само чрез съдебните решения за установяване на мораториум за кредитна институция.

2)
Член 32 от Директива 2001/24 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална разпоредба като член 98 от Закон № 161/2002 за финансовите институции от 20 декември 2002 година, изменен със Закон № 129/2008 от 13 ноември 2008 година, с който се забранява образуването на съдебни производства или се спират всякакви производства срещу финансова институция от момента на установяване на мораториум за нея, да породи последици за обезпечителни мерки като разглежданите в главното производство, които са наложени в друга държава членка преди установяването на мораториума.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.