CELEX: 62013CJ0004
Социална сигурност
Регламент (ЕИО) № 1408/71
Семейни обезщетения
Правила в случаите на натрупване на права на семейни обезщетения

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 76, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в
ОВ L 32, 2008 г., стр. 31
), изменен с Регламент (ЕО) № 1606/98 на Съвета от 29 юни 1998 година (
ОВ L 209, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 76, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse (Агенция по заетостта — Каса за семейни обезщетения и помощи, Крефелд, наричана по-нататък „Familienkasse“) и г‑жа Fassbender-Firman, живуща в Белгия и наета на работа в Германия, по повод искането за връщане на семейните надбавки, които Familienkasse е изплатила на г‑жа Fassbender-Firman.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 13 (Общи правила) от Регламент № 1408/71 гласи:
„1.   [Ако не следва друго от] членове 14в и 14е, лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една-единствена държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с разпоредбите в настоящия дял.
2.   [Ако не следва друго от] разпоредбите на членове от 14 до 17:
а)
лице, което е заето на работа на територията на една държава членка, е подчинено на законодателството на тази държава, дори и ако пребивава на територията на друга държава членка, или ако седалището или мястото на стопанска дейност на предприятието или лицето, което го е наело на работа[,] се намира на територията на друга държава членка;
[…]“.
Член 73 от Регламент № 1408/71 предвижда:
„Заето или самостоятелно заето лице, което е подчинено на законодателството на държава членка, има право, по отношение на членовете на неговото семейство, които пребивават в друга държава членка, на семейните обезщетения, предвидени от законодателството на първата посочена държава[, както ако те пребиваваха] в тази държава […], съобразно разпоредбите на приложение VI“.
Член 76 от този регламент гласи следното:
„1.   Когато съгласно законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивават членовете на семейството, се предвиждат семейни обезщетения през един и същи период от време за един и същи член на семейството и въз основа на [упражняването] на дадена професия, правото на дължимите семейни обезщетения в съответствие със законодателството на друга държава членка, по целесъобразност съгласно членове 73 или 74, се [спира] до размера, предвиден в законодателството на първата държава членка.
2.   Ако в държавата членка, на чиято територия пребивават членовете на семейството, не бъде подадено заявление за обезщетения, компетентната институция на другата държава членка може да прилага разпоредбите на параграф 1, все едно че в първата държава членка са били отпуснати обезщетения“.
Член 10, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета от 21 март 1972 година за определяне на реда за прилагане на Регламент № 1408/71 (
ОВ L 74, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 74), в изменената и актуализирана с Регламент № 118/97 редакция (наричан по-нататък „Регламент № 574/72“), предвижда:
„а)
Правото на [семейни] обезщетения или […] помощи[,] дължими съгласно законодателството на държава членка, според което придобиването на право на тези обезщетения или помощи не зависи от условия за осигуряване, трудова или самостоятелна трудова заетост, се спира, когато през един и същи период и за един и същи член на семейството се дължат обезщетения единствено съгласно националното законодателство на друга държава членка или при прилагане на разпоредбите на членове 73, 74, 77 или 78 от [Регламент № 1408/71], до размера на тези обезщетения.
б)
Въпреки това, при упражняване на професионална или търговска дейност на територията на първата държава членка:
i)
в случай на дължими обезщетения само съгласно националното законодателство на друга държава членка или съгласно разпоредбите на членове 73 или 74 от регламента на лицето, което има право на семейни обезщетения, или на лицето, на което същите следва да се изплащат, правото на дължими семейни обезщетения само съгласно националното законодателство на въпросната друга държава членка или съгласно разпоредбите на посочените членове се спира до размера на семейните обезщетения, предвидени от законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава членът на семейството. Разходите за изплатените обезщетения от държавата членка, на чиято територия пребивава членът на семейството, са за сметка на тази държава членка;
[…]“.
Следва да се отбележи, от една страна, че Регламент № 1408/71 е заменен с Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (
ОВ L 166, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в
ОВ L 33, 2008 г., стр. 12
), и от друга страна, че Регламент № 574/72 е заменен с Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент № 883/2004 (
ОВ L 284, стр. 1
), като тези нови регламенти са приложими, считано от 1 май 2010 г., в съответствие с член 91 от Регламент № 883/2004 и член 97 от Регламент № 987/2009. Предвид обаче момента на настъпване на фактите по главното производство спрямо същите остават приложими регламенти № 1408/71 и № 574/72.
Германското право
Законът за данъка върху доходите (Einkommensteuergesetz) в редакцията му, приложима към фактите по главното производство, гласи в член 65, озаглавен „Други обезщетения за деца“, следното:
„1.   Не се изплащат семейни надбавки за деца, за които съществува или би съществувало при направено искане право на:
1)
надбавка за дете по силата на задължителното осигуряване за трудова злополука или по силата на задължителното осигуряване за инвалидност и за старост;
2)
обезщетение за дете, изплащано в друга държава, което е сходно със семейните надбавки за деца или с някое от посочените в точка 1 обезщетения;
[…]“.
Законът за семейните надбавки за отглеждане на деца (Bundeskindergeldgesetz) в редакцията му, приложима към фактите по главното производство, предвижда в член 4, озаглавен „Други обезщетения за деца“:
„Не се изплащат семейни надбавки за деца, за които съществува или би съществувало при направено искане право на едно от следните обезщетения:
1)
надбавка за дете по силата на задължителното осигуряване за трудова злополука или по силата на задължителното осигуряване за инвалидност и за старост;
2)
обезщетение за дете, изплащано извън Германия, което е сходно със семейните надбавки за деца или с някое от посочените в точка 1 обезщетения;
[…]“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Германската гражданка г‑жа Fassbender-Firman и съпругът ѝ, белгийски гражданин, имат син, роден през 1995 г. Семейството, което първоначално пребивава в Германия, през юни 2006 г. се премества в Белгия и оттогава местожителството му е там. Г‑жа Fassbender-Firman упражнява в Германия дейност, за която се дължат вноски за социално осигуряване. Съпругът ѝ работи от ноември 2006 г. за белгийска агенция за временна заетост, а преди това е бил безработен.
В Германия г‑жа Fassbender-Firman винаги е получавала семейни надбавки за детето си. Съпругът ѝ нито е искал, съответно нито е получавал такива надбавки в Белгия.
Когато научава за преместването на семейството в Белгия, Familienkasse прекратява, считано от юли 2006 г., изплащането на семейни надбавки в полза на г‑жа Fassbender-Firman и изисква връщане на семейните надбавки, изплатени в периода юли 2006 г. и март 2007 г. (наричан по-нататък „спорният период“).
По повод на жалбата, подадена по административен ред от г‑жа Fassbender-Firman, Familienkasse счита, че съгласно германската правна уредба г‑жа Fassbender-Firman е имала право на семейни надбавки за спорния период, но в същото време е съществувало право на такива надбавки и в Белгия. Според Familienkasse от юли до септември 2006 г. в Белгия е съществувало право на надбавки в размер на 77,05 EUR месечно, а от октомври 2006 г. до март 2007 г. — в размер на 78,59 EUR месечно. Familienkasse счита, че съгласно членове 76—79 от Регламент № 1408/71 семейните надбавки в Германия е трябвало да се спрат до размера на белгийските и тя е следвало да изплаща само разликата между сумите, които могат да бъдат отпуснати в Германия и в Белгия. Familienkasse уточнява, че фактът, че не са поискани предвидените в Белгия семейни надбавки е без значение с оглед на член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71. Всъщност целта на тази разпоредба била да се осуети опасността установената с Регламент № 1408/71 система за разпределение на правомощията да бъде заобиколена посредством неподаването на заявление за семейни надбавки от осигуреното лице.
Сезираният от г‑жа Fassbender-Firman Finanzgericht (финансов съд) приема за незаконосъобразно решението на Familienkasse, с което се прекратява изплащането на семейни надбавки и се изисква връщане.
Всъщност този съд приема, че с оглед на приложимите разпоредби действително са били изпълнени фактическите предпоставки само за частично отпускане на германските семейни надбавки, но че същевременно Familienkasse не е упражнила предоставеното ѝ с член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 право на преценка, а посоченият член 76 е релевантното правило за недопускане на натрупване, тъй като се касае за права, произтичащи от упражняването на няколко професионални дейности. Familienkasse неправилно сметнала, че е длъжна да приспадне белгийските семейни надбавки, и поради това действала незаконосъобразно.
Според Finanzgericht решението от размера на германските семейни надбавки да се приспадне размерът на надбавките, които биха били отпуснати в Белгия, е предоставено, съгласно член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71, на преценката на администрацията. В този смисъл Finanzgericht счита, че при това положение Familienkasse не действа в условия на обвързана компетентност.
В подадената пред запитващата юрисдикция жалба срещу решението на Finanzgericht Familienkasse навежда довод, че член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 не предоставя на административния орган оперативна самостоятелност по смисъла на германското данъчно и осигурително право, за да преценява какви следва да са правните последици от фактите. Член 76, параграф 1 от Регламент № 1408/71 съдържал основните правила, които позволяват да се разрешават проблеми, свързани с натрупването на права на семейни обезщетения. От тези правила следвало, че германските семейни надбавки трябва да се спрат до размера на семейните надбавки, който г‑жа Fassbender-Firman може да претендира в държавата по местопребиваване, доколкото последната изплаща такива надбавки при упражняването на професионална дейност. Това предполагало по принцип наистина да съществува право на семейни обезщетения, но не и непременно то да е упражнено на практика. Дори когато ставало въпрос за право, което може да не е упражнено, спирането е автоматично.
Въз основа на това Familienkasse счита, че думата „може“ в член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71, който предвижда възможността да се приложат разпоредбите на параграф 1 от този член, не следва да се разбира като предоставяща оперативна самостоятелност на административния орган, а че просто означавала, че държавата членка, чието обезщетение е спряно, следва да предостави само припадащата ѝ се част от семейните обезщетения, и то дори да не е подадено заявление за такива обезщетения в държавата членка по местопребиваване на семейството.
Familienkasse добавя, че по съображения за справедливо разпределяне на тежестта на семейните обезщетения член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 позволява да се осуети възможността на имащия право на семейни обезщетения да решава, като подава или пък не подава заявление за обезщетения, коя държава членка да бъде натоварена с изплащането на тези обезщетения.
За сметка на това г‑жа Fassbender-Firman счита за правилно решението на Finanzgericht. Изхождайки от формулировката на член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 тя смята, че решението дали от размера на предоставяните от една държава членка семейни обезщетения да бъдат приспаднати изплащаните в друга държава членка семейни обезщетения принадлежи на администрацията на първата държава членка. При тази преценка следва да се отчете възможността да се попречи на потенциалния получател на семейни обезщетения да решава коя държава членка ще дължи въпросните обезщетения.
Според запитващата юрисдикция член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 предоставя на компетентната институция право да реши дали да приложи член 76, параграф 1 от посочения регламент при неподаване на заявление за обезщетения в държавата членка по местопребиваване на членовете на семейството на работник мигрант и следователно да спре изцяло или частично семейните обезщетения, които дължи.
Тази юрисдикция е на мнение, че понятието „предвидени семейни обезщетения“, съдържащо се в член 76, параграф 1 от Регламент № 1408/71, не обхваща хипотезата на непоискани обезщетения. Член 76, параграф 2 бил специално правило, приложимо в особения случай, в който потенциален получател на обезщетения не подава заявление за обезщетения, което в частност било видно от историята на разпоредбата. С включването на параграф 2 в член 76 от Регламент № 1408/71 законодателят на Съюза е искал да реагира на по-ранната съдебна практика на Съда (вж. решения Salzano, 191/83, EU:C:1984:343; Ferraioli, 153/84,
EU:C:1986:168
и Kracht, C‑117/89,
EU:C:1990:279
), съгласно която при неподаване на заявление за обезщетения държавата членка по местопребиваване на членовете на семейството на работник мигрант, семейните обезщетения в държавата членка по месторабота не могат да бъдат спрени.
Запитващата юрисдикция посочва, че макар по делото, по което е постановено решение Schwemmer (C‑16/09,
EU:C:2010:605
), да не се оказало нужно Съдът да се произнесе по въпроса за предоставеното с член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 право на преценка, в рамките на посоченото дело тя вече е била взела отношение по този въпрос.
Тя уточнява също, че според германските представи употребата на думата „може“ в законови или подзаконови актове не означава непременно, че на административния орган е предоставено право на преценка, тъй като понякога авторите на законови или на подзаконови актове използват тази дума просто като синоним на „е компетентен“ или „е оправомощен“. Същевременно счита, че нито едно съображение, изведено от приложното поле на член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 като правило за приоритет в случай на натрупване на права, не подкрепя едно такова тълкуване. Освен това, макар да не са установени критериите, съобразно които е възможно да се упражни право на преценка, фактът, че тълкуването на член 76 от Регламент № 1408/71 дава основание за няколко възможни критерии, би могъл да сочи, че действително става въпрос за разпоредба, предоставяща на администрацията право на преценка.
Запитващата юрисдикция счита, че ако член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 предоставя на компетентната институция право да решава дали да приложи член 76, параграф 1 от този регламент при неподаване на заявление за обезщетения в държавата членка по местопребиваване, би следвало да се уточни на какви съображения институцията трябва да основе решението си. Тя добавя, че в такъв случай се поставя и въпросът за обхвата на съдебния контрол върху такова решение.
При тези условия Bundesfinanzhof решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 да се тълкува в смисъл, че прилагането на член 76, параграф 1 от Регламент № 1408/71, когато не е подадено заявление за обезщетения в държавата членка по местопребиваване на членовете на семейството, е предоставено на преценката на компетентните институции на държавата членка на заетост, действащи при условията на оперативна самостоятелност?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, кои са обстоятелствата, които следва да прецени компетентната по отношение на предоставянето на семейни обезщетения институция на държавата членка на заетост, за да може да приложи член 76, параграф 1 от Регламент № 1408/71, все едно че в държавата членка по местопребиваване на членовете на семейството са били отпуснати обезщетения?
3)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, доколко решението на компетентната институция, взето при условията на оперативна самостоятелност, подлежи на съдебен контрол?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция пита по същество дали член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че компетентната институция на държавата членка по месторабота на работник мигрант разполага — когато не е подадено заявление за семейни обезщетения в държавата членка по местопребиваване на членовете на семейството на този работник — с право на преценка, що се отнася до прилагането на предвиденото в член 76, параграф 1 от посочения регламент правило за недопускане на натрупване.
Предварителни бележки
Като начало следва да се припомни, че в член 73 от Регламент № 1408/71 наистина се посочва, че работник, който е подчинен на законодателството на държава членка, има право, по отношение на членовете на неговото семейство, които пребивават в друга държава членка, на семейните обезщетения, предвидени от законодателството на първата държава, както ако те пребиваваха в тази държава, но цитираната разпоредба, макар да представлява общо правило в областта на семейните обезщетения, все пак няма абсолютен характер (вж. решения Schwemmer,
EU:C:2010:605
, т. 41 и 42, както и Wiering, C‑347/12,
EU:C:2014:300
, т. 40).
Ето защо, когато има риск от натрупване на права, предвидени от законодателството на държавата членка по местопребиваване, и права, произтичащи от законодателството на държавата членка на заетост, член 73 от Регламент № 1408/71 трябва да се прилага във връзка с правилата за недопускане на натрупване, съдържащи се в посочения регламент и в Регламент № 574/72, и по-специално в член 76 от Регламент № 1408/71 и в член 10 от Регламент № 574/72 (вж. решения Schwemmer,
EU:C:2010:605
, т. 43 и Wiering,
EU:C:2014:300
, т. 42).
Член 76 от Регламент 1408/71, както посочва самото му заглавие, съдържа „[п]равила за приоритетно прилагане в случаи на натрупване на право на семейни обезщетения съгласно законодателството на компетентната държава и съгласно законодателството на държавата членка по местопребиваване на членовете на семейството“. От формулировката на тази разпоредба следва, че целта ѝ е да предотврати натрупването на права на семейни обезщетения, дължими по-специално, от една страна, по силата на член 73 от този регламент, и от друга страна, по силата на националното законодателство на държавата по местопребиваване на членовете на семейството, според което правото на семейни обезщетения възниква въз основа на упражняването на дадена професионална дейност (вж. решения Dodl и Oberhollenzer, C‑543/03,
EU:C:2005:364
, т. 53 и Schwemmer,
EU:C:2010:605
, т. 45).
В случая по главното производство г‑жа Fassbender-Firman е имала право, в съответствие с член 73 от Регламент № 1408/71, да получава в Германия през спорния период семейни надбавки за сина си. Освен това от акта за преюдициално запитване е видно, че в посочения период и за същото дете, съпругът на г‑жа Fassbender-Firman също е имал право в Белгия на такива надбавки на основание упражняване на професия, първо поради статута си на безработен, получаващ обезщетение, после поради упражняването на професионална дейност в тази държава членка.
От тези съображения следва, че член 76 от Регламент № 1408/71 е приложим към фактите по дело като това по главното производство.
Съгласно установеното в член 76, параграф 1 от Регламент № 1408/71 правило за недопускане на натрупване, когато законодателството на държавата членка по местопребиваване предвижда за един и същи период от време и за един и същи член на семейството семейни обезщетения на основание на упражняването на професия, семейните обезщетения, дължими, в приложение на член 73 от посочения регламент, по силата на законодателството на държавата членка по месторабота на работника мигрант, се спират до размера, предвиден в законодателството на държавата членка по местопребиваване.
Затова в случая по главното производство семейните надбавки, дължими на г‑жа Fassbender-Firman съгласно германското законодателство, са по принцип спрени, в съответствие с посоченото правило, до размера на семейните надбавки съгласно белгийското законодателство.
От акта за преюдициално запитване се вижда, че съпругът на г‑жа Fassbender-Firman нито е искал, нито е получавал семейни надбавки в Белгия.
Член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 предвижда, че ако в държавата членка, на чиято територия пребивават членовете на семейството, не бъде подадено заявление за обезщетения, компетентната институция на държавата членка на заетост може да прилага разпоредбите на параграф 1 от посочения член, все едно че в държавата членка по местопребиваване са били отпуснати обезщетения.
Съдът счита, че тази последна разпоредба дава възможност държавата членка на заетост да спре семейните обезщетения, дори когато в държавата членка по местопребиваване не е подадено заявление за такива обезщетения и поради това последната не е извършила никакво плащане (вж. решения Schwemmer,
EU:C:2010:605
, т. 56 и Pérez García и др., C‑225/10,
EU:C:2011:678
, т. 49).
Макар Съдът да е постановил, преди включването на параграф 2 в член 76 от Регламент № 1408/71 с Регламент (ЕИО) № 3427/89 на Съвета от 30 октомври 1989 година (
ОВ L 331, стр. 1
), че семейните обезщетения, дължими в държавата членка по месторабота на единия родител, не се спират, когато другият родител живее с децата в друга държава членка и упражнява там професионална дейност, без обаче да получава семейни обезщетения за децата, тъй като не са изпълнени всички условия, които законодателството на тази държава членка предвижда с оглед на действителното получаване на тези обезщетения, в това число условието предварително да е подадено заявление (решения Salzano,
EU:C:1984:343
, т. 11; Ferraioli,
EU:C:1986:168
, т. 15 и Kracht,
EU:C:1990:279
, т. 11), това изменение на член 76 от Регламент № 1408/71 е направено, за да е възможно да се спрат, на основание член 76, параграф 1 от този регламент, семейните обезщетения, дори когато в държавата членка по местопребиваване не е подадено заявление.
Предвид текста на член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71, съгласно който „компетентната институция“ на държавата членка на заетост „може“ да приложи разпоредбите на член 76, параграф 1 от Регламент № 1408/71, следва да се установи дали институция като тази по главното производство, а именно Familienkasse, може — както поддържа г‑жа Fassbender-Firman пред запитващата юрисдикция — да реши, когато не е подадено заявление за семейни обезщетения в държавата членка по местопребиваване, да спре семейните обезщетения, дължими по силата на законодателството на държавата членка на заетост, до размера, предвиден в законодателството на държавата членка по местопребиваване.
Отговор на Съда
Видно от текста на член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71, същият не налага, а само допуска спиране на семейните обезщетения, дължими по силата на законодателството на държавата членка на заетост, до размера, предвиден в законодателството на държавата членка по местопребиваване.
Както констатира генералният адвокат в точки 48 и 49 от заключението си, член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 допуска — дори при липса на действително натрупване на семейни обезщетения — работник мигрант или членовете на семейството му да бъдат лишени от правото на семейни обезщетения, предоставяни по силата на законодателството на държава членка, и вследствие на това да получи/получат семейни обезщетения в размер, по-нисък от размера на обезщетенията, предвиден както в законодателството на държавата членка на заетост, така и в законодателството на държавата членка по местопребиваване на членовете на семейството. Предвид последиците ѝ тази разпоредба трябва да се тълкува стриктно.
В този контекст следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика дадено обезщетение може да се счита за социалноосигурително обезщетение, ако се предоставя на получателите без каквато и да било индивидуална и дискреционна преценка на личните нужди, въз основа на определен от закона фактически състав, и ако е свързано с някой от рисковете, изрично изброени в член 4, параграф 1 от Регламент № 1408/71 (вж. решениe Lachheb, C‑177/12,
EU:C:2013:689
, т. 30 и цитираната съдебна практика).
Изискването обаче семейното обезщетение да се предоставя въз основа на определен от закона фактически състав предполага не само условията, от които зависи неговото предоставяне, но също и тези за евентуалното му спиране да са определени в законодателството на държавите членки, в настоящия случай — на държавата членка на заетост.
Всъщност изискването за правна сигурност и за прозрачност налага на работниците мигранти и на членовете на тяхното семейство да се гарантира ясно и точно определено правно положение, позволяващо им да знаят не само всички свои права, но също и ограниченията на тези права, ако има такива (вж. по аналогия решение Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00,
EU:C:2003:415
, т. 58 и 59).
Следователно, както изтъква Европейската комисия в писмените си изявления, правото на лицата, подчинени на съответното законодателство, да получат семейни обезщетения не може да е оставено на преценката на компетентната институция.
Поради това следва да се приеме, че член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 допуска държавата членка на заетост да предвиди в законодателството си спиране на семейните обезщетения от компетентната институция, ако в държавата членка по местопребиваване не е подадено заявление за семейни обезщетения. При това положение посочената институция не разполага с право на преценка, що се отнася до прилагането, по силата на член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71, на съдържащото се в член 76, параграф 1 от посочения регламент правило за недопускане на натрупване, а е длъжна да приложи същото, ако това е предвидено в законодателството на държавата членка на заетост и ако са изпълнени условията, установени за тази цел във въпросното законодателство.
В случая от писмения отговор на германското правителство на поставен от Съда въпрос следва — като това все пак трябва бъде проверено от запитващата юрисдикция — че спиране на семейните обезщетения, когато в държавата членка по местопребиваване не е подадено заявление за семейни обезщетения, е предвидено в германското законодателство, и по-конкретно в член 65 от Закона за данъка върху доходите в редакцията му, приложима към фактите по главното производство, и в член 4 от Закона за семейните надбавки за отглеждане на деца в редакцията му, приложима към фактите по главното производство, тълкувани и прилагани в съответствие с правото на Съюза вследствие на решение Hudzinski и Wawrzyniak (C‑611/10 и C‑612/10,
EU:C:2012:339
), така че все пак да се изплаща евентуалната разлика между германските и отпусканите от друга държава членка семейни надбавки.
В подобна хипотеза институция като тази по главното производство трябва да спре семейните обезщетения, дължими по силата на законодателството на държавата членка на заетост, до размера, предвиден в законодателството на държавата членка по местопребиваване.
С оглед на изложените по-горе съображения, на първия въпрос следва да се отговори, че член 76, параграф 2 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държавата членка на заетост да предвиди в законодателството си спиране на семейните обезщетения от компетентната институция, ако в държавата членка по местопребиваване не е подадено заявление за семейни обезщетения. При това положение, ако държавата членка на заетост предвижда в националното си законодателство спиране на семейните обезщетения, компетентната институция е длъжна съгласно този член 76, параграф 2 да ги спре, стига установените в посоченото законодателство условия за това да са изпълнени, и в това отношение не разполага с право на преценка.
По втория и третия въпрос
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория и третия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Член 76, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година, изменен с Регламент (ЕО) № 1606/98 на Съвета от 29 юни 1998 година, трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държавата членка на заетост да предвиди в законодателството си спиране на семейните обезщетения от компетентната институция, ако в държавата членка по местопребиваване не е подадено заявление за семейни обезщетения. При това положение, ако държавата членка на заетост предвижда в националното си законодателство спиране на семейните обезщетения, компетентната институция е длъжна съгласно този член 76, параграф 2 да ги спре, стига установените в посоченото законодателство условия за това да са изпълнени, и в това отношение не разполага с право на преценка.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.