CELEX: 62013CJ0585
Apellatsioonkaebus
Iraani Islamivabariigi suhtes võetud piiravad meetmed, mille eesmärk on tõkestada tuumarelva levikut
Rahaliste vahendite külmutamine
Rahaülekannete piiramine
Loetellu kantud üksuste abistamine piiravatest meetmetest kõrvalehoidmisel või nende rikkumisel

Europäisch-Iranische Handelsbank AG (edaspidi „EIH”) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 6. septembri 2013. aasta otsuse Europäisch-Iranische Handelsbank
vs
. nõukogu (T‑434/11,
EU:T:2013:405
edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema nõuded tühistada teda puudutavas osas:
—
nõukogu 1. detsembri 2011. aasta otsus 2011/783/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 319, lk 71
),
—
nõukogu 1. detsembri 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 1245/2011, millega rakendatakse määrust (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 319, lk 11
), ning
—
nõukogu 23. märtsi 2012. aasta määrus (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 961/2010 (
ELT L 88, lk 1
),
Õiguslik raamistik ja vaidluse taust
Olles mures seoses Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri (edaspidi „IAEA”) peadirektori aruannete ja IAEA juhatajate nõukogu resolutsioonidega Iraani Islamivabariigi tuumaprogrammi kohta, võttis ÜRO Julgeolekunõukogu (edaspidi „julgeolekunõukogu”) 23. detsembril 2006 vastu resolutsiooni 1737 (2006), mille punktis 12 koostoimes selle resolutsiooni lisaga on loetletud rida isikuid ja üksusi, kes osalevad tuumarelva levikus ning kelle rahalised vahendid ja majandusressursid tuleb külmutada.
Resolutsiooni 1737 (2006) rakendamiseks Euroopa Liidus võttis Euroopa Liidu Nõukogu 27. veebruaril 2007 vastu ühise seisukoha 2007/140/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 61, lk 49
).
Ühise seisukoha 2007/140 artikli 5 lõige 1 nägi ette, et selle lõike punktides a ja b nimetatud teatavate isikute ja üksuste kõik rahalised vahendid ja majandusressursid tuleb külmutada. Artikli 5 lõike 1 punktis a viidati isikutele ja üksustele, keda on nimetatud julgeolekunõukogu resolutsiooni 1737 (2006) lisas, ning teistele isikutele ja üksustele, keda on julgeolekunõukogu resolutsiooni 1737 (2006) punkti 18 kohaselt nimetanud julgeolekunõukogu või julgeolekunõukogu komitee. Nende isikute ja üksuste loetelu oli toodud ühise seisukoha 2007/140 I lisas. Artikli 5 lõike 1 punktis b viidati I lisas loetlemata isikutele ja üksustele, kes on kaasatud või otseselt seotud tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlike tuumaenergiaalaste tegevustega Iraani Islamivabariigis või kes neid tegevusi toetavad. Nende isikute ja üksuste loetelu oli toodud ühise seisukoha II lisas.
Euroopa Ühenduse pädevust puudutavas osas rakendati resolutsioon 1737 (2006) EÜ artiklitel 60 ja 301 põhineva ning ühist seisukohta 2007/140 arvestava nõukogu 19. aprilli 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 423/2007, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 103, lk 1
) ning mille sisu on enamjaolt sarnane ühise seisukoha omaga, kuivõrd selle määruse IV lisas (julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee määratud isikud, üksused ja asutused) ja V lisas (IV lisas loetlemata isikud, üksused ja asutused) sisalduvad samade üksuste ja füüsiliste isikute nimed.
Määruse nr 423/2007 artikli 7 lõiked 1–3 näevad ette rahaliste vahendite külmutamise. Määruse artikli 7 lõige 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Keelatud on teadlikult ja tahtlikult osaleda niisuguses tegevuses, mille otsene või kaudne eesmärk või tagajärg on lõigetes 1–3 nimetatud meetmetest kõrvalehoidmine.”
Määruse nr 423/2007 artiklites 8–10 on loetletud tingimused, mille täitmise korral võivad liikmesriikide pädevad asutused lubada teatavate külmutatud rahaliste vahendite või majandusressursside vabastamist.
Määruse artikli 8 punktis a, mida on muudetud nõukogu 5. juuni 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 618/2007 (
ELT L 143, lk 1
), on sätestatud, et liikmesriikide pädevad asutused võivad lubada teatavate külmutatud rahaliste vahendite või majandusressursside vabastamist, kui kohus, haldusorgan või vahekohus on nende rahaliste vahendite või majandusressursside suhtes kasutanud kinnipidamisõigust enne kuupäeva, millal isik, üksus või asutus on sanktsioonide komitee, julgeolekunõukogu või nõukogu poolt kindlaks määratud, või kui kohus, haldusorgan või vahekohus on teinud nende kohta otsuse enne nimetatud kuupäeva.
Määruse nr 423/2007 artikkel 9 sätestab, et liikmesriikide pädevad asutused võivad lubada teatavate külmutatud rahaliste vahendite või majandusressursside vabastamist, tingimusel, et isik, üksus või asutus teeb makse vastavalt lepingule või kokkuleppele, mille ta on sõlminud, või kohustusele, mis talle on tekkinud enne kuupäeva, mil kõnealune isik, üksus või asutus loetellu kanti. Asjaomane pädev asutus peab kindlaks tegema rahaliste vahendite kasutamise ja teavitama oma kavatsusest anda luba sanktsioonide komiteed või teisi liikmesriike ja Euroopa Komisjoni sõltuvalt sellest, kas isiku, üksuse või asutuse loetellu kandmise on määranud julgeolekunõukogu või mitte.
Määruse nr 423/2007 artikli 10 lõige 1 sätestab, et liikmesriikide pädevad asutused võivad lubada teatavate külmutatud rahaliste vahendite või majandusressursside vabastamist, kui need on vajalikud isikute põhivajaduste rahuldamiseks, õigusabiteenuste eest tasumiseks või tasude maksmiseks rahaliste vahendite haldamise eest. Kui luba on seotud julgeolekunõukogu määratud isiku, üksuse või asutusega, teavitab pädev asutus sanktsioonide komiteed oma kavatsusest anda luba. Määruse artikli 10 lõige 2 sätestab, et liikmesriikide pädevad asutused võivad anda loa teatud külmutatud rahaliste vahendite või muude majandusressursside vabastamiseks erakorraliste kulutuste katmiseks. Kui luba on seotud julgeolekunõukogu määratud isiku, üksuse või asutusega, teavitab pädev asutus oma otsusest sanktsioonide komiteed, kes peab selle otsuse heaks kiitma. Kui luba on seotud isiku, üksuse või asutusega, keda julgeolekunõukogu ei ole määranud, teavitab pädev asutus enne loa andmist teiste liikmesriikide pädevaid asutusi ja komisjoni põhjustest, miks ta peab vajalikuks konkreetse loa andmist. Määruse artikli 10 lõige 3 sätestab, et asjaomane liikmesriik teavitab teisi liikmesriike ja komisjoni kõigist selle artikli lõigete 1 ja 2 alusel antud lubadest.
Määruse nr 423/2007 artikli 18 punktide d ja e kohaselt kohaldatakse määrust muu hulgas juriidiliste isikute, üksuste ja asutuste suhtes, mis on asutatud või moodustatud liikmesriigi seaduste alusel, ning äritegevuse suhtes, mis tervikuna või osaliselt leiab aset ühenduse territooriumil.
Tõdedes, et Iraani Islamivabariik jätkab uraani rikastamisega seotud tegevust ning ei tee IAEA‑ga koostööd, võttis julgeolekunõukogu 3. märtsil 2008 vastu resolutsiooni 1803 (2008). Resolutsiooni punktis 10 julgeolekunõukogu:
„
palub
kõigil riikidel olla valvsad tehingute suhtes, mida nende territooriumil asuvad finantsasutused teevad kõikide Iraanis asuvate pankadega, eriti Bank Melliga ja Bank Saderatiga, ning nende välismaal asuvate tütarettevõtjate ja filiaalidega, selleks et välistada, et need tehingud aitavad kaasa tuumarelvade leviku tõkestamise seisukohast tundlikule tegevusele või tuumarelvade kandesüsteemide väljatöötamisele, nagu märgitud resolutsioonis 1737 (2006)”.
Selle resolutsiooni elluviimiseks võttis nõukogu 7. augustil 2008 vastu ühise seisukoha 2008/652/ÜVJP, millega muudetakse ühist seisukohta 2007/140 (
ELT L 213, lk 58
, ja parandus
ELT L 285, lk 22
). Ühise seisukohaga 2008/652 muudetud ühise seisukoha 2007/140 artikli 3b lõige 1 sätestab, et liikmesriigid jälgivad hoolikalt oma jurisdiktsiooni alla kuuluvate finantseerimisasutuste tegevust seoses Iraanis asuvate pankadega, eriti Bank Saderatiga, ning selliste pankade tütarettevõtjate ja filiaalidega, ning finantsüksustega, mida kontrollivad Iraanis asuvad isikud või üksused, kui need on loetletud ühise seisukoha III või IV lisas (muudetud redaktsioonis), et vältida kaasaaitamist massihävitusrelvade leviku tõkestamise seisukohast tundlikule tuumaenergiaalasele tegevusele. Muudetud redaktsioonis ühise seisukoha artikli 3b lõike 2 kohaselt nõuavad liikmesriigid finantseerimisasutustelt muu hulgas, et need:
„a)
jälgivad pidevalt hoolikalt kontode tehinguid, sealhulgas oma klientidele kohaldatava nõuetekohase hoolsuse programmide kaudu ning tulenevalt oma kohustustest seoses rahapesu ja terrorismi rahastamisega;
b)
nõuavad, et täidetakse maksekorralduste kõik teabeväljad, mis puudutavad kõnealuse tehingu makse algatajat ja saajat; ning sel juhul, kui seda teavet pole esitatud, keelduvad tehingust;
c)
säilitavad kõiki tehingute dokumente viis aastat ja teevad need taotluse korral riigi ametiasutustele kättesaadavaks;
d)
kui nad kahtlustavad või neil on põhjendatud alust kahtlustada, et rahalised vahendid on seotud massihävitusrelvade leviku rahastamisega, teavitavad viivitamata oma kahtlustest rahapesu andmebürood või muud asjakohase liikmesriigi määratud pädevat asutust. [...]”
Nõukogu võttis 10. novembril 2008 vastu määruse (EÜ) nr 1110/2008, millega muudetakse määrust nr 423/2007 (
ELT L 300, lk 1
). Ühise seisukohaga 2008/652 muudetud ühise seisukoha 2007/140 artiklit 3b rakendatakse määrusele nr 423/2007 lisatud artikliga 11a, mida kohaldatakse muu hulgas juriidiliste isikute, üksuste ja asutuste suhtes, mis on asutatud või moodustatud liikmesriigi seaduste alusel, ning äritegevuse suhtes, mis leiab aset ühenduse territooriumil. Määrusega 1110/2008 muudetud määruse nr 423/2007 artikkel 11b näeb ette konkreetsed sätted Bank Saderati filiaalide ja tütarettevõtjate kohta.
Tõdedes, et Iraani Islamivabariik ei täida julgeolekunõukogu resolutsioone, on uraani rikastamisega seotud tegevuse peatamise kohustust rikkudes ehitanud Qomi tehase ja teatanud sellest alles 2009. aasta septembris, ei ole IAEA‑d informeerinud ja on keeldunud selle agentuuriga koostööd tegemast, võttis julgeolekunõukogu 9. juuni 2010. aasta resolutsiooniga 1929 (2010) rangemad meetmed. Resolutsiooni punktid 21–24 käsitlevad finantsteenuseid. Resolutsiooni punktis 21 kutsub julgeolekunõukogu riike üles „hoidma ära selliste finantsteenuste, sealhulgas kindlustus‑ või edasikindlustusteenuste osutamise ja mis tahes finants‑ või muu vara või vahendite ülekanded oma territooriumile, läbi oma territooriumi või oma territooriumilt, või oma kodanikele, oma õigusaktide alusel asutatud üksustele (sealhulgas välisriikides asuvatele tütarettevõtjatele), oma territooriumil asuvatele isikutele või finantseerimisasutustele, või oma kodanike, oma õigusaktide alusel asutatud üksuste, oma territooriumil asuvate isikute või finantseerimisasutuste poolt, kui neil on teavet, mis annab põhjendatud aluse arvata, et need teenused, vara või vahendid võivad aidata kaasa tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikele tuumaenergiaalastele tegevustele Iraanis või tuumarelva kandevahendite väljatöötamisele Iraanis, ning eelkõige külmutama finants‑ või muu vara või vahendid, mis on praegu või edaspidi nende territooriumil või jurisdiktsiooni all ning on selliste programmide või tegevustega seotud, ning rakendama kooskõlas oma riiklike asutuste ja õigusnormidega tõhustatud järelevalvet, et vältida selliseid tehinguid”.
Euroopa Ülemkogu rõhutas 17. juuni 2010. aasta järeldustele lisatud avalduses oma süvenevat muret Iraani tuumaprogrammi pärast ja tervitas julgeolekunõukogu resolutsiooni 1929 (2010) vastuvõtmist ning võttis teadmiseks IAEA viimase, 31. mai 2010. aasta aruande.
Selle avalduse punktis 4 tõdes Euroopa Ülemkogu, et uute piiravate meetmete võtmine on muutunud vältimatuks. Võttes arvesse välisasjade nõukogus tehtud tööd, kutsus ülemkogu välisasjade nõukogu üles võtma oma järgmisel istungil vastu meetmed, millega rakendatakse julgeolekunõukogu resolutsioonis 1929 (2010) ette nähtud meetmed. Kõnealused meetmed peaksid keskenduma eelkõige „finantssektorile, sealhulgas täiendavale Iraani pankade varade külmutamisele ning panganduse ja kindlustuse piirangutele”.
Nõukogu rakendas selle avalduse nõukogu 26. juuli 2010. aasta otsusega 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140 (
ELT L 195, lk 39
, parandus
ELT L 197, lk 19
), tunnistades kehtetuks ühise seisukoha 2007/140 ning võttes vastu viimati nimetatuga võrreldes täiendavad piiravad meetmed. Otsuse 2010/413 põhjendustes 17–20, mis käsitlevad finantstegevust, on meenutatud julgeolekunõukogu otsuseid resolutsioonis 1929 (2010) ning Euroopa Ülemkogu 17. juuni 2010. aasta avaldust. Otsuse 2010/413 2. peatükk on pühendatud finantssektorile. Otsuse artikli 10 lõige 1 sätestab, et selleks, et vältida finantsteenuste osutamist ja mis tahes finants‑ või muu vara või vahendite ülekandmist liikmesriikide territooriumile, läbi liikmesriigi territooriumi või liikmesriigi territooriumilt, või liikmesriikide kodanikele, liikmesriigi õigusaktide alusel asutatud üksustele (sealhulgas välisriikides asuvatele filiaalidele) või liikmesriigi territooriumil asuvatele isikutele või finantseerimisasutustele või nende poolt, mis võib kaasa aidata tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikele tuumaenergiaalastele tegevustele Iraanis või Iraanis tuumarelva kandevahendite väljatöötamisele, kontrollivad liikmesriigid põhjalikult nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate finantseerimisasutuste kõiki tegevusi seoses Iraanis asuvate pankadega ning tütarettevõtjate, filiaalide või üksustega, mida need kontrollivad. Otsuse artikli 10 lõige 3 reguleerib rahaülekannete kontrollimist.
Otsuse 2010/413 artikli 20 lõige 1 näeb ette isikute ja üksuste kategooriad, kelle rahalised vahendid külmutatakse. Artikli 20 lõike 1 punkt a näeb ette julgeolekunõukogu määratud isikud ja üksused, kes on loetletud otsuse I lisas. Artikli 20 lõike 1 punkt b näeb ette „I lisas nimetamata isikud ja üksused, kes on kaasatud või otseselt seotud tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlike tuumaenergiaalaste tegevustega Iraanis või tuumarelva kandevahendite väljatöötamisega Iraanis või kes neid tegevusi toetavad, sealhulgas olles seotud keelatud esemete, kaupade, seadmete, materjalide ja tehnoloogia hangetega, või nende nimel või juhtimisel tegutsevad või nende omandis või kontrolli all olevad (sealhulgas ebaseaduslike vahendite abil kontrolli all olevad) isikud ja üksused ning isikud ja üksused, kes on aidanud määratud isikutel või üksustel ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) ja 1929 (2010) või käesoleva otsuse sätetest kõrvale hoida või neid sätteid rikkuda ning teised Iraani revolutsioonilise kaardiväekorpuse ning Iraani Islamivabariigi laevandusettevõtja kõrgetasemelised liikmed ja üksused ning nende omanduses või kontrolli all olevad või nende nimel tegutsevad üksused, kes on loetletud II lisas”.
Määrus nr 423/2007 tunnistati kehtetuks ja asendati nõukogu 25. oktoobri 2010. aasta määrusega (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 423/2007 (
ELT L 281, lk 1
) ning mis võeti vastu ELTL artikli 215 alusel. Määruse artikkel 16 näeb eelkõige ette teatud isikutele, üksustele või asutustele kuuluvate või nende kontrolli all olevate rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise. Selle artikli lõikes 1 on mainitud julgeolekunõukogu poolt kindlaks määratud ning määruse VII lisasse kantud isikuid, üksusi ja asutusi.
Määruse nr 961/2010 artikli 16 lõigetes 2–4 on sätestatud:
„2.   Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad VIII lisas loetletud isikutele, üksustele ja asutustele või mis on nende valduses või kontrolli all. VIII lisasse on kantud […] juriidilised ja füüsilised isikud, üksused ja asutused, kelle puhul on vastavalt [otsuse 2010/413] artikli 20 lõike 1 punktile b kindlaks tehtud, et nad:
a)
osalevad Iraani tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast ohtlikus tuumaenergiaalases tegevuses või Iraani tuumarelva kandesüsteemide väljatöötamises, on sellega otseselt seotud või toetavad seda, sealhulgas keelatud kaupade ja tehnoloogia hankimises osalemise kaudu, või kuuluvad sellisele isikule, üksusele või asutusele või on tema kontrolli all, sealhulgas ebaseaduslike vahendite abil, või tegutsevad tema nimel või tema juhendamisel;
b)
on abistanud loetellu kantud isikut, üksust või asutust, et vältida või rikkuda käesoleva määruse, [otsuse 2010/413] või […] julgeolekunõukogu resolutsiooni 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) või 1929 (2010) sätteid;
[...]
3.   Rahalisi vahendeid ja majandusressursse ei tehta otseselt ega kaudselt kättesaadavaks VII ja VIII lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele ega nende kasuks.
4.   Keelatud on teadlikult ja tahtlikult osaleda tegevuses, mille otsene või kaudne eesmärk või tagajärg on kõrvalehoidmine lõigetes 1, 2 ja 3 osutatud meetmetest.”
Määruse nr 961/2010 artiklid 18 ja 19 käsitlevad teatavate külmutatud rahaliste vahendite või majandusressursside vabastamise võimalusi ning vastavad määruse nr 423/2007 artiklitele 9 ja 10.
Määruse nr 961/2010 V peatükis on ette nähtud piirangud rahaliste vahendite ülekandmisele ja finantsteenustele. Selles peatükis olev artikkel 21 näeb ette erieeskirjad, mis reguleerivad rahaülekandeid Iraani isikule, üksusele või asutusele või Iraani isikult, üksuselt või asutuselt. Täpsemalt on selles artiklis kehtestatud kohustus hankida pädevatelt siseriiklikelt asutustelt eelnev luba mis tahes 40000 euro suuruse või suurema summa ülekandmiseks, välja arvatud lõike 1 punktis a nimetatud ülekanded. Vastavalt määruse nr 961/2010 artikli 21 lõikele 4 niisugune luba antakse, välja arvatud juhul, kui kavandatav rahaülekanne aitab kaasa selles sättes nimetatud tegevustele. Seevastu alla 40000 euro suuruse summa ülekandmiseks ei ole vaja eelnevat luba, kuid sellest tuleb teatada, kui summa ületab 10000 eurot. Määruse nr 961/2010 artikli 21 lõige 5 sätestab, et seda artiklit ei kohaldata juhul, kui muu hulgas artikli 18 või 19 kohaselt on antud luba ülekande tegemiseks.
Määruse nr 961/2010 artikli 32 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt.
„Käesolevas määruses sätestatud keeldudest ei tulene asjaomastele füüsilistele ja juriidilistele isikutele ega üksustele mingit vastutust, kui nad ei teadnud ja neil ei olnud põhjendatud alust kahtlustada, et nende tegevus võiks eirata kõnealuseid keelde.”
23. mai 2011. aasta otsusega 2011/299/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 136, lk 65
), ja 23. mai 2011. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 503/2011, millega rakendatakse määrust (EL) nr 961/2010 (
ELT L 136, lk 26
) (edaspidi koos „23. mai 2011. aasta aktid”) kandis nõukogu muu hulgas EIH nime isikute ja üksuste loeteludesse, mis on toodud vastavalt otsuse 2010/413 II lisas ja määruse nr 961/2010 VIII lisas (edaspidi „2010. aasta loetelud”).
23. mai 2011. aasta aktides põhjendas nõukogu apellandi rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist järgmiselt:
„EIH on mänginud võtmerolli mitme Iraani pankade abistamisel, pakkudes neile alternatiivseid võimalusi Iraani suhtes kehtestatud [liidu] sanktsioonidega katkestatud tehingute lõpetamiseks. On täheldatud, et EIH tegutseb teatajapanga ja vahendajapangana tehingute puhul sanktsioonide objektiks olevate Iraani üksustega.
Näiteks külmutas EIH 2010. aasta augusti algul [liidu] poolt kindlaksmääratud pankade Saderat Irani ja Bank Mellati EIH Hamburgi [Saksamaa] peakontoris asuvad kontod. Varsti pärast seda jätkas EIH Bank Mellati ja Bank Saderat Iraniga tehtavat eurodes vääringustatud äri, kasutades EIH kontosid loendisse mittekantud Iraani pangas. Augustis 2010 võttis EIH kasutusele süsteemi tavamaksete võimaldamiseks Bank Saderat Londonile ja Future Bank Bahrainile, et vältida [liidu] sanktsioone. 2010. aasta oktoobri seisuga jätkas EIH tegutsemist vahendajana sanktsioonide objektideks olevate Iraani pankade, sealhulgas Bank Mellati ja Bank Saderati poolt tehtavate maksete jaoks. Nimetatud sanktsioonide objektiks olevad pangad suunavad oma maksed EIH‑le Iran’s Bank of Industry and Mine kaudu. 2009. aastal kasutati EIH Post Banki poolt sanktsioonidest kõrvalehoidmise kavas, mis hõlmas tehingute käsitlemist ÜRO poolt kindlaks määratud Bank Sepahi nimel. [Liidu] poolt kindlaksmääratud Bank Mellat on üks EIH emapankadest.”
Oma 1. detsembri 2011. aasta järeldustes väljendas nõukogu taas muret seoses Iraani Islamivabariigi elluviidava tuumaprogrammi laadiga ning teatas seda probleemi silmas pidades, et ta kandis nende üksuste ja isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, veel 180 üksust ja isikut.
Otsuse 2011/783 põhjenduses 3 ja rakendusmääruse nr 1245/2011 põhjenduses 3 märkis nõukogu, et 2010. aasta loeteludes nimetatud isikute, üksuste ja asutuste – kelle hulka kuulub ka EIH – suhtes tuleks jätkata neis sätestatud piiravate erimeetmete kohaldamist.
Euroopa Ülemkogu kutsus 9. detsembri 2011. aasta järeldustes nõukogu üles jätkama prioriteetse küsimusena oma tööd seoses liidu piiravate meetmete ulatuse ja olemasolevate sanktsioonide laiendamisega, kaaludes täiendavaid meetmeid Iraani Islamivabariigi vastu, ning võtma nimetatud meetmed vastu hiljemalt oma järgmisel istungil.
Neile järeldustele viidates võttis nõukogu uued meetmed vastu 23. jaanuari 2012. aasta otsusega 2012/35/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 19, lk 22
).
Uued meetmed võttis ta vastu ka määrusega nr 267/2012, millega tunnistatakse kehtetuks ja asendatakse määrus nr 961/2010. Määruse nr 267/2012 artikkel 23 näeb ette rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise. Määruse artikli 23 lõike 2 punktid a ja b näevad ette, et külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad määruse IX lisas loetletud isikutele, üksustele ja asutustele. Apellandi nimi on kantud selles lisas toodud loetellu.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
EIH esitas otsuse 2011/299 ja rakendusmääruse nr 503/2011 tühistamiseks hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 3. augustil 2011. Hiljem ta muutis oma nõudeid ja palus tühistada otsuse 2011/783, rakendusmääruse nr 1245/2011 ja määruse nr 267/2012.
Apellant esitas oma hagi põhjendamiseks neli väidet ning õigusvastasust käsitleva vastuväite. Esimese väite kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust, kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, teise väite kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga, kolmanda väite kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, õiguskindluse põhimõtet ja õigust heale haldusele ning neljanda väite kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, omandiõigust ja ettevõtlusvabadust. Õigusvastasust käsitlev vastuväide puudutas otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punkti b, määruse nr 961/2010 artikli 16 lõike 2 punkti b ja pärast väidete muutmist määruse nr 267/2012 artikli 23 lõiget 2.
Üldkohus tõdes korduvalt, et apellant on oma kirjalikes seisukohtades tunnistanud, et on teinud tehinguid, kuhu olid kaasatud loetellu kantud Iraani pangad, kuid väitis, et need tehingud olid õiguspärased. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 168 nähtuvalt täheldas Üldkohus veel seda, et apellant tunnistas selliste tehingute tegemist eeskätt 29. juuli 2011. aasta kirjas, mille ta saatis nõukogule, kui ta esitas seisukoha oma nime kandmise kohta 2010. aasta loeteludesse 23. mai 2011. aasta aktidega.
Esimese väite kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45–47, et õiguslik alus, mille põhjal apellant kanti ja jäeti kantuks 2010. aasta loeteludesse ja määruse nr 267/2012 IX lisas toodud loetellu, oli otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punkt b, määruse nr 961/2010 artikli 16 lõike 2 punkt b ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõige 2, st kriteerium, et tegemist on üksusega, kes aitab loetellu kantud isikul, üksusel või asutusel vältida või rikkuda piiravaid meetmeid. Olles tutvunud apellandi loeteludesse kandmise põhjendustega, tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 järelduse, et otsuse 2011/299, rakendusmääruse nr 503/2011, otsuse 2011/783, rakendusmääruse nr 1245/2011 ja määruse nr 267/2012 (edaspidi koos „vaidlustatud aktid”) põhjendused selle kriteeriumiga seoses on piisavad, kuna need võimaldavad apellandil mõista, millist tegevust talle ette heidetakse, ning Üldkohtul kontrolli teostada.
Teist väidet analüüsides märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 166, et „hageja nime esimese kandmise kohta 2010. aasta loeteludesse [...] ei ole toimikus ühtegi tõendit, millest nähtuks, et nõukogu kontrollis loeteludesse kandmise ettepanekus sisaldunud väidete põhjendatust”. Seetõttu nõustus Üldkohus 23. mai 2011. aasta akte puudutavas osas argumendiga, et tõendite puudumisel ei saanud nõukogu hinnata apellandi loeteludesse kandmise põhjendatust. Ülejäänud osas lükkas Üldkohus teise väite tagasi.
Üldkohus lükkas tagasi ka kolmanda ja neljanda väite ning õigusvastasust käsitleva vastuväite.
Sellest tulenevalt tühistas Üldkohus otsuse 2011/299 ja rakendusmääruse nr 503/2011 ning jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Üldkohus jättis EIH kanda kolm viiendikku tema enda kohtukuludest ja mõistis temalt välja kolm viiendikku nõukogu kohtukuludest ning jättis kaks viiendikku nõukogu kohtukuludest tema enda kanda ja mõistis temalt välja kaks viiendikku EIH kohtukuludest. Üldkohus otsustas jätta Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ning Euroopa Komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
Poolte nõuded
EIH palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus apellatsioonkaebuses täpsustatud osas;
—
tühistada viivitamata otsus 2011/783, rakendusmäärus nr 1245/2011 ja määrus nr 267/2012 EIH suhtes kohaldatavas osas;
—
mõista nõukogult välja EIH‑le Üldkohtu menetlusega ja Euroopa Kohtu apellatsioonimenetlusega seoses tekkinud kulud.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus tervikuna põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja mõista kohtukulud välja EIH‑lt.
Ühendkuningriik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
Apellatsioonkaebus
Esimene väide
Poolte argumendid
Põhjendamiskohustuse ja kaitseõiguste rikkumist puudutavas esimeses väites toob EIH esile, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi ja jõudnud haginõuetega kokkusobimatule järeldusele, kui ta leidis, et EIH on möönnud, et ta on teinud tehinguid, millele nõukogu tugines tema kandmisel isikute, üksuste ja asutuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid.
Apellant kritiseerib vaidlustatud kohtuotsuse punkte 115–117 ning punkte 51 ja 52, millele on viidatud kohtuotsuse punktis 115. Nendes punktides sedastas Üldkohus, et apellant on möönnud teatud pangandustehingute, sealhulgas talle ette heidetud tehingute tegemist. Sellest sedastusest lähtudes järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118, et nõukogu ei pidanud esitama tõendeid faktiliste asjaolude kohta, mille üle ei olnud vaidlust.
Apellant tuletab meelde hagiavalduse esimest väidet, mis käsitles vaidlustatud aktide ebapiisavat põhjendatust ja kaitseõiguste rikkumist. Tema sõnul ei saa sellest järeldada, nagu oleks ta jaatanud tehingute tegemist, mida on mainitud tema 2010. aasta loeteludesse kandmise põhjendustes ja määruse nr 267/2012 IX lisas toodud põhjendustes.
Nõukogu ja Ühendkuningriik väidavad, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 selgitas, et apellant möönis oma kirjalikes seisukohtades, et ta on teinud tehinguid, kuhu olid kaasatud Iraani pangad, kes on kantud selliste isikute, üksuste ja asutuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, kuid kinnitas, et need tehingud olid õiguspärased. Seetõttu ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas, et põhjendamiskohustust ja kaitseõigusi ei ole rikutud.
Euroopa Kohtu hinnang
Üldkohus sedastas korduvalt, et apellant on teinud tehinguid, mis olid huvipakkuvad Iraani pankadele, kes on kantud selliste isikute, üksuste ja asutuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid. Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 52, 167 ja 168 nähtuvalt põhines see tõdemus analüüsil, mis käsitles Üldkohtusse esitatud hagiavaldust ja 29. juuli 2011. aasta kirja, milles apellant esitas seisukoha oma nime kandmise kohta 2010. aasta loeteludesse 23. mai 2011. aasta aktidega.
ELTL artikli 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimese lõigu kohaselt peab apellatsioonkaebus piirduma õigusküsimustega. Seega on ainult Üldkohus pädev fakte tuvastama – välja arvatud juhul, kui talle esitatud toimikumaterjalidest nähtuvalt on ta teinud faktide tuvastamisel sisulise vea – ja tõendeid hindama. Nende faktiliste asjaolude tuvastamine ja tõendite hindamine ei ole seega Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (kohtuotsused Prantsusmaa
vs
. komisjon, C‑559/12 P,
EU:C:2014:217
, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Commune de Millau ja SEMEA
vs
. komisjon, C‑531/12 P,
EU:C:2014:2008
, punkt 56).
Moonutamise kohta olgu märgitud, et niisugune moonutamine peab toimikumaterjale arvestades olema ilmne, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hinnata (kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon, C‑551/03 P,
EU:C:2006:229
, punkt 54).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 29 ja 30 märgib, on apellant hagiavalduses möönnud, et ta on teinud tehinguid üksustega, kes on kantud piiravate meetmete kohaldamist puudutavatesse loeteludesse, kuid ta eitas nende tehingute ebaseaduslikkust. Seetõttu ei ole ilmne, et Üldkohus oleks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51, 52, 101, 114–117 tuvastatud fakte moonutanud.
Mis puudutab etteheidet, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et nõukogu ei olnud kohustatud kõnesolevate tehingute toimumist tõendama, siis olgu meenutatud, et vaidlustamise korral peab liidu pädev asutus tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste paikapidavust (kohtuotsus komisjon jt
vs
. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
, punkt 121). Kuna kõnesolevate tehingute toimumist puudutavaid fakte ei vaidlustatud, ei ole Üldkohus õigusnormi rikkunud.
Neid kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Oma teises väites leiab EIH, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et sisulised kriteeriumid, mille põhjal EIH kanti isikute, üksuste ja asutuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, olid täidetud.
Teise väite esimeses osas väidab EIH, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta asus EIH kandmist isikute, üksuste ja asutuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, õigustades seisukohale, et EIH on möönnud nõukogu viidatud tehingute tegemist.
Nõukogu ja Ühendkuningriik väidavad, et teise väite esimene osa kattub esimese väitega ning tuleb tagasi lükata samadel põhjustel mis esimene väide.
Teise väite teises osas leiab EIH, et Üldkohus rikkus korduvalt õigusnormi, kui ta analüüsis kolme liiki tehinguid, mida EIH tegi ja mis ei ole EIH arvates keelatud. Esiteks oli tegemist tehingutega, mis on vaidlusaluste õigusaktide kohaldamisalast välja jäetud, teiseks loa saanud tehingutega ja kolmandaks tehingutega, mis tehti nn kolmanda tee menetlust kasutades – see menetlus tähendab, et piiravate meetmete kohaldamist puudutavasse loetellu kantud üksusel on võimalik tasuda võlgnevus, mis on tekkinud enne loetellu kandmist sellise kohustuse tulemusena, mille puhul võlausaldajaks on liidu territooriumil asuv ettevõtja, tehes viimati nimetatule ülekande mõne sellise üksuse vahendusel, keda sellisesse loetellu kantud ei ole.
Kõigepealt kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkti 145, milles Üldkohus leidis, et apellant on piirdunud väitmisega, et teatud tehingud ei kuulu piiravate meetmete kohaldamisalasse, ega ole oma argumente muul viisil põhjendanud.
Loa saanud tehingutega seoses kritiseerib EIH vaidlustatud kohtuotsuse punkte 147–149. Ta väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et EIH ei ole tõendanud, et tal oli määruse nr 961/2010 artikli 21 – mis käsitleb rahaülekandeid Iraani isikutele, üksustele või asutustele või Iraani isikutelt, üksustelt või asutustelt – alusel luba teha tehinguid pärast 2. septembrit 2010, arvestades et selliste lubade kohta on toodud vaid näiteid.
Seoses tehingutega, mis tehti kolmanda tee menetlust kasutades, väidab EIH, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta:
—
leidis, et Bundesbanki heakskiit EIH varasematele tehingutele pankadega, kelle suhtes kohaldati sanktsioone, ei olnud õiguspärane, kuna tegemist oli üldise heakskiiduga, ning et üksnes juhtumipõhiselt loa saanud tehingud võivad moodustada kehtiva erandi liidu sanktsioonide süsteemist;
—
leidis, et Bundesbanki load määruse nr 961/2010 artikli 21 alusel ei kinnitanud selliste tehingute õiguspärasust, mida tehti kolmanda tee menetlust kasutades, ning
—
otsustas, et tehingud, mida EIH tegi kolmanda tee menetlust kasutades, ei olnud õiguspärased, sest need rikkusid määruse nr 961/2010 artikli 16 lõikes 4 sätestatud kõrvalehoidmise keeldu seeläbi, et EIH osales teadlikult ja tahtlikult sanktsioonidest kõrvalehoidmises.
Selle kohta märgib EIH, et tal puudus võimalus väljendada oma seisukohta üldise heakskiidu õiguspärasuse kohta, mistõttu on tema kaitseõigusi rikutud.
Apellant leiab, et vaidlusaluste õigusaktide asjakohased sätted ei välista üldisi lubasid ning et liikmesriigid väljastavad selliseid üldisi lubasid sageli. Näiteks toob ta üldised load, mida annab välja ja kohaldab Ühendkuningriigi rahandusministeerium.
Sisuliselt väidab apellant, et nõukogu ei saa määrata piiravaid meetmeid tehingute tõttu, mida tehti pädeva siseriikliku asutuse heakskiidetud menetlust järgides, kui heakskiit kuulub sellel asutusel oleva pädevuse eeldatavasse ulatusse määruse nr 423/2007 alusel. Seega kui pädeval asutusel palutakse teha määruse artikli 9 alusel erand, kuid asutus leiab, et selle juhtumi või seda liiki juhtumite puhul ei ole määruse artikkel 7 kohaldatav ja seetõttu ei ole luba nõutav või asjakohane ning teavitab sellest ettevõtjat, siis peab sellel ettevõtjal olema samasugune õiguskaitse nagu siis, kui pädev asutus otsustaks, et artikkel 7 on kohaldatav, ja annaks taotletud loa.
EIH väidab, et Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 150, mille kohaselt ei kinnita määruse nr 961/2010 artikli 21 alusel antud Bundesbanki load selliste tehingute õiguspärasust, mis on tehtud kolmanda tee menetlust kasutades, on õiguslikult väär. Muu hulgas väidab EIH, et ettevõtjat, kes teatab pädevale siseriiklikule asutusele kõik kavandatava tehingu üksikasjad ja tugineb asutuse antud loale või heakskiidule selle tehingu sooritamiseks, ei saa pidada teadlikult ja tahtlikult osalenuks varade külmutamise meetmetest kõrvalehoidmises määruse artikli 16 lõike 4 tähenduses.
Üldkohtu järelduse, et kolmanda tee menetlus rikub määruse nr 961/2010 artikli 16 lõiget 4, vaidlustab EIH põhjusel, et Üldkohus on tõstatanud omal algatusel uue väite. Teise võimalusena väidab ta, et tehingud, mida ta tegi, olid esiteks saanud Bundesbanki üldise heakskiidu ja/või Bundesbanki üldkohaldatava kinnituse, et luba ei ole vajalik, ning teiseks määruse artikli 21 kohase loa, mis kinnitas tehingute õiguspärasust. Apellant lisab, et ta ei nõustu järeldustega, mida Üldkohus talle esitatud dokumentidest tegi.
Nõukogu peab piiravate meetmete kohaldamisalast väidetavalt välja arvatud tehingute osas õigeks Üldkohtu järeldust, et EIH ei ole oma väiteid tõendanud.
Nõukogu arvates ei ole Üldkohus õigusnormi rikkunud ka selles osas, mis puudutab väidetavalt loa saanud tehinguid.
Seoses tehingutega, mis tehti kolmanda tee menetlust kasutades, märgib nõukogu, et Üldkohus esitas pooltele küsimuse selle kohta, milline õiguslik toime on pädeva siseriikliku asutuse heakskiidul, mis on antud niisugusele menetlusele, ning pooled said selle kohta oma seisukohta väljendada. Nõukogu leiab, et Üldkohus ei ole õigusnormi rikkunud.
Ühendkuningriik tuletab meelde määruse nr 961/2010 artiklit 18, mille kohaselt peab pädev siseriiklik asutus kindlaks tegema, kas loa andmise tingimused on täidetud. Heakskiit antakse pärast iga üksikjuhu eraldi hindamist ning see ei või laieneda erinevate ja kindlaksmääramata tehingute hulgale. Seesugust hindamist ei või vältida ka kaudseid maksesuunamise vahendeid kasutades. Veel toonitab Ühendkuningriik, et liidu institutsioonidele ja teistele liikmesriikidele ei ole siduv liikmesriigi pädeva asutuse tõlgendus, et teatud tehingutele võib anda üldise loa. Seoses Ühendkuningriigi õigusaktide alusel antud lubadega, millele apellant viitab, märgib Ühendkuningriik, et need on kohaldatavad liidu muu õigusakti alusel ega ole antud juhul asjassepuutuvad.
Ühendkuningriik lisab, et EIH üritas õigustada oma tehinguid, viidates asjaolule, et Bundesbank on andnud load määruse nr 961/2010 artikli 20 alusel, kuid see ei vasta süüdistusele, et EIH on rikkunud määruse artikli 16 lõiget 4. Olenemata sellest, milline tähendus on pädeva siseriikliku asutuse avaldustel siseriiklikus õiguses, ei ole need siduvad nõukogule, kui ta hindab seda, kas isik, üksus või asutus on teinud tehinguid piiravate meetmete subjektiks olevate pankade nimel, et hoida kõrvale määruse artikli 16 lõigete 1 ja 2 kohaldamisest.
Euroopa Kohtu hinnang
Teise väite esimese osa kohta tuleb märkida, et see langeb kokku apellatsioonkaebuse esimese väitega, mis on käesoleva otsuse punktis 52 tagasi lükatud.
Teise väite teise osaga seoses olgu kõigepealt meenutatud, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 otsustas, kavatses nõukogu lähtuda apellandi suhtes piiravate meetmete vastuvõtmisel asjaolust, et apellant on aidanud loetellu kantud isikul, üksusel või asutusel hoida piiravatest meetmetest kõrvale või neid rikkuda.
Nõukogu võttis 23. mail 2011 vastu esimesed piiravad meetmed apellandi suhtes. 23. mai 2011. aasta aktide põhjendustes nimetatud faktilised asjaolud leidsid aset 2009. ja 2010. aastal.
Apellandi suhtes võetud piiravad meetmed ja kõnesolevates õigusaktides mainitud faktilised asjaolud paigutuvad suurenenud kahtlustuste ning finantstehingute täiendava ja üha rangema kontrollimise konteksti, mida on kirjeldatud käesoleva otsuse punktides 12–24 – kontekst, mis pidi olema apellandile teada, arvestades et tegemist oli pangaga, mis oli spetsialiseerunud Iraani puudutavatele või seal osutatavatele teenustele ja tegevustele.
EIH enda avalduste kohaselt tegi ta kolme liiki tehinguid, mis ei olnud tema sõnul keelatud.
Mis puudutab kolmandat liiki tehinguid, siis need oli tehingud, mille oli väidetavalt heaks kiitnud Bundesbank, sealhulgas tehingud, mis tehti kolmanda tee menetlust kasutades. Üldkohtu menetluse toimikust nähtuvalt kommenteeris apellant selliste tehingute õiguspärasust kirjalikult 9. jaanuari 2013. aasta dokumendis, millega ta vastas Üldkohtu küsimusele. Tal oli võimalik oma seisukohta väljendada ka Üldkohtu istungil, mis toimus 20. veebruaril 2013. Järelikult on tema argument, et rikutud on tema kaitseõigusi, ilmselgelt põhjendamatu.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124–128 tõlgendas Üldkohus määruse nr 423/2007 artikleid 7–10 ning määruse nr 961/2010 artikleid 16–19 ja 21. Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis, et teatud rahaliste vahendite vabastamine on erand rahaliste vahendite külmutamise põhimõttest, et pädev asutus peab hindama juhtumipõhiselt ning ei või seetõttu anda üldist luba kindlat liiki tehingutele, mille puhul on üksused vabastatud kohustusest taotleda iga kord luba.
Selline järeldus tuleneb nende sätete selgest, täpsest ja üksikasjalikust sõnastusest, mis näevad iga juhtumi puhul ette, et pädev asutus kontrollib rahaliste vahendite vabastamise tingimusi ning et vastavalt olukorrale teavitatakse kas sanktsioonide komiteed või liikmesriike ja komisjoni, et nad saaksid reageerida kooskõlas kohaldatavate sätetega.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–141 analüüsis Üldkohus, kas on võimalik pidada õiguspäraseks tehinguid, mis tehti sellise üksuse vahendusel, kelle suhtes ei kohaldata piiravaid meetmeid, eesmärgiga teha makseid või – nagu kolmanda tee menetluses – tasuda võlgu selliste üksuste eest, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid. Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135 ja 136, et tehingud, mis tehti sellise üksuse vahendusel, kelle suhtes ei kohaldata piiravaid meetmeid, võivad rikkuda määruse nr 423/2007 artikli 7 lõikes 4 ja määruse nr 961/2010 artikli 16 lõikes 4 sätestatud keeldu, kui need tehakse keelumeetmetest kõrvalehoidmise eesmärgil.
Üldkohtul oli õigus, kui ta selle analüüsi põhjal tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 141 järelduse, et „määruse nr 423/2007 artiklite 7–10 ning määruse nr 961/2010 artiklite 16–19 ja 21 kasulik mõju seataks ohtu, kui loetelus nimetamata üksus võiks loetelus nimetamata üksuse vahendusel vabalt teha tehinguid võlgade tasumiseks või maksete tegemiseks loetelus nimetatud üksuse eest. Sellest tuleneb, et loetelus nimetamata üksus peab alati veenduma niisuguste tehingute õiguspärasuses, taotledes vajaduse korral luba pädevalt siseriiklikult asutuselt”.
Analüüsist, mis Üldkohus nende sätete kohta tegi, nähtub, et apellant pidi taotlema pädeva siseriikliku asutuse eriluba iga kord, sealhulgas selliste rahaülekannete puhul, nagu on nimetatud määruse nr 961/2010 artiklis 21. Apellandile ei saanud olla see nõue teadmata, sest nagu käesoleva otsuse punktis 73 märgitud, nägid üksteise järel vastu võetud õigusaktid ette täiendava ja üha rangema finantstehingute kontrollimise ning apellandi näol on tegemist pangaga, mis on spetsialiseerunud Iraani puudutavatele või seal osutatavatele teenustele ja tegevustele. Pealegi nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 märkis, oli apellant teadlik sellest, et tema tehtud tehingud olid seotud üksustega, kes on kantud loetellu kui üksused, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, mistõttu olid need tehingud eriti kahtlased, kuna nende tehingutega oli võimalik loetellu kantud üksuste vara külmutamist eirata.
Põhjendamaks oma argumenti, et kolmanda tee menetlust kasutades tehtud tehingud olid õiguspärased, esitas apellant rea tõendeid, nagu Bundesbankilt saadud kiri, Österreichische Nationalbanki (Austria riigipank) kiri Wirtschaftskammer Österreichile (Austria kaubanduskoda) ning kolm auditiaruannet. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 155 tõdes Üldkohus, et Österreichische Nationalbanki kirjad ei puutu asjasse, ja punktis 156, et üks auditiaruanne on apellandi väidetule vastupidine.
Bundesbanki e‑kirjade kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 154, et need on varasemad kui vaidlustatud aktides osutatud tehingud ning juhtumipõhiselt väljastatud lubade puudumise korral ei ole need piisavad, et tõendada tehtud tehingute õiguspärasust. Määruse nr 423/2007 artiklites 7–10 ja määruse nr 961/2010 artiklites 16–19 ja artiklis 21 sätestatud nõudeid arvesse võttes otsustas Üldkohus selles kohtuotsuse punktis õigesti, et üldine heakskiit, mis ei tee vahet konkreetsete tehingute laadi ega asjassepuutuvate loetelus nimetatud üksuste alusel, ei ole piisav.
Kõike eeltoodut silmas pidades ei ole Üldkohus rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 157, et „vastupidi hageja väidetele ei ole vaidlustatud aktide põhjendustes osutatud tehingud juhtumipõhiselt antud lubade puudumise korral määruse nr 423/2007 või määruse nr 961/2010 seisukohast õiguspärased, mistõttu […] võis nõukogu õiguspäraselt lähtuda hageja suhtes piiravate meetmete võtmisel nendest tehingutest”.
Neil asjaoludel ei ole vaja hinnata, kas Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 145 ja 147–149 rikkunud õigusnormi esimest ja teist liiki tehingute osas. Nimelt ei ole esimest ja teist liiki tehingutega seotud võimalikul õigusnormi rikkumisel vaidluse lahendamise seisukohast tähtsust ning see ei saa mõjutada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni, sest juba ainuüksi kolmandat liiki tehingud õigustavad apellandi suhtes piiravate meetmete võtmist.
Järelikult tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide
Vaidlustatud kohtuotsus
Esimeses kohtuastmes tõstatatud kolmandas väites leiab apellant sisuliselt, et nõukogu on rikkunud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kuna ta ei võtnud arvesse Bundesbanki antud lubasid ja heakskiite. Teise võimalusena väidab apellant, et nõukogu on rikkunud õiguskindluse põhimõtet, kuna ta on kandnud apellandi nime 2010. aasta loeteludesse ja määruse nr 267/2012 IX lisa loetellu, lähtudes tehingutest, mis on saanud loa või mis on toimunud vastavalt Bundesbanki heakskiidetud menetlustele.
Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 176, et Bundesbank ei ole andnud vaidlustatud aktide põhjendustes nimetatud tehingutele luba määruse nr 423/2007 sätete kohaselt, st pärast juhtumipõhist hindamist, mis tähendab, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise väide ei ole põhjendatud. Õiguskindluse põhimõtte rikkumise väite osas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179, et määruses nr 423/2007 ning otsuses 2010/413, määruses nr 961/2010 ja määruses nr 267/2012 on selgelt sätestatud tingimused selle kohta, kuidas kantakse loetellu isikud, üksused ja asutused, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, täpsustatud keelatud tehingud ja määratud kindlaks loa andmise tingimused, mistõttu sai apellant nende kohaldamist eeldada.
Poolte argumendid
Kolmandas väites kinnitab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta lükkas tagasi väite, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja õiguskindluse põhimõtet.
Apellant väidab, et Bundesbanki antud selged, täpsed ja korduvad kinnitused välistavad mitte üksnes mis tahes sanktsioonide määramise määruse nr 961/2010 artikli 16 lõiget 4 rakendavate Saksa õigusnormide alusel, vaid ka piiravate meetmete määramise nõukogu poolt, kelle jaoks võib Bundesbanki antud kinnitustest tulenev õiguspärane ootus olla siduv, nagu täheldas Üldkohus. Apellant leiab, et arvestades Üldkohtule esitatud tõenditega seoses väljendatud arvamusi, ei olnud Üldkohtul ilmselgelt õigus, kui ta asus seisukohale, et asjakohased reeglid ei olnud mitmeti mõistetavad.
Nõukogu leiab, et kolmas väide tugineb teisele väitele ning tuleb tagasi lükata samadel põhjustel mis teine väide.
Nõukogu märgib, et apellant lähtub oma argumentides kohtupraktikast, mis käsitleb õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet kriminaalasjades, karistusmaksete määramisel ja riigiabi tagasinõudmisel. Käesolevas asjas kõne all olevad piiravad meetmed ei ole aga karistused, vaid ennetavad kaitsemeetmed. Nõukogu sõnul piisab ohust, et üksus võib toime panna keelatud teo (kohtuotsus nõukogu
vs
. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, punkt 85). Pealegi ei ole pädevate siseriiklike asutuste teatud otsustest teavitamise süsteem liidu ega liikmesriikide jaoks siduv.
Ühendkuningriigi hinnangul ei võrdu pädeva siseriikliku asutuse arvamus nõukogu kinnitusega ning EIH viidatud kinnitused olid üldsõnalised ega kujutanud endast EIH tehtud tehingute õiguspärasuse piisavalt täpset ja konkreetset kinnitust ning ettevõtjad ei saa tugineda õiguspärasele ootusele, lähtudes kinnitustest, mis ei vasta kohaldatavatele sätetele, ning määruste nr 423/2007 ja nr 961/2010 sätted ei olnud mitmeti mõistetavad.
Euroopa Kohtu hinnang
Õiguskindluse põhimõtte kohaselt on nõutav, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed ning nende kohaldamine peab olema asjaomastele isikutele ettenähtav (kohtuotsus Prantsusmaa
vs
. komisjon, C‑325/91,
EU:C:1993:245
, punkt 26).
Nagu käesoleva otsuse punktis 77 tõdetud, olid käesolevas asjas kohaldatavad õigusnormid selged, täpsed ja üksikasjalikud. Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180, et apellant võis nende õigusnormide kohaldamist ette näha, ning lükkas otsuse punktis 181 põhjendamatuse tõttu tagasi apellandi argumendi, et õiguskindluse põhimõtet on rikutud.
Mis puudutab argumenti, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, siis ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 174 meelde kohtupraktikat, mille kohaselt laieneb õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele kõikidele isikutele, kelles liidu institutsioon on konkreetseid kinnitusi andes tekitanud põhjendatud ootusi. Kui ettevaatlik ja arukas majandustegevuses osaleja on aga võimeline ette nägema, et võetakse liidu meede, mis võib tema huve puudutada, ei saa ta selle meetme võtmise korral tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele (vt lisaks punktis 174 viidatud kohtupraktikale kohtuotsus Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, C‑194/09 P,
EU:C:2011:497
, punkt 71).
Antud juhul tuleb tõdeda, et vaidlusaluste õigusnormide sõnastus on selge ega jäta mingit kahtlust, et kõnesolevatele tehingutele kehtis juhtumipõhiselt vabastamise ja loa saamise kord, nagu on kirjeldatud eeskätt käesoleva otsuse punktides 76 ja 77. Olgu üle korratud käesoleva otsuse punktis 73 juba tõdetu, et kohaldatavad õigusnormid võeti vastu suurenenud kahtlustuste ning finantstehingute täiendava ja üha rangema kontrollimise kontekstis, mis pidi olema apellandile teada, arvestades et tegemist oli pangaga, mis oli spetsialiseerunud Iraani puudutavatele või seal osutatavatele teenustele ja tegevustele. Apellant pidi teadma, et tema tehtud tehingud on seotud üksustega, kes on kantud loetellu kui üksused, mille suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, mistõttu olid need tehingud eriti kahtlased.
Lõpetuseks olgu märgitud, et kirjeldatud konteksti silmas pidades võeti piiravad meetmed apellandi suhtes üksnes seetõttu, et ta oli teinud ebaseaduslikke tehinguid. Isegi kui eeldada, et Bundesbanki kui nõukogu määratud pädeva siseriikliku asutuse antud üldised load või heakskiidud võisid anda alust apellandi õiguspärasele ootusele, ei muuda õiguspärane ootus seaduslikuks tehinguid, mis olid vaidlusaluste õigusnormidega sõnaselgelt keelatud, ega saa järelikult välistada piiravate meetmete võtmist apellandi suhtes.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 177 põhjendamatuse tõttu tagasi argumendi, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Järelikult tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
Neljandas väites leiab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 205, et apellant ei saa tugineda määruse nr 961/2010 artikli 32 lõikele 2, kuna ta on teinud nõukogu väidetud ebaseaduslikke tehinguid. EIH tuletab meelde, et artikli 32 lõike 2 eesmärk on kaitsta ettevõtjaid, kes on rikkunud selles määruses sätestatud keelde, kuid kes ei teadnud ega võinud mõistlikult teada, et nad on seda teinud.
Lisaks vaidlustab EIH Üldkohtu järelduse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–211, mille kohaselt oli piiravate meetmete võtmine taotletava õiguspärase eesmärgi saavutamiseks vajalik. Apellant oli väitnud, et oleks saanud võtta muid meetmeid – näiteks ei oleks Bundesbank enam heaks kiitnud kolmanda tee menetluse kasutamist või ei oleks enam andnud lubasid määruse nr 961/2010 artikli 21 alusel. Apellandi arvates ei olnud Üldkohtul õigus, kui ta eitas selliste meetmete võtmise võimalust põhjendusel, et need ei tagaks piisavat preventiivset toimet.
Apellant väidab, et Üldkohus ei võtnud arvesse Bundesbanki kohustust teha lojaalset koostööd sanktsioonide süsteemi tõhusaks elluviimiseks. Apellant lisab, et liidu institutsioonid on kohustatud võtma vajalikke meetmeid, et vältida sanktsioonide süsteemi käsitlevate õigusnormide lahknevat tõlgendamist siseriiklike pädevate asutuste poolt. Apellant peab enda kandmist loetellu isiku, üksuse või asutusena, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, ebaproportsionaalseks meetmeks, Üldkohtu õiguslikku hinnangut faktilistele asjaoludele vääraks ja Üldkohtu järeldusi toimikumaterjalide põhjal äärmiselt ebatäpseks. Apellandi arvates rikkus Üldkohus õigusnormi ka siis, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 210 järeldas, et määruse nr 961/2010 artiklis 21 ette nähtud heakskiitmise süsteemiga ei ole võimalik tagada samasugust preventiivset mõju nagu varade külmutamisega, kuigi need kaks süsteemi on sarnased.
Nõukogu ja Ühendkuningriik väidavad, et Üldkohus ei rikkunud määruse nr 961/2010 artikli 32 lõike 2 tõlgendamisel õigusnormi. Pealegi ei takista see säte piiravate meetmete kohaldamise kriteeriumidele vastava üksuse loetellu kandmist, vaid takistab kõigest seda, et niisugust üksust peetaks tahtmatu rikkumise eest vastutavaks. Nõukogu hinnangul ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta pidas vaidlusaluseid piiravaid meetmeid proportsionaalseks. Nõukogu märgib, et ta on volitatud hindama rahaliste vahendite äravoolu ohtu teatud isikute või üksuste puhul, kes on kantud loetellu kui isikud või üksused, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid.
Nõukogu ja Ühendkuningriik väidavad veel, et määruse nr 961/2010 artiklis 21 ette nähtud heakskiitmise süsteemil ei ole sama mõju mis varade külmutamisel. Kui varad on külmutatud, on oht, et neid kasutatakse piiravate meetmete rikkumiseks, väiksem kui arvukate luba eeldavate tehingutega seonduv rikkumiste oht.
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsuse lõigud, mida kritiseeritakse neljanda väite raames, on osa Üldkohtu vastusest talle esitatud neljandale väitele, milles apellant leidis, et nõukogu on rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet ning apellandi omandiõigust ja ettevõtlusvabadust.
Eeskätt väitis apellant, et iga sellise üksuse loetellu kandmine, kelle puhul on tuvastatud, et ta on aidanud üksusel, mille suhtes kohaldatakse sanktsioone, neid rikkuda või neist kõrvale hoida, kuigi sellist abi võidi anda kogemata ja abi võis olla vähetähtis, rikub proportsionaalsuse põhimõtet ja on vastuolus määruse nr 961/2010 artikli 32 lõikega 2, mis näeb ette, et määruses sätestatud keeldudest ei tulene asjaomastele füüsilistele ja juriidilistele isikutele ega üksustele mingit vastutust, kui nad ei teadnud ja neil ei olnud põhjendatud alust kahtlustada, et nende tegevus võiks eirata kõnealuseid keelde.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 205 lükkas Üldkohus selle argumendi tagasi, tuletades meelde, et talle esitatud teisest väitest nähtuvalt ei olnud vaidlustatud aktide põhjendustes osutatud tehingud õiguspärased.
Nii toimides ei ole Üldkohus õigusnormi rikkunud. Ei ole kahtlust, et asjaolu, et tagasi lükati väide, millega apellant vaidlustas piiravad meetmed, mis võeti põhjendusel, et ta aitas üksustel, kelle suhtes kohaldati piiravaid meetmeid, hoida nende suhtes kohaldatavatest piiravatest meetmetest kõrvale, on piisav alus, et lükata tagasi argument, et osutatud abi õigusvastasusest ei oldud teadlikud.
Mis puudutab apellandi soovitatud alternatiivseid meetmeid, näiteks et Bundesbank ei kiidaks enam heaks kolmanda tee menetluse kasutamist või nõukogu ei soovitaks Bundesbankil oma reguleerimispraktikat muuta, siis neid ei saa pidada meetmeteks, mis võimaldaksid saavutada taotletud eesmärki – võitlus tuumarelvade leviku ja selle rahastamise vastu – sama efektiivselt kui apellandi suhtes võetud piiravad meetmed. Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 210 ja 211 järeldusele, et piiravate meetmete võtmine apellandi suhtes oli vajalik taotletava õiguspärase eesmärgi saavutamiseks.
Järelikult tuleb neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõigest eelnevast tuleneb, et apellatsioonkaebus tuleb tervikuna rahuldamata jätta, kuna ei saa nõustuda ühegi väitega, mis apellant oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitas.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ning apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellandi kohtukulud jätta tema enda kanda ning mõista temalt välja nõukogu kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Europäisch-Iranische Handelsbank AG kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.