CELEX: 62007TJ0240
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nīderlandes alus tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Pārkāpuma pierādīšana
Piekļuve lietas materiāliem
Naudas sods
Vienlīdzīgas attieksmes princips
Saprātīgs termiņš

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītājas,
Heineken Nederland BV
un
Heineken NV
, ietilpst grupā
Heineken
(turpmāk tekstā – “
Heineken
”), kura nodarbojas ar alus ražošanu un tirdzniecību.
Heineken NV
ir atbildīga par grupas vadību, kamēr
Heineken Nederland
ir alus ražošanas sabiedrība.
Heineken NV
ar tai 100 % apmērā piederošās meitas sabiedrības
Heineken Nederlands Beheer BV
starpniecību pieder visas
Heineken Nederland
akcijas.

Heineken
ir viens no četriem galvenajiem Nīderlandes alus tirgus dalībniekiem. Pārējie dominējošie alus darītāji šajā tirgū ir, pirmkārt,
grupa
InBev
(turpmāk tekstā – “
InBev
”), kura pirms 2004. gada bija pazīstama ar nosaukumu
Interbrew
un kuras vadību veic sabiedrība
InBev NV
un par ražošanu ir atbildīga meitas sabiedrība
InBev Nederland NV
, otrkārt, grupa
Grolsch
(turpmāk tekstā – “
Grolsch
”), kuras vadība uzticēta sabiedrībai
Koninklijke Grolsch NV
, un, treškārt, sabiedrība
Bavaria NV
.
Prasītājas un trīs pārējie galvenie alus ražotāji šajā tirgū savu alu pārdod gala klientam, izmantojot divus izplatīšanas
kanālus. Tādējādi ir jānošķir, pirmkārt, “horeca” uzņēmumu aprite, t.i., viesnīcās, restorānos un kafejnīcās, kur patēriņš
notiek uz vietas, un, otrkārt, aprite “food” lielveikalos un vīna un alkoholisko dzērienu veikalos, kur alus iegāde ir paredzēta
patēriņam mājās. Pēdējais minētais sektors tāpat ietver alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu. Starp
četriem attiecīgajiem alus darītājiem vienīgi
InBev
un
Bavaria
ir aktīvas šajā segmentā.
Šie četri alus darītāji ir
Centraal Brouwerij Kantoor
(turpmāk tekstā – “
CBK
”) locekļi. Tā ir federatīva organizācija, kas atbilstoši tās statūtiem pārstāv savu locekļu intereses un to veido vispārējā
asambleja un dažādas komisijas, tādas kā komisija, kas atbildīga par “horeca” jautājumiem, un finanšu komisija, kas tagad
ir direkcijas komiteja. Sanāksmēm, kas ir notikušas
CBK
ietvaros, tā sekretariāts sagatavo uzaicinājumus un nepārtrauktā veidā numurētus un dalībniekiem nosūtītus oficiālus protokolus.

Administratīvais process
Ar 2000. gada 28. janvāra, kā arī 2000. gada 3., 25. un 29. februāra vēstulēm
InBev
sniedza virkni paziņojumu attiecībā uz informāciju par ierobežojošo komercpraksi Nīderlandes alus tirgū. Šie paziņojumi tika
izdarīti Eiropas Kopienu Komisijas veiktas izmeklēšanas laikā, konkrētāk, 1999. gadā, par aizliegtas vienošanās praksi un
par iespējamu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Beļģijas alus tirgū. Kopā ar šiem paziņojumiem
InBev
izteica pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu, pamatojoties uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai
to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada Paziņojums
par sadarbību”).
2000. gada 22. un 23. martā, pēc
InBEV
paziņojumiem, Komisija veica pārbaudes prasītāju un citu iesaistīto uzņēmumu telpās. 2001.–2005. gadā prasītājām un citiem
iesaistītajiem uzņēmumiem tika nosūtīti papildu informācijas pieprasījumi.
2005. gada 30. augustā Komisija prasītājām un citiem iesaistītajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Ar 2005. gada
24. novembra vēstuli prasītājas par šo paziņojumu iesniedza savus rakstveida apsvērumus. Neviena no iesaistītajām personām
nav pieprasījusi uzklausīšanu.
Ar 2006. gada 26. janvāra un 7. marta vēstulēm Komisija prasītājām darīja zināmus papildu dokumentus. Konkrētāk, tie attiecās
uz
InBev
adresētajiem informācijas pieprasījumiem, kā arī uz tiem sniegtajām atbildēm.
2007. gada 18. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766
– Nīderlandes alus tirgus, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 20. maija
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV 2008, C 122, 1. lpp.) un kurš prasītājām tika paziņots ar 2007. gada 24. aprīļa vēstuli.

Apstrīdētais lēmums
Attiecīgais pārkāpums
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā noteikts, ka prasītājas un sabiedrības
InBev NV
,
InBev Nederland
,
Koninklijke Grolsch
un
Bavaria
laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim ir piedalījušās vienotā un turpinātā EKL 81. panta 1. punkta
pārkāpumā, ko veidoja nolēmumu un/vai saskaņotu darbību kopums, lai ierobežotu konkurenci kopējā tirgū.
Pārkāpumu veidoja, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstinājumu koordinācija Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un mājas
patēriņa sektorā, tostarp attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikusi
citu individuālajiem klientiem piedāvāto komercnosacījumu saskaņošana “horeca” sektorā Nīderlandē, tādu kā aizdevumi uzņēmumiem,
un, treškārt, laiku pa laikam notikusi saskaņošana klientu sadalē, vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā Nīderlandē
(apstrīdētā lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).
Alus darītāju pret konkurenci vērstā rīcība saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ir notikusi neoficiālu daudzpusēju sanāksmju ciklā,
kas regulāri pulcēja četrus galvenos Nīderlandes alus tirgus dalībniekus, kā arī papildu divpusējas tikšanās, kurās iesaistījās
tie paši alus darītāji dažādās kombinācijās. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šīs tikšanās ir notikušas slepeni, apzinātā veidā,
dalībniekiem apzinoties, ka tās nav atļautas (apstrīdētā lēmuma 257.–260. apsvērums).
Tādējādi, pirmkārt, virkne daudzpusēju sanāksmju ar nosaukumu “Catherijne overleg” (saskaņošana
Catherijne
) vai “agendacommissie” (dienas kārtības komisija) ir noturētas laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim.
Apstrīdētajā lēmumā konstatēts, ka šo sanāksmju, kas koncentrētas uz “horeca” sektoru, bet varēja tāpat attiekties uz mājas
patēriņa sektoru, mērķis būtībā bija saskaņot alus cenas un cenu paaugstinājumus, apspriest atlaižu summas ierobežojumus un
klientu sadali, kā arī apspriesties par noteiktiem citiem komerciālajiem nosacījumiem. Alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja
preču zīmi, cenas arī esot tikušas apspriestas šo sanāksmju laikā (apstrīdētā lēmuma 85., 90., 98., 115.–127. un 247.–252. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz divpusējiem kontaktiem starp alus darītājiem, apstrīdētajā lēmumā norādīts, ka 1997. gada 12. maijā
InBev
un
Bavaria
ir tikušās un apspriedušas cenu paaugstināšanu alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā lēmuma
104. apsvērums). Turklāt – saskaņā ar Komisijas viedokli – prasītājas un
Bavaria
ir tikušās 1998. gadā, lai apspriestu ierobežojumus pārdošanas vietām “horeca” sektorā (apstrīdētā lēmuma 189. apsvērums).
Komisija norāda, ka divpusējie kontakti tāpat ir notikuši 1999. gada 5. jūlijā starp prasītājām un
Grolsch
attiecībā uz kompensācijām, kas piešķirtas klientiem mājas patēriņa sektorā un kas uz laiku sniedza cenu samazinājumus (apstrīdētā
lēmuma 212. un 213. apsvērums).
Visbeidzot, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu divpusējie kontakti un apmaiņa ar informāciju, kas veltīta vispārējām apspriedēm
par alus cenu, kā arī apspriedēm, kuras turklāt attiecās uz izplatītāja preču zīmēm, notika 1997. gadā starp
InBev
un
Bavaria
. Divpusējos kontaktos informācijas apmaiņas, kas veltīta izplatītāja preču zīmēm, veidā tāpat bija iesaistīti Beļģijas alus
darītāji 1998. gada jūnija un jūlija mēnešos. Komisija precizē, ka šīs apspriedes ir notikušas prasītāju un
Grolsch
klātbūtnē (apstrīdētā lēmuma 105., 222.–229. un 232.–236. apsvērums).

Heineken NV
atbildība ir tikusi noteikta, pamatojot ar to, ka pārkāpuma perioda laikā
Heineken Nederland
bija tai tieši vai netieši 100 % apmērā piederoša meitas sabiedrība, šim apstāklim, ko apstiprina citi lietas materiālos ietverti
dokumenti, pierādot, ka tai bija izšķiroša ietekme uz tās meitas sabiedrības komerciālo politiku (apstrīdētā lēmuma 400.–414. apsvērums).
Prasītājām noteiktais naudas sods
Ar apstrīdētā lēmuma 3. panta a) apakšpunktu prasītājām solidāri ir noteikts naudas sods EUR 219 275 000.
Lai aprēķinātu šī naudas soda summu, Komisija piemēroja Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences
noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktu un metodoloģiju, kas
noteikta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma
65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma 436. un 442. apsvērums).
Atbilstoši šai metodoloģijai prasītājām noteiktā naudas soda noteikšana ir tikusi veikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu
un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 437. apsvērums).
Konkrētāk, pārkāpums ir ticis kvalificēts kā “sevišķi smags”, ciktāl to būtībā veidoja regulāra cenu, cenu paaugstinājumu
un citu komerciālo nosacījumu saskaņošana un klientu sadale (apstrīdētā lēmuma 440. apsvērums). Komisija tāpat ņēma vērā slēpto
un apzināto pret konkurenci vērtās rīcības raksturu, kā arī apstākli, ka pārkāpums bija ietekmējis visu Nīderlandes teritoriju
un visu alus tirgu, proti, kā “horeca” sektoru, tā arī mājas patēriņa sektoru (apstrīdētā lēmuma 453. un 455. apsvērums).
Turklāt Komisija precizēja, ka pret konkurenci vērstās rīcības faktiskais iespaids uz Nīderlandes tirgu netika ņemts vērā
izskatāmajā lietā, jo nebija iespējams to izmērīt (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).
Turklāt Komisija prasītājām piemēroja diferencētu attieksmi, lai ņemtu vērā to reālo ekonomisko spēju un to individuālo nozīmi
konstatētajā pārkāpjošajā rīcībā. Šim mērķim Komisija izmantoja alus tirdzniecības apgrozījumu, ko prasītājas bija realizējušas
Nīderlandē 1998. gadā, t.i., pēdējā pilnajā pārkāpuma kalendāra gadā. Uz šī pamata prasītājas tika iedalītas pirmajā kategorijā,
kas atbilst sākumsummai EUR 65 000 000 (apstrīdētā lēmuma 462. apsvērums).
Lai nodrošinātu pietiekamu preventīvu iedarbību, šai sākumsummai tika piemērots palielinājuma koeficients 2,5, ievērojot
Heineken
lielo tirdzniecības apgrozījumu (apstrīdētā lēmuma 464. apsvērums).
Tā kā prasītājas bija piedalījušās pārkāpumā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim, proti, trīs gadus un
astoņus mēnešus, šī sākumsumma tika palielināta par 35 % (apstrīdētā lēmuma 465. un 466. apsvērums). Tādējādi pamatsumma sasniedza
EUR 219 375 000.
Visbeidzot, Komisija piešķīra samazinājumu EUR 100 000 no naudas soda summas, ciktāl tā atzina, ka izskatāmajā lietā administratīvā
procesa ilgums bija pārāk ilgs (apstrīdētā lēmuma 495.–499. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 4. jūlijā, prasītājas
cēla šo prasību.
Vispārējā tiesa ar 2010. gada 10. februāra lēmumu nodeva lietu izskatīšanai sestajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši
Vispārējās tiesas Reglamenta 14. panta 1. punktam un 51. panta 1. punktam.
2010. gada 12. februāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa Komisijai uzdeva rakstveida jautājumus,
uz kuriem tā atbildēja noteiktajā termiņā.
Vispārējā tiesa 2010. gada 25. marta sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz uzdotajiem jautājumiem.
Tā kā tiesnesis referents nevarēja piedalīties tiesas sēdēs pēc mutvārdu procesa pabeigšanas, lieta tika nodota jaunam tiesnesim
referentam, un šo spriedumu apsprieda trīs tiesneši, kas parakstījuši šo spriedumu, atbilstoši Reglamenta 32. pantam.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;
–        atcelt vai samazināt tām uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savu prasību pamatojot, prasītājas izvirza vienpadsmit pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar labas pārvaldes principa un Regulas
Nr. 1/2003 27. panta pārkāpumu, kas attiecas uz atteikumu sniegt piekļuvi atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, ko snieguši
citi iesaistītie uzņēmumi, otrkārt, labas pārvaldības principa, “rūpības principa” un sacīkstes principa pārkāpumu, kas izriet
no rūpīgas un neitrālas izmeklēšanas apgalvotas neesamības, treškārt, nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu, ceturtkārt, saprātīga
termiņa neievērošanu administratīvā procesa ietvaros, piektkārt, pierādījumu par pārkāpumu nepietiekamību, sestkārt, nolīgumu
un/vai saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē neesamību, septītkārt, kļūdaina pārkāpuma ilguma noteikšanu, astotkārt,
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, pamatnostādņu, vienlīdzīgas attieksmes principa, tiesiskās drošības un samērīguma
principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi attiecībā uz naudas soda summas noteikšanu, devītkārt, atbildību
mīkstinošo apstākļu kļūdainu novērtējumu, desmitkārt, administratīvā procesa ilguma ietekmi uz naudas soda summu un, vienpadsmitkārt,
pārāk ierobežoto Komisijas piešķirtā naudas soda samazinājumu sakarā ar pārliecīgo administratīvā procesa ilgumu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāpārbauda piektais, sestais un septītais pamats, ar ko būtībā paredz apstrīdēt pārkāpumu,
turpinājumā ir jāpārbauda pirmais, otrais, trešais un ceturtais pamats, kas izriet no apgalvotajiem procesuāliem pārkāpumiem
un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, un, visbeidzot, astotais, devītais, desmitais un vienpadsmitais pamats, kas attiecas uz
naudas soda summas noteikšanu.

Par piekto un sesto pamatu, kas attiecīgi izriet no pierādījumu par pārkāpumu nepietiekamības un nolēmumu un/vai saskaņotu
darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē neesamības
Lietas dalībnieku argumenti
Piektā pamata ietvaros prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisijas apstrīdētajā lēmumā izvirzītie pierādījumi nav pietiekami,
lai pierādītu EKL 81. panta pārkāpuma pastāvēšanu, izslēdzot jebkādas saprātīgas šaubas. Komisijas secinājums šajā ziņā tādējādi
esot pretrunā nevainīguma prezumpcijai un pienākumam norādīt pamatojumu.
Šim mērķim prasītājas apstrīd pierādījuma spēku
InBev
paziņojumam, kas esot bijis apstrīdētā lēmuma galvenais balsts, pamatojot ar to, ka tas esot ļoti vispārīgs un pretrunīgs
un ka tas daļēji esot balstīts uz informāciju, kas iegūta no trešām personām. Turklāt tās pārmet Komisijai, ka tā nav analizējusi,
vai šis paziņojums ir ticis izdarīts pārdomāti un pēc nopietnas izvērtēšanas, un nav reaģējusi uz šajā paziņojumā ietvertajiem
attaisnojošiem paziņojumiem.
Turklāt prasītājas uzskata, ka ar roku rakstītās piezīmes, ko sagatavojuši Nīderlandes alus darītāju pārstāvji inkriminētajās
sanāksmēs, bija fragmentāra rakstura, kas vēl jo vairāk nebija pietiekamas, lai pieradītu pret konkurenci vērstu rīcību.
Sestā pamata ietvaros prasītājas apstrīd atbilstību un Komisijas interpretāciju noteiktiem dokumentāliem pierādījumiem, kas
pamatojuši secinājumu par konkurenci ierobežojošu nolīgumu un/vai saskaņotu darbību kopuma pastāvēšanu.
Prasītājas apstrīd, ka kontakti starp alus darītājiem būtu noveduši pie nolīguma, jo starp tām nekad neesot bijusi gribas
sakritība noteikt konkrētu rīcības kursu tirgū.
Tās tāpat apstrīd saskaņotu darbību pastāvēšanu. Šajā ziņā tās apgalvo, ka pieejamie pierādījumi nenorāda, ka kontakti starp
alus darītājiem būtu novērsuši vai vismaz nozīmīgi samazinājuši nedrošību attiecībā uz to rīcību tirgū nākotnē. Savukārt tās
uzskata, ka ir pietiekami pierādījušas, ka alus darītāju rīcība tirgū tika noteikta autonomā veidā.
Prasītājas turklāt uzskata, ka inkriminētajām sanāksmēm nekad nav bijis pret konkurenci vēsts mērķis. Apspriedes šajās sanāksmēs
esot attiekušās uz lielu daudzumu likumīgu tematu, kādēļ pārrunām, kas attiecās uz situāciju tirgū, tostarp uz patēriņa cenām
mājas patēriņa tirgū un piedāvājumiem kādiem “horeca” klientiem, esot bijis tikai gadījuma un neformāls raksturs.
Visbeidzot, prasītājas iebilst, ka tās tiek vainotas par sarunām starp
Interbrew
un
Bavaria
attiecībā uz alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu, kurā tās nedarbojas.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ar savu piekto pamatu prasītājas būtībā Komisijai pārmet, ka tā nav juridiski pietiekami pierādījusi faktiskās konstatācijas,
uz kuru pamata tā ir secinājusi pārkāpuma pastāvēšanu. Ar savu sesto pamatu tās apstrīd attiecīgās rīcības kvalificēšanu par
nolīgumiem un/vai saskaņotām darbībām EKL 81. panta izpratnē. Tā kā šie divi pamati vērsti uz to, lai apšaubītu pārkāpuma
konstatāciju, tie ir jāapskata kopā.
Atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam turpmāk norādītais ir aizliegts kā nesaderīgs ar kopējo tirgu: visi nolīgumi uzņēmumu
starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuri var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis
vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.
Lai pastāvētu nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pietiek, ja iesaistītie uzņēmumi ir izteikuši kopēju gribu rīkoties
tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 199. punkts).
Var uzskatīt, ka nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir noslēgts, ja pastāv gribu sakritība par pašu konkurences ierobežošanas
principu, pa ja specifiskie paredzētās ierobežošanas elementi vēl ir sarunu priekšmets (skat. šajā ziņā iepriekš 44. punktā
minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 151.–157. un 206. punkts).
Saskaņotu darbību jēdziens paredz saskaņošanas formu starp uzņēmumiem, ar kuru, nesasniedzot vienošanos šī vārda tiešā nozīmē,
apzināti aizstāj konkurences riskus ar praktisku sadarbību starp tiem (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P
Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 115. punkts, un C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 158. punkts).
Šajā ziņā ar EKL 81. panta 1. punktu neļauj veikt nekādu tiešu vai netiešu saziņu, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai
potenciālā konkurenta rīcību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kā tas pats ir izlēmis rīkoties tirgū vai kā tas vēlas
rīkoties tirgū, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana (skat. šajā ziņā iepriekš 46. punktā minēto spriedumu
lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 116. un 117. punkts).
Ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi
un jāsavāc atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu faktu, kuri veido pārkāpumu, esamību (Tiesas 1998. gada
17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 58. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Parteciapzioni
, 86. punkts).
Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums
ir izdarīts (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz
katru pārkāpuma apstākli. Pietiek, ka vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai (skat.
Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 179. un 180. punkts un tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā konkurenci traucējošu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu
dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir kontaktējušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros
un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi
par konkurenci traucējošas prakses vai nolīguma pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu daudzuma, kas,
izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma (Tiesas
2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).
Ja Komisija ir atsaukusies uz dokumentārajiem pierādījumiem, lai pierādītu pret konkurenci vērsta nolīguma vai saskaņotu darbību
pastāvēšanu, lietas dalībniekiem, kas šo konstatāciju apstrīd Vispārējā tiesā, ir ne tikai jāiesniedz alternatīva Komisijas
apgalvotajam, bet arī jāizvirza apstrīdētajā lēmumā, lai pierādītu pārkāpuma neesamību, izvirzīto pierādījumu nepietiekamība
(iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 187. punkts).
Attiecībā uz tiesas pārbaudes apjomu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja ir iesniegta prasība par lēmuma par EKL
81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, vai ir
izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā
T‑41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam, atbilstoši nevainīguma prezumpcijas
principam, kas, kā Eiropas Savienības tiesību vispārējais princips, ir piemērojams arī tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo
konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var noteikt naudas sodus vai kavējuma naudu (iepriekš 46. punktā minētais
spriedums lietā
Hüls
/Komisija, 149. un 150. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP
un T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP
Dresdner Bank
u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 60. un 61. punkts).
Tieši šo apsvērumu kontekstā ir jāizvērtē, vai izskatāmajā lietā Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka prasītāju
rīcība veido EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.
–       Par
InBev
paziņojumu
Vispirms ir jānorāda, ka Komisija lielā mērā pamatojas (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 40.–62. apsvērumu) uz
InBev
sniegto paziņojumu saistībā ar tās ar 2000. gada 28. janvāra, 3., 25. un 29. februāra vēstulēm, kuras papildina pielikumā
pievienotie
InBev
piecu direktoru paziņojumi, iesniegto pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 34. un 40. apsvērums,
turpmāk tekstā kopīgi dēvēti – “
InBev
paziņojums”).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka
InBev
paziņojumā ir norādīta “dažādu formu saskaņošanas [pastāvēšana] [..] starp alus darītājiem Nīderlandes alus tirgū”, nošķirot
CBK
ģenerālās asamblejas oficiālās sanāksmes,
CBK
finanšu komisijas neformālās sanāksmes un paralēlās “citas sanāksmes”, kas zināmas ar nosaukumu “Catherijne overleg”, kuru
sastāvs bija mainīgs un par ko
InBev
paziņoja, ka nav atradusi rakstveida norādes. “Citas sanāksmes” varēja tikt iedalītas “i) četru galveno alus darītāju (
Heineken
,
Interbrew
,
Grolsch
un
Bavaria
)
horeca
direktoru sanāksmēs [..]; ii)
horeca
direktoru un par mājas patēriņu atbildīgo direktoru kopējās sanāksmēs (divas 1998. gadā) un iii) par mājas patēriņu atbildīgo
direktoru sanāksmēs (viena 1999. gadā [..])” (apstrīdētā lēmuma 41.–46. apsvērums).
Saskaņā ar
InBev
paziņojumu, finanšu komisija “ietvēra oficiālo dienas kārtību, taču tāpat bija diskusiju forums par cenu noteikšanu mājas
patēriņa sektorā un
horeca
sektorā[;] šīs diskusijas netika atspoguļotas nekādā protokolā” (apstrīdētā lēmuma 43. apsvērums).
Saskaņā ar šo pašu paziņojumu “citās sanāksmēs” tāpat tika aptverti kā “horeca” sektors, tā arī mājas patēriņa sektors un
alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, sektors (apstrīdētā lēmuma 47. apsvērums).
Attiecībā, pirmkārt, uz “horeca” sektoru ir tikuši apspriesti divi galvenie temati: “Pastāvēja fundamentāls nolīgums par maksimālo
apjoma atlaižu noteikšanu
horeca
sektorā [..], cits apspriežu temats attiecās uz
horeca
veiktajiem ieguldījumiem[;] ideja bija saglabāt
statu quo
sektorā un izvairīties no tā, ka klientus pārņem citi alus darītāji” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).

InBev
direktors norāda, ka viņš nezināja precīzu minētā nolīguma saturu un cits direktors to aprakstīja kā “ļoti komplicētu un nenoteiktu
nolīgumu par pakāpju atlaidēm [
échelles
] (atlaides, kas piešķirtas
horeca
), kurā mēs nekad neesam piedalījušies”, norādot, ka “saskaņošana izpaudās kā reizi divos mēnešos notiekoša
horeca
direktoru sanāksme, kurā tie apsprieda zināmos “noteikuma” (lai arī tas bija nenoteikts; runājām par tirgus pārsniegšanu)
pārkāpumus” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz mājas patēriņa sektoru, saskaņā ar
InBev
paziņojumu apspriedes attiecās gan uz cenu līmeni vispār, gan uz specifisko alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču
zīmi, tematu.
Kas attiecas uz cenu līmeni kopumā, viens no
InBev
direktoriem paziņo, ka “bija ierasts, ka alus darītava paaugstina savas cenas pēc tam, kad par to iepriekš paziņojusi saviem
kolēģiem alus darītājiem [..;] iniciatīvu vienmēr izrādīja viens no lielajiem alus darītājiem un parasti –
Heineken
[;] tādā gadījumā pārējiem alus darītājiem bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju[;] lai arī alus darītavas lielos vilcienos
pielīdzināja cenas vienu otrai, katrai tomēr bija un saglabājās pašas cenu politika” (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums).
Kas attiecas uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi,
InBev
norāda, ka apspriedes par cenām starp Nīderlandes tirgus dalībniekiem šajā sektorā (
Bavaria
un
Oranjeboom
, ko vēlāk iegādājās
Interbrew
) risinājās kopš 1987. gada. Tā piebilst, ka “abas puses saprata, ka pēc tam, kad tāpat bija to pārrunājušas kopā, tās nepieņemšot
nekādu iejaukšanos to attiecīgajos klientu, kas izmanto izplatītāja preču zīmi, lokos, kas beigtos ar apjoma zaudēšanu” (apstrīdētā
lēmuma 52. apsvērums).
Attiecībā uz
Heineken
un
Grolsch
iesaistīšanos šajā sektorā, saskaņā ar
InBev
paziņojumu “Nīderlandes tirgu raksturo nozīmīgas atšķirības starp alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (“B preču
zīmes”), cenām un [tāda, kas pārdots, izmantojot citas preču zīmes (“A preču zīmes”), cenām;]
Heineken
, kas nepiedalās izplatītāja preču zīmju segmentā, vienmēr ir noraidījusi cenu paaugstinājumus attiecībā uz A preču zīmēm,
kamēr cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, nepaaugstinājās[;] šādā veidā tā īstenoja netiešu spiedienu
īpaši uz alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, ražotājiem, tādiem kā
Bavaria
un
Interbrew
” (apstrīdētā lēmuma 53. apsvērums).

InBev
norāda, ka četri alus darītāji tāpat apsprieda cenas alum, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, citiem vārdiem sakot
– arī
Grolsch
klātbūtnē, saistībā ar vispārīgāku tēmu par saglabājamo cenu atšķirību starp alus veidiem atkarībā no preču zīmēm. Saskaņā
ar
InBev
paziņojumu “
Heineken
un
Grolsch
nav paaugstinājušas savas cenas gadiem un citu alus darītāju alus, kas apzīmēts ar [to pašu] preču zīmi, un alus, ko pārdod,
izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas arī nav tikušas paaugstinātas[;] šajos pēdējos gados
Bavaria
un
Interbrew
ir paaugstinājušas savas cenas, tām sekoja
Grolsch
” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums). Tāpat ir norādīts, ka “pirms trim līdz četriem gadiem šīs neformālās konsultācijas tikušas
integrētas
Catherijne
saskaņošanā par
horeca
, kurā tāpat piedalījās
CBK
pārstāvji[;] pēc dažam sanāksmēm tika nolemts no jauna sadalīt sanāksmēs par mājas patēriņu un sanāksmēs par
horeca
” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums).
Turklāt
InBev
norāda, ka tas, ka Beļģijas alus darītava
Martens
kopš 1996.–1997. gada ieguva zināmu tirgus daļu, izraisīja “nolīgumu starp Beļģijas un Nīderlandes alus darītājiem, kas darbojas
alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, tirgū[;] divas sanāksmes ir notikušas Bredā [
Breda
] 1998. gadā [..;] tika panākta vienošanās ievērot attiecīgos alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, apjomus,
kas pārdoti klientiem Nīderlandē un Beļģijā” (apstrīdētā lēmuma 55. apsvērums).
Atbilstoši
InBev
direktoru paziņojumiem “citas sanāksmes” tika organizētas, lai nomierinātu viens otru attiecībā uz “ierobežota rakstura agresivitāti”
tirgū (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums).
Savā 2001. gada 19. decembra atbildē uz informācijas pieprasījumu
InBev
norāda, ka “iepriekšējo gadu darba kārtības un piezīmes, kas izdarītas neformālajās sanāksmēs, ir tikušas iznīcinātas 1998. gada
novembra beigās[;] ap šo laiku sāka atklāties saskaņošanas pastāvēšana tirgū starp Nīderlandes alus darītājiem un radās bailes
no Nīderlandes konkurences iestādes pārbaudes[;] darba kārtības ir tikušas iznīcinātas arī turpmākajos gados” (apstrīdētā
lēmuma 61. apsvērums).
Vispirms ir jānorāda, ka ne kāda tiesību norma, ne arī Savienības tiesību vispārējs princips neliedz Komisijai, vēršoties
pret uzņēmumu, atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības,
ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tai ar EK līgumu izvirzīto uzdevumu pārraudzīt šo
noteikumu pienācīgu piemērošanu (iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 192. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītājas neapstrīd norādes, kas ietvertas
InBev
paziņojumā, saskaņā ar kurām starp Nīderlandes alus ražotājiem ir notikušas sanāksmes. Tās vēl jo vairāk neapstrīd, ka tās
ir bijušas pārstāvētas lielākajā daļā šo sanāksmju un ka tajās neformālā veidā ir tikusi apspriesta vispārējā situācija alus
tirgū. Tās turklāt prasības pieteikumā atzīst, ka sanāksmēs reizēm ir tikušas arī izteiktas bažas par patēriņa cenu līmeni
un par problēmām saistībā ar noteiktiem klientiem.
Tomēr prasītājas noliedz, ka sarunas, kas risinājās šajās sanāksmēs, būtu novedušas pie prettiesiska nolīguma noslēgšanas
vai saskaņotu darbību uzsākšanas. Tās apgalvo, kas sanāksmes būtībā attiecās uz likumīgiem priekšmetiem un ka, ciktāl tikusi
apspriesta situācija tirgū, tas nav ticis darīts pret konkurenci vērstiem mērķiem. Šajā ziņā tās apstrīd
InBev
paziņojuma ticamību, apgalvojot, ka tas ir ļoti nenoteikts un pretrunīgs un daļēji ietver konstatējumus, kas paziņojumu autoriem
nav bijuši tieši zināmi, tādējādi ietverot “pierādījumus, kas izriet no baumām”.
Attiecībā uz
InBev
paziņojumu pretrunīgo raksturu prasītājas piebilst, ka tas ietver virkni attainojošu paziņojumu.
Pirmkārt, tas esot attiecies uz paziņojumiem, kas neesot minēti apstrīdētajā lēmumā, saskaņā ar kuriem “apspriedē tika runāts
par zināmiem klasifikācijas pēc pakāpēm pārkāpumu gadījumiem (kas turklāt bija ļoti nenoteikta)[;] uz vietas katrs rīkojās,
kā gribēja”; “mūsu rīcība tirgū bija ļoti agresīvā veidā orientēta uz jaunu klientu iegūšanu – tāpat, izmantojot atlaides”;
“tādējādi mēs esam rīkojušies pilnīgi likumīgā veidā”; “[
InBev
] nav noslēgusi nekādu nolīgumu un neko nav ievērojusi”; “[
Catherijne
] saskaņošanai nav bijuši konkrēti rezultāti attiecībā uz ietekmi uz tirgu [..;] nevienā no šīm divām reizēm mēs neesam runājuši
konkrēti par rīcību tirgū[;] sanāksmei vairāk bija neformāls raksturs”; “pārtikas izstrādājumu sektorā nepastāvēja nekāds
nolīgums”; “es nekad neesmu konstatējis, ka [
CBK
] sanāksme būtu ieilgusi apspriežu par jūtīgiem tirgus jautājumiem dēļ[;] tomēr ir iespējams, ka šādas sanāksmes ļāva notikt
neformālām divpusējām sarunām, taču, manuprāt, nekas nenotika”.
Turklāt prasītājas atsaucas uz noteiktām apstrīdētajā lēmumā minēto paziņojumu rindkopām, saskaņā ar ko “
Interbrew
domā, ka šai saskaņošanai kā tādai nekad nav bijusi nozīmīga ietekme tirgū un tā esot bijusi mazāk intensīva pēdējā laikā
[..;] apspriedes pēc rakstura bija ļoti vispārīgas” (minēts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā); “mēs it īpaši apspriedāmies,
lai savstarpēji sniegtu priekšstatu, ka mēs tirgū saglabājam mieru[;] bija maz vai nebija jautājumu par klasifikāciju pēc
pakāpēm un tirdzniecības vietām[;] faktiski ikviens pārējos uzskatīja par idiotiem[;] šajos pēdējos gados šīs sanāksmes arvien
vairāk un vairāk ir zaudējušas savu būtību un saskaņošana ir ieguvusi nenoteiktāku raksturu” (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums);
“tāpat pastāvēja ļoti komplicēts un nenoteikts nolīgums par pakāpju atlaidēm (atlaidēm, kas tiek piešķirtas
horeca
), kura ietvaros mēs nekad neesam sadarbojušies[;] turklāt es nekad neesmu redzējis nevienu dokumentu šajā sakarā” (minēts
apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā).
Saskaņā ar prasītāju viedokli, šie paziņojumi ne vien nebija konkrēti, bet arī bija nesavienojami ar Komisijas secinājumiem
attiecībā uz konkrētā pārkāpuma pastāvēšanu. Prasītājas uzskata, ka no tā izriet, ka alus darītāju tikšanās esot bijušas ļoti
vispārīga rakstura, ka nav ticis noslēgts nekāds nolīgums, ka
InBev
nav ievērojusi nekādu slepenu vienošanos un ka saskaņošanai nav bijis nekādas ietekmes uz tirgu.
Vispirms ir jākonstatē, ka prasītāju secinājumi, kas izdarīti, pamatojoties uz noteiktiem
InBev
paziņojuma elementiem, kuri parāda apspriežu vispārīgo raksturu, nolēmuma neesamību noteiktos sektoros un apspriežu neesamību
par alus darītāju rīcību tirgū, paši par sevi nevar likt apšaubīt Komisijas konstatāciju par pārkāpuma esamību.
Attiecībā uz minētā paziņojuma apgalvoto vispārīgo raksturu ir jāatgādina, ka praksē Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt
pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido
pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar to aktīvi sadarbojušies. Lai gan Komisijai noteikti
ir jāpierāda, ka vienošanās par tirgus sadali ir bijusi noslēgta, būtu pārmērīgi prasīt tai iesniegt arī pierādījumus par
šā mērķa sasniegšanas konkrēto mehānismu. Uzņēmumam, kas vainīgs pārkāpumā, būtu pārāk viegli izvairīties no jebkādām sankcijām,
ja tas pamatojumam varētu atsaukties uz nenoteikto raksturu, kāds ir informācijai, kas sniegta attiecībā uz pretlikumīgā nolīguma
darbību situācijā, kurā jau pienācīgā veidā ir pierādīta nolīguma pastāvēšana un tā pret konkurenci vērstais mērķis. Šādā
situācijā uzņēmumi var lietderīgi aizstāvēties, ciktāl tiem ir iespēja paust nostāju par visiem pierādījumiem, ko pret tiem
izvirzījusi Komisija (iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 203. punkts; skat. šajā ziņā arī Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑403/04 P un
C‑405/04 P
Sumitomo Metal Industries
un
Nippon Steel
/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 50. punkts).
Turpinot, attiecībā uz apgalvotajām norādēm par strīdīgās rīcības ietekmes uz tirgu neesamību, no EKL 81. panta normas paša
formulējuma izriet, ka nolīgumi un saskaņotas darbības starp uzņēmumiem ir aizliegtas neatkarīgi no jebkādas ietekmes uz tirgu,
ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis (iepriekš 46. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Hüls
/Komisija, 163.–166. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08
T-Mobile Netherlands
u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 29. punkts).
Tādējādi, tā kā Komisija ir konstatējusi nolīgumu un saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi pastāvēšanu, šo konstatējumu
nevar apstrīdēt ar norādēm, kas saistītas ar norādēm par slepenu vienošanos piemērošanas neesamību vai ietekmes uz tirgu neesamību.
Kas attiecas uz apgalvotajām
InBev
paziņojumā ietvertajām norādēm par nolīguma neesamību mājas patēriņa sektorā un “horeca” sektorā, ir jānorāda, ka rindkopas,
uz kurām atsaukušās prasītājas, apskatot tās to kontekstā, nekādi neizslēdz nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu attiecīgajos
sektoros.
Attiecībā uz mājas patēriņa sektoru (mazumtirdzniecība) viena no
InBev
direktoru izteiktajam apgalvojumam, ka “[šajā] sektorā nepastāvēja nolīgums”, seko konkrēts apraksts alus darītāju piemērotajam
cenu koordinācijas mehānismam. Attiecīgā rindkopa ir šāda (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums):
“Mazumtirdzniecības (“Food”) sektorā nepastāvēja nolīgums. Attiecībā uz alus cenu paaugstināšanu bija ierasts, ka alus darītava
savas cenas paaugstina tikai pēc tam, kad tā tās iepriekš paziņojusi saviem kolēģiem alus darītājiem. Ja viens no dalībniekiem
izdarīja šādu paziņojumu, tam sekoja debate par šāda paaugstinājuma iespaidu uz tirgu; vienlaikus alus cenu paaugstināšana
par spīti visam tomēr notika. Iniciatīvu vienmēr izrādīja viena no lielajām alus darītavām un parasti –
Heineken
. Šādā gadījumā pārējām alus darītavām bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju. Lai arī alus darītāji lielās līnijās savstarpēji
saskaņoja cenas, tomēr katram bija un saglabājās pašam sava cenu politika”.
Šajā kontekstā apstāklis vien, ka
InBev
direktors ir norādījis uz “nolīguma” neesamību, nevar būt ticams arguments, ciktāl Komisijai un, attiecīgā gadījumā, Vispārējai
tiesai ir jāveic iesaistīto uzņēmumu atbildīgo personu paziņojumos aprakstītās rīcības juridiskā kvalifikācija.
Kas attiecas uz apgalvoto nolīguma neesamību un nolīguma neievērošanu “horeca” sektorā, ir jākonstatē, ka
InBev
vadītāja paziņojums, saskaņā ar kuru “[
InBev
] nav noslēgusi nekādu nolīgumu un neko nav ievērojusi”, nav pretrunā secinājumam par nolīguma pastāvēšanu EKL 81. panta 1. punkta
izpratnē. Šajā paziņojumā tas pats
InBev
vadītājs tieši atsaucas uz to, ka pastāvēja, pirmkārt, “ļoti komplicēts un nenoteikts nolīgums par pakāpju (atlaidēm, kas
piešķirtas
horeca
)”, un, otrkārt, nolīgums, kura mērķis esot bijis “izvairīties no pārāk liela izmaiņu skaita
horeca
”.
No iepriekš minētā izriet, ka nevar piekrist prasītāju apgalvojumiem par
InBev
paziņojuma pretrunīgo raksturu. Šajā ziņā tāpat ir jānoraida to arguments, kas izriet no tā, ka Komisija šo paziņojumu, kā
apgalvo prasītājas, izmantojusi selektīvi, ciktāl tā neesot ņēmusi vērā to apgalvotās pretrunas.
Tādējādi prasītājas nav pierādījušas apgalvotās pretrunas, kas varētu mazināt
InBev
paziņojuma ticamību.
Turklāt apstiprinot, ka
InBev
paziņojums ietver “pierādījumus, kas izriet no baumām”, prasītājas atsaucas uz rindkopām, saskaņā ar kurām “
Interbrew
nekad nav redzējusi dokumentu, kas ietvertu nolīgumu par atlaidēm, uz kurām norāde izdarīta sarunās, taču vispārīgais princips
šķita esam zināms” (minēts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā), “es pats šo nolīgumu (pakāpju atlaides) nezinu, un es arī neesmu
redzējis nevienu dokumentu šajā sakarā”, un “es nezinu precīzu šī nolīguma saturu [..;] turklāt es nekad neesmu redzējis nevienu
dokumentu par šo tematu”.
Ir jānorāda, ka prasītāju izvirzītās rindkopas attiecas tikai uz jautājumu par nolīguma (“pakāpju atlaides”) par atlaidēm,
kas piešķirtas “horeca” sektora klientiem, pastāvēšanu. No šī īpašā aspekta
InBev
paziņojuma pierādījuma vērtība, protams, ir samazināta tiešu pierādījumu neesamības dēļ. Sniegto norāžu attiecībā uz apjomu
[“pakāpju atlaides”] pastāvēšanu ticamība tomēr ir nostiprināta ar apstākli, ka, pirmkārt, tās ir divos dažādos avotos un,
otrkārt, ka tās ietver precīzas norādes par “pakāpi”, proti, precīzu maksimālas atlaides summu (skat. apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumu).
“Pakāpes” pastāvēšana turklāt ir apstiprināta ar diviem pierādījumiem, kas ir neatkarīgi no
InBev
, proti,
Bavaria
administratīvās padomes locekļa ar roku rakstītās piezīmes par 1997. gada 1. maija sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums)
un
Bavaria
“horeca” direktora piezīmes par 1998. gada 12. marta sanāksmi (atkārtotas apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā).
Prasītāju arguments, ar kuru tiek izvirzīta “pierādījumu, kas izriet no baumām”, esamība, tādējādi nevar likt apšaubīt secinājumus,
kas izdarīti no
InBev
paziņojuma.
Visbeidzot, attiecībā uz vispārējo vērtējumu
InBev
paziņojuma ticamībai ir jāuzskata, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisija pamatoti varēja
InBev
paziņojumam piešķirt īpaši augstu pierādījuma vērtību, ievērojot, ka runa ir par atbildi, kas sniegta uzņēmuma kā tāda vārdā,
kura apveltīta ar uzticamību, kas pārsniedz to, kas varētu būt atbildei, ko sniedzis tā darbinieks, lai kāda būtu tā pieredze
vai personīgais viedoklis. Tāpat ir jānorāda, ka
InBev
paziņojums atspoguļo uzņēmuma veiktas iekšējās izmeklēšanas iznākumu un ka to Komisijai iesniedzis advokāts, kuram bija profesionālais
pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs. Tādējādi viņš nevarēja viegli atzīt pārkāpumu, nenovērtējot šī soļa sekas (Vispārējās
tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 45. punkts, un iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 206. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka, kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno
dalībnieku brīvprātīgi sniegtajām liecībām, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu
dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, apstāklis, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās
priekšrocības, lai saņemtu naudas soda samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus citu inkriminētās
aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja
godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības
(Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).
Protams, ir jāatgādina, ka viena uzņēmuma, kas apsūdzēts par dalību aizliegtajā vienošanās, paziņojums, ko savukārt apstrīd
vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu šo uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina
citi pierādījumi (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑337/94
Enso-Gutzeit
/Komisija,
Recueil
, II‑1571. lpp., 91. punkts, un iepriekš 50. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 219. punkts).
Tādējādi
InBev
paziņojums pats par sevi nevar būt pietiekams, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, bet tas ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.
Tomēr ir jāuzskata, ka, ņemot vērā
InBev
paziņojuma uzticamību, nepieciešamā apstiprinājuma ar citiem pierādījumiem pakāpe kā precizitātes, tā arī dziļuma ziņā šajā
gadījumā ir mazāka, nekā tā būtu, ja tas nebūtu īpaši ticams. Tādējādi ir jāuzskata, ka, ja tiktu nolemts, ka
InBev
paziņojumā un apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās prakses pastāvēšanu un atsevišķus tās aspektus apstiprinātu vēl vairāki savā
starpā saskaņoti pierādījumi, minētais paziņojums šajā situācijā pats par sevi varētu būt pietiekams, lai pierādītu citus
apstrīdētā lēmuma aspektus. Turklāt, ciktāl kāds dokuments nav tiešā pretrunā
InBev
paziņojumam attiecībā uz pārmesto darbību pastāvēšanu vai to būtisko saturu, tas, ka šis dokuments ietver pierādījumus par
būtiskiem šās prakses aspektiem, ir pietiekami, lai tas kļūtu par apstiprinošu pierādījumu pārkāpuma pierādījumu kopuma kontekstā
(skat. šajā ziņā iepriekš 50. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 220. punkts un tajā minētā judikatūra).
Iepriekš minētā kontekstā ir jāpārbauda prasītāju argumenti par pārējiem pierādījumiem, uz ko apstrīdētajā lēmumā atsaukusies
Komisija, lai apstiprinātu konstatējumus, kas secināti no
InBev
paziņojuma.
–       Par pārējiem pierādījumiem
Apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka
InBev
paziņojumu apstiprina virkne iekšēju dokumentu, kuru avots ir prasītājas un trīs citi Nīderlandes alus darītāji, rokrakstā
sagatavotas sanāksmju piezīmes, izmaksu piezīmes un dienas kārtību kopijas, kas iegūtas pēc izmeklēšanas un informācijas pieprasījumiem.
Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Grolsch
komercdirektora rokrakstā sagatavotajām piezīmēm par 1996. gada 27. februāra sanāksmi; šīs sanāksmes priekšmets tika aprakstīts
ar norādi “CBK cie HOR cath”. Šīs piezīmes ietver šādu teikumu: “Garantijas/finansējums: fin[ansējums] [..] pārsniedz vajadzības
noteiktās vietās. Tādējādi [..] mil[joni]”.
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šī teikuma izriet, ka četri attiecīgi alus darītāji “
Catherijne
sanāksmes” ietvaros ir apsprieduši finanšu nosacījumus, kas tika piemēroti vai bija piemērojami noteiktiem “horeca” klientiem
(apstrīdētā lēmuma 72. apsvērums) un, konkrētāk, uzņēmumiem, ko vada vairāku “horeca” uzņēmumu īpašnieks Nīderlandē.
Apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
“horeca” direktora rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1996. gada 19. jūnija sanāksmi. Piezīmes atkārtotas šādi:
“– adaptēt cenas
patēriņš mājās paaugstināts – vājš
saskaņošana
Bavaria
–
Interbrew
[..] un [..] –> problēma [..]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct
– vienīgi cenas par mucu paaugstināšana
argumenti
vienīgi pilnībā
Hein
+
Grolsch

Frise US Heit
Interbrew
\
Paaugstina kopā
Bavaria
/
–> [..]
arī
zemākais paaugstinās vairāk nekā augstākais
–iepūst gaisu
–nolīgumi
stabilizēt debeta atlaidi dzērieniem 7,5 par mucu
Heineken
sagatavot pārstāvjus attiecībā uz iespējamajiem nolīgumiem
Interbrew
\
var izmantot gaisu
Grolsch
/.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes parāda, ka klātesošie alus ražotāji ir detalizēti apsprieduši cenas kā alum, kas
pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tā arī alum, kas pārdots mucās, un ka lētākā alus, ko ražo
Interbrew
un
Bavaria
, cenai bija jāpaaugstinās vairāk nekā dārgākā alus, ko ražo
Heineken
un
Grolsch
, cenai (apstrīdētā lēmuma 85. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko
Interbrew Nederland
ģenerāldirektors 1997. gada 25. martā nosūtīja
InBev
sēdeklim Beļģijā:
“Tagad starp galvenajiem alus ražotājiem pastāv vienprātība veikt cenu paaugstināšanu pirms 1998. gada. Tas alus darītājiem
atļaus palielināt viņu buferi nepieciešamajiem papildu reklāmas budžetiem. A preču zīmes tirgus dalībniekiem ir tendence nošķirt
cenu paaugstināšanos starp A preču zīmēm (pielikt 2 NLG/hl) un B preču zīmēm B (pielikt 4 NLG/hl). Tas man šķiet ļoti nereālistiski
– mums visiem ir jāatbalsta pilnīga paaugstināšanās par NLG 4. Es izslēgšu mūsu speciālā alus, “kas tiek dzerts” (
DAS
,
Hoegaarden
,
Leffe
), cenu paaugstināšanos. Sarunas ir sākušās”.
Komisija uz šīs vēstules pamata ir secinājusi, ka bija paredzēta cenu paaugstināšana pirms 1998. gada pēc sarunām par cenām
starp galvenajiem ražotājiem. Turklāt tā pati vēstule esot apstiprinājusi, ka tika nošķirti dārgāka un lētāka alus ražotāji
un preču zīmes (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām
Bavaria
administratīvās padomes locekļa piezīmēm par 1997. gada 1. maija sanāksmi. Tā min šādas rindkopas:
““Catherijne Club” 1/5 – 97
“iekšējie” transfēri grupas ietvaros
tāpat ir jāievēro “pakāpju atlaides”
[..] “La Haye”
Monster ZH
[Dienvidholande] visaugstākais konkurējošais piedāvājums.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes apstiprina, ka alus darītāji apsprieda “pakāpju atlaides” par komercnosacījumiem,
kas tiek piešķirti individuālajām pārdošanas vietām, transfēra no vienas grupas uz citu, taču tāpat arī transfēra gadījumā
vienas un tās pašas grupas ietvaros (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā Komisija konstatē, ka iepriekš minētās piezīmes tāpat ietver nosaukumus “Heineken/Amstel/Brand/Grolsch”
pirmajā līnijā un nosaukumus “Interbrew/Bavaria” otrajā līnijā, šīm divām līnijām esot sasaistītām ar figūriekavām, pēc kurām
ir atrodama norāde “nav cenu paaugstināšanu”. Komisija no tā secināja, ka
Heineken
un
Grolsch
piederošo A preču zīmju un
Interbrew
un
Bavaria
piederošo B preču zīmju nošķiršana bija pamats alus ražotāju sarunām par alus cenu paaugstināšanu (apstrīdētā lēmuma 103. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 117. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
administratīvās padomes locekļa rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1997. gada 17. decembra sanāksmi. Tā min šādu rindkopu:
“2) Cenu situācija: marts/aprīlis
palaists vienā pakāpē/palaists divās pakāpēs
a)
Heineken
paredz mazu kņadu!!
Heineken
18.59
b) paaugstināšanas gadījumā: ļoti iespējams risināt darījumu sarunas; no visas sirds; būs atbalsts.”
Komisija no tā secina, ka alus darītāji, kas piedalījās 1997. gada 17. decembra sanāksmē, proti,
Bavaria
,
Grolsch
un
Heineken
, apsprieda cenu paaugstināšanas, kā arī iespējamās reakcijas uz cenu paaugstināšanām (apstrīdētā lēmuma 127. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā Komisija norāda
Bavaria
“horeca” direktora rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu par 1998. gada 12. marta sanāksmi:
“– Kopš 1. janvāra maz noticis
– A preču zīmes nav panikas attiecībā uz cenām
Hein
9.95 samazināšanai no 11,49 maz jēgas
Int
9.75      9.36
Bavaria
2x      4.95 4.75 }→
izplatītāju preču zīmes
cena tirgus apakšējā daļā
[..] marta vidū
Bavaria
kaut kas
zem
Amstel
(17)
Bavaria
(15)
no 9.75 līdz 10.75, ja nekā
nenotiek, tātad
Grolsch
un
Hein
kabatas paaugstināšanas alus darītava
→ noteikt nolīgumu [..] un
Dick
Tam jābūt “nodemonstrējamam”
via Nielsen
, pretējā gadījumā
nekas nenotiks.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji, kas piedalījās 1998. gada 12. marta sanāksmē, ir apsprieduši
samazinājumus, kas piešķirti Nīderlandes lielveikaliem (apstrīdētā lēmuma 137. apsvērums), un ka
Bavaria
veiktajām cenu paaugstināšanām bija jābūt nodemonstrējamām lielveikalu kases datos, ko apkopojusi
AC Nielsen
(apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 138. apsvērumā Komisija atsaucas uz iepriekš minēto rokrakstā rakstīto piezīmju otro rindkopu:
“
Bav
procenti      4 %?               6 1/2
izņemot,
ja ir atlīdzība par reklāmu.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī rindkopa pierāda, ka ir notikusi apspriede par procentu likmi, kas tiek piemērota aizdevumiem,
kuri tiek piešķirti “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 142. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā Komisija izvirza iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju trešo rindkopu:
“Futbola klubi Izrāžu zāles Teātri
Studentu asociācijas
[..]

Grolsch
Pārsniedzot/ārpus pakāpes
130
[..]                        (125) 124,5.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji bija noturējuši īpašu apspriedi par “horeca” klientiem tieši
attiecībā uz “pakāpju atlaidēm”, apstiprinot
InBev
paziņojumu attiecībā uz nolīguma, kura nosaukums ir “pakāpju atlaides”, pastāvēšanu (apstrīdētā lēmuma 147. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 156. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
administratīvās padomes rokrakstā sagatavoto piezīmju par 1998. gada 3. jūlija sanāksmi rindkopu.
“[..]
Heineken
paaugstināts
[..] >>
Heineken
alus mucā.”
No šīs rindkopas Komisija secina, ka alus darītāji apsprieda cenas, kas piemērotas kā attiecībā uz mājas patēriņa sektora
klientiem, tā arī uz “horeca” klientu (apstrīdētā lēmuma 162.–164. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 165. apsvērumā Komisija atsaucas uz citu iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu:
“
Café
[..]      1800 [..]
[..]      400   [..]
60 par hl
650.000,– V.B.K.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šīs rindkopas izriet, ka alus darītāji ir apsprieduši noteiktu atlaidi un/vai rezervi samazinājumam,
kas piemērots vai piemērojams specifiskās “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 171. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 174. apsvērumā Komisija atsaucas uz 1998. gada 30. jūnija dokumentu un
Heineken
cenu sarakstu, ar kuru paziņo jaunās cenas, kas piemērojamas alum pudelēs un izlejamajam alum (alus cisternā un alus mucā),
sākot ar 1998. gada 1. jūniju, kuri atklāti
Grolsch
“mājas patēriņa” tirdzniecības direktora birojā un ietver norādi “agenda c[ommiss]ie CBK” (
CBK
dienas kārtības komisija). Saskaņā ar Komisijas viedokli, šie dokumenti apstiprina
InBev
paziņojumu, saskaņā ar kuru attiecīgajās sanāksmēs apskatītas gan “mājas patēriņa” cenas, gan arī konkurence “horeca” tirgū
(apstrīdētā lēmuma 175. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Heineken
1998. gada 14. oktobra iekšējām piezīmēm, kas adresētas
Heineken
vadības grupai un kas formulētas šādi: “
Bavaria CBK
ietvaros apsolītā cenu paaugstināšana
Nielsen
[skaitļos] skaidri neparādās”. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī piezīme nostiprina secinājumu, ka
Bavaria
1998. gada 12. marta sanāksmē bija paziņojusi par savu nodomu pirmajai palielināt savas cenas mājas patēriņa sektorā, pārējiem
alus darītājiem vēlāk tai sekojot, un ka
Bavaria
veiktajiem paaugstinājumiem bija jābūt “nodemonstrējamiem”
Nielsen
skaitļos (apstrīdētā lēmuma 180. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko
Heineken
Nīderlandes “horeca” nodaļas direktoram nosūtījis alus darītavas
Brand BV d’Heineken
mārketinga un mājas patēriņa direktors attiecībā uz tā sarunu ar
Bavaria
administratīvās padomes locekli:
“
Noordwijk
pārtikas izstādē [1998. gada] 9. septembrī [
Bavaria
administratīvās padomes loceklis] ar mani pārrunāja lietu [..] un
Heineken
reakciju. Īsumā, saskaņā ar viņa viedokli, ir izrādījies, ka
Heineken
būtu varējusi daudz agrāk pievienoties sarunu galdam ar
Heineken
un
Bavaria
pirmajiem atbildīgajiem Nīderlandes
horeca
tirgū. Tādējādi zaudētos hektolitrus varētu kompensēt citādā veidā. Turklāt viņš piebilda, ka ar laiku
Bavaria
, iespējams, būtu padomā citi potenciālie
horeca
klienti, kas vēlētos pāriet brīvprātīgi (uzsvaram esot uz vārdu brīvprātīgi, kā [..] gadījumā, saskaņā ar viņa viedokli) pie
Bavaria
[
Heineken
atbildīgās personas par
horeca
Nīderlandē vārds], pats par sevi saprotams, ka šie komentāri pilnībā iekļāvās labi zināmajā [..] retorikā. Es nevēlos tev
liegt šo informāciju. Vēlu veiksmi tavā sarunā.”
Komisija uzskata, ka šī vēstule apstiprina
InBev
paziņojumu, ka alus darītāji apsprieda ne tikai atlaižu ierobežojumus, bet tāpat ierobežojumus pārdošanas vietām, kas izvēlas
citu alus darītāju, un tas notiekot ne tikai daudzpusējās sanāksmēs, bet arī divpusējo tikšanos gadījumos (apstrīdētā lēmuma
189. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 193. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
ģenerāldirektora rokrakstā veiktajām piezīmēm uz ielūguma uz 1999. gada 8. janvāra sanāksmi:
“–pārdošana ‘98
–alus cena →
– “pinool” veida pudeļu kaste            |      akcijas/
cat
II
–pudeļu kastes                              |      apakšējā mala
|      muca
|
NMA
”.
Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka apspriedes par alus cenu ir koncentrējušās uz četriem elementiem: pirmkārt, reklāmas
darbībām mājas patēriņa tirgū, otrkārt, mazāk dārgā alus un alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenām, treškārt,
cenu alum mucā un lielajos konteineros, kas tiek izmantoti Nīderlandes alus tirgus “horeca” sektorā, un, ceturtkārt, Nīderlandes
Konkurences iestādi
NMA
(apstrīdētā lēmuma 194. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 197. un 199. apsvērumā Komisija atsaucas uz tematu sarakstu, kas apskatāmi 1999. gada 8. janvāra sanāksmē,
uz kura
Grolsch
pārstāvis bija atzīmējis saīsinājumu “BP”, ko Komisija interpretēja kā “alus cena” (
bierprij
s) vai “zemākā cena” (
bodemprijs
), kā arī “
P[rivate] L[abel] 50 ct.
augstāk”. Komisija no šīm atzīmēm secina, ka attiecībā uz alu mucās – alus darītāji ir detalizēti apsprieduši cenas (apstrīdētā
lēmuma 203. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērumā Komisija atsaucas uz dokumentu, kas ietver norādi uz trim saziņas gadījumiem vadības
līmenī starp
Heineken
un
Grolsch
ap 1999. gada 5. jūliju, kurā minēts “cenu karš” starp abiem alus ražotājiem. Komisija no tā secina, ka
Heineken
bija tieši sazinājies ar
Grolsch
attiecībā uz atlaidēm un ka tas notika pusotru mēnesi, pirms faktiski tika piemērotas pagaidu atlaides, kuras piemēroja veikalu
ķēde, kurai
Grolsch
bija atteikusies piešķirt kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 213. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā Komisija atsaucas uz virkni dokumentu, kas ietverti administratīvajos lietas materiālos,
no kuriem izriet temati, kas tikuši apskatīti
Bavaria
un
InBev
divpusējās sanāksmēs 1995. gada 8. martā, 1997. gada marta otrajā pusē, 1997. gada 12. maijā, 1997. gada 19. jūnijā un 1997. gada
8. septembrī. Tā citē šādas rindkopas:
–        1995. gada 8. marta sanāksme: “[
Bavaria
] un [
Interbrew Nederland
] abas ir apstiprinājušas, ka tām ir lielas grūtības ar [..] k-gu Nīderlandē” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 491. lpp.);
–        1997. gada 12. maija sanāksme: ir izvirzītas – “cenu paaugstināšana” un “izplatītāja preču zīmes kā Damokla zobens [..]
Grolsch
un it īpaši
Heineken
psiholoģiskais spiediens paaugstināt cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi” (zemsvītras piezīme apstrīdētā
lēmuma 493. lpp.);
–        1997. gada 19. jūnija sanāksme: ir apspriestas – “īstenojamā rīcība izplatītāja preču zīmju segmentā un attiecībā uz to,
Interbrew
nostāja attiecībā uz
Martens
(kas tika uzskatīts par nevēlamu viesi Nīderlandes alus pasaulē)” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 494. lpp.);
–        1997. gada 8. septembra sanāksme: ir izvirzīti – “izplatītāja preču zīmju tirgus situācija Nīderlandē un apstāklis, ka
Bavaria
bija atņēmusi klientu
Interbrew
[..]
Bavaria
[klientam] iesniedzot zemāku piedāvājumu, grozot
statu quo
[..]” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 495. lpp.).
Komisija šos dokumentus interpretē kā pierādījumu, ka
Bavaria
un
InBev
divpusējās konsultācijas ļāva saglabāt “bruņotu mieru” vai “neagresijas paktu” attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja
preču zīmi (apstrīdētā lēmuma 223. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, kas datēta ar 1997. gada 26. septembri, ko
Interbrew Nederland
eksporta direktors nosūtīja
Interbrew
centrālās darbības vietas eksporta direktoram attiecībā uz “alus pārdošanu Vācijā un izplatītāja preču zīmēm”:
“Šajā ziņā es esmu sarunājies ar mūsu galveno konkurentu Nīderlandē un šajā ziņā esmu noskaidrojis, ka viņiem jātiekas [..],
lai virzītos vai nevirzītos uz priekšu attiecībā uz
TIP
alus apjomu par 1998. gadu. Es esmu apjautājies par cenu līmeni, kurā tie ir iecerējuši darboties, un viņš man apstiprināja
tieši to pašu cenu, atskaitot dalības maksājumu, kas paredzēts [..] galvenajai darbības vietai [..], un apstākli, ka viņš
piekristu apjomam aptuveni 200 000 hl apmērā par šo cenu.”
Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka
Interbrew
ir lūgusi
Bavaria
un saņēmusi no tās detalizētu informāciju par cenām un apjomiem attiecībā uz iespējamu alus piegādi, ko veiktu
Bavaria
, izmantojot izplatītāja preču zīmi, Vācijas lielveikalu ķēdei. Komisija uzskata, ka šis pierādījums apstiprina
InBev
paziņojumu, saskaņā ar kuru
Interbrew
un
Bavaria
bija apmainījušās ar informāciju par klientiem piedāvātajām cenām alum, [ko pārdod, izmantojot] izplatītāja preču zīmi. Komisija
turklāt apgalvo, ka šo apstākli
InBev
atzinusi 2006. gada 21. februāra vēstulē (apstrīdētā lēmuma 228. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā Komisija atsaucas uz šādu alus darītavas
Haacht
paziņojumu par 1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmi starp
Bavaria
,
Interbrew Nederland
un Beļģijas alus darītājiem
Interbrew Belgique
,
Alken Maes
,
Haacht
un
Martens
:
“Šīs sanāksmes laikā Nīderlandes alus darītāji tika informēti par saturu informācijas apmaiņai, kas veikta starp Beļģijas
dalībniekiem. Nīderlandes alus darītavas ir sniegušas savu piekrišanu datu apmaiņai par apjomiem, iepakojuma veidiem, līgumu
ilgumu un iespējamajām maksājumu veikšanas dienām un klientiem. Attiecībā uz cenām dalībnieki vienojās par principu neapmainīties
ar informāciju šajā ziņā [..]
Sanāksmes dalībnieki uzskatīja, ka bija jāuzdod neitrālai personai centralizēt informācijas apmaiņu. Šāds lūgums tika izteikts,
jo personas, kas darbojās Nīderlandes tirgū, neuzticējās pārējiem dalībniekiem.
Haacht
ir tikusi uzaicināta centralizēt informāciju, jo tā nedarbojās Nīderlandes tirgū.”
Komisija uzskata, ka šis paziņojums attiecībā uz apskatāmo jautājumu apstiprina
InBev
paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 235. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām piezīmēm par iepriekš minēto 1998. gada 14. vai
15. jūnija sanāksmi, kas ir tikušas atrastas
Bavaria
vadības komitejas priekšsēdētāja sekretāra birojā:
“
Martens
→ Nīderlandē nekas nekad nav ticis konkretizēts
→ apakša – tirgus – cenu sagrāvējs
|→ ir iesniegti cenu piedāvājumi
Interbrew Nederland
–
Martens
–> iesniegts piedāvājums lielam izplatītāja preču zīmju klientam
izplatītājs
[..]
7,68 [aptuveni]
Martens
– “cenu pazemināšana Beļģijā”
šobrīd
NL
→ [..]
Interbrew Belgique
spērusi pirmo soli attiecībā uz
P
[
rivate
]
L
[
abel
]
Tikai par                  [..]
Pilsener
[..]
/ \                         /        \
vairāki vienīgais
[..] – “izlemts” |→ pie
Interbrew

CAT
I+II”.
Komisija uzskata, ka šīs piezīmes apstiprina, ka
Interbrew Belgique
bija uzņēmusies iniciatīvu sanāksmei par alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, kurā ir ticis nolemts, ka līgums
ar mazumtirgotāju iepirkuma organizāciju “Nīderlandē būs
Interbrew
” (apstrīdētā lēmuma 237. apsvērums).
Attiecībā uz šo pēdējo sanāksmi Komisija tāpat atsaucas uz šādu
InBev
“mājas patēriņa” direktora paziņojumu, ko
InBev
iesniegusi 2006. gada 21. februārī, atbildot uz informācijas pieprasījumu (apstrīdētā lēmuma 238. apsvērums):
“Noteiktā brīdī [..], [..] k-gs no [..] mani konfrontēja ar zemu cenu, ko viņam bija piedāvājusi
Martens
. Viņš man apstiprināja, ka viņš bija panācis cenu NLG 0,32 par pudeli. Tas atbilst summai NLG 7,68 apmērā par 24 pudeļu kasti,
kas minēta k-ga [
Bavaria
atbildīgā] piezīmēs. Šo apspriežu ietvaros, kas notika no 1998. gada aprīļa līdz jūnija sākumam, es viņam ierosināju pāriet
uz II kategoriju un tādējādi izmantot akcīzes samazinājumu. Visbeidzot, 1998. gada jūnija sākumā mēs noslēdzām nolīgumu ar
[..] par piegādi jaunam [..] II kategorijas alum [..]. Akcīzes samazinājuma dēļ, ko izraisīja pāreja uz II kategorijas alu,
mēs varējām ierosināt summu NLG 6,36 apmērā (ietverot akcīzes samazinājumu par NLG 0,84) un tādējādi atvairīt
Martens
piedāvājumu.
[..]
1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmes laikā [..]
Interbrew
īstenoja nolīgumu ar [..] par I kategorijas [..] un II kategorijas alus piegādēm [..]. Šīs sanāksmes laikā es divu iemeslu
dēļ minēju apspriedi un panākto nolīgumu ar [..]. Pirmkārt, es vēlējos konfrontēt
Martens
ar piedāvājumu, ko tā bija iesniegusi [..], ievērojot, ka tā vienmēr bija noliegusi, ka būtu iesniegusi cenu piedāvājumus
Nīderlandē. Otrkārt, es informēju pārējos dalībniekus, ka tiem vairs nebija jāiesniedz piedāvājumi [..], ievērojot starp
Interbrew
un [..] noslēgto nolīgumu. [Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā minētā dokumenta] n līnija apliecina manu saziņu par I un II kategorijas
alus piegādes līguma noslēgšanu starp [..] un
Interbrew
. Šī nolīguma pastāvēšana [..] izriet no 1998. gada 24. jūnija dokumenta pa faksu.”
Apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā Komisija atsaucas uz Beļģijas alus darītāja
Haacht
paziņojumu par otro Beļģijas un Nīderlandes sanāksmi 1998. gada 7. jūlijā, saskaņā ar kuru:
“Tieši pēdējā sanāksme tika organizēta starp dalībniekiem. Tajā
Haacht
uzsāka izplatīt par Nīderlandes tirgu apkopoto informāciju.
Pēc tam dalībnieki mainīja tēmu, lai apspriestu noteiktus mazāk svarīgus jautājumus, taču
Haacht
šajā apspriedē nepiedalījās. Lai kā tas nebūtu, nekāda apmaiņa ar svarīgu informāciju par šiem jautājumiem nenotika. Šī sanāksme
radīja iespaidu, ka nav sniegts nekas konkrēts.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli,
Interbrew
“mājas patēriņa” direktora paziņojums apstiprinot
Haacht
paziņojumu, saskaņā ar kuru tas attiecās uz pēdējo Beļģijas–Nīderlandes sanāksmi. Komisija uzskata, ka lēmums izbeigt šīs
sanāksmes balstās uz precīzu pamatojumu, proti, bažām, ka Nīderlandes konkurences iestāde pārmeklēs vienu vai vairākas alus
darītavas, ko apstiprina
InBev
paziņojums (apstrīdētā lēmuma 241. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 248. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Heineken
iekšēju paziņojumu, saskaņā ar kuru: “ārkārtīgi zemās cenas, ko šobrīd piemēro Beļģijas alus darītava
Martens
[..], būtu pretrunā politikai, kas paredz pacelt tirgus apakšējo daļu līdz augstāku cenu līmenim”.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 249. apsvērumā Komisija atsaucas uz paziņojumu, kas izdarīts tās 2000. gada 23. marta pārbaudes
laikā un ko parakstījis
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
ģenerāldirektors, tagad –
Koninklijke Grolsch
administratīvās padomes priekšsēdētājs:
“Viņš ir iesniedzis dokumentu [..] ar virsrakstu “Cenu scenāriji, kas balstīti uz vairumtirdzniecības cenu neto paaugstināšanu
par NLG 2,00 par hl”, kas ietver norādi “
CBK
–
Fie
– vienmēr ņemt līdzi” uz
CBK
finanšu komisijas sanāksmēm. Viņš šo dokumentu izmantoja, lai piesaistītu
Interbrew
un
Bavaria
(alus, kas Nīderlandē tiek pārdots, izmantojot izplatītāju preču zīmes, ražotāji) uzmanību cenu noteikšanai, kas, pēc viņa
domām, ir nepamatojama, alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (mazāk nekā NLG 10 par pudeļu kasti).”
Šajā pašā apstrīdētā lēmuma apsvērumā Komisija tāpat atsaucas uz šādu
Heineken Nederland
ģenerāldirektora paziņojumu:
“Es jau esmu piedalījies
CBK
sanāksmē, kurā pārējie pārrunāja izplatītāja preču zīmju cenu noteikšanu. Šādas piezīmes ir tikušas formulētas, lai izteiktu
bažas. Es nereaģēju, jo principā
Heineken
nav saistīts ar izplatītāja preču zīmju ražošanu.”
Komisija no rindkopām, kas minētas apstrīdētā lēmuma 248. un 249. apsvērumā, secina, ka alus, kas tiek pārdots, izmantojot
izplatītāja preču zīmi, ražotāji (
Interbrew
un
Bavaria
) bija atklājuši savu cenu stratēģiju
Heineken
un
Grolsch
, kas nedarbojas šajā sektorā (apstrīdētā lēmuma 248. apsvērums). Tā no tā secina, ka divpusējās apspriedes starp
Interbrew
un
Bavaria
, kas bija vērstas uz alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenu paaugstināšanu, bija daļa no vispārējām apspriedēm,
kas veiktas starp četriem alus darītājiem (apstrīdētā lēmuma 252. apsvērums).
Ir jākonstatē, ka iepriekš uzskaitītās norādes apstiprina
InBev
paziņojumu un pamato konstatējumu, ka
Heineken
,
Grolsch
,
Interbrew
un
Bavaria
pārstāvji regulāri tikās neformālu sanāksmju ciklā, kas pazīstamas ar nosaukumu “saskaņošana
Catherijne
” vai “dienas kārtības komisija”, kuras sastāvs bija mainīgs (
InBev
paziņojums, minēts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā; citi pierādījumi, kas apskatīti apstrīdētā lēmuma 65.–222. apsvērumā).
Apstrīdētajā lēmumā minētās 18 sanāksmes, kas ietilpst šajā ciklā, ir notikušas 1996. gada 27. februārī, 1996. gada 19. jūnijā,
1996. gada 8. oktobrī, 1997. gada 8. janvārī, 1997. gada 1. maijā, 1997. gada 2. septembrī, 1997. gada 16. decembrī, 1997. gada
17. decembrī, 1998. gada 12. martā, 1998. gada 9. aprīlī, 1998. gada 3. jūlijā, 1998. gada 15. decembrī, 1999. gada 8. janvārī,
1999. gada 4. martā, 1999. gada 10. maijā, 1999. gada 11. augustā, 1999. gada 19. augustā un 1999. gada 3. novembrī.
Kas attiecas uz apspriežu, kas īstenotas minēto sanāksmju ietvaros, saturu, iepriekš minētās norādes apstiprina
InBev
paziņojumu un pierāda šādus elementus:
– attiecībā uz mājas patēriņa sektoru:
–        četri alus darītāji apsprieda cenas (
InBev
paziņojums, minēts 51. apsvērumā, un citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 129., 156., 174., 193., 212. un 213. apsvērumā)
un alus cenu paaugstināšanu Nīderlandē (
InBev
paziņojums, minēts 51. apsvērumā, un citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117. un 179. apsvērumā);
–        apspriedes par cenām tāpat tika veiktas, izmantojot divpusējus kontaktus, it īpaši starp
Grolsch
un
Heineken
1999. gada jūlijā (apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērumā minētais dokuments);
–        bija apspriesti konkrēti piedāvājumi cenu jautājumā (
Interbrew
iekšēja vēstule, uz kuru izdarīta atsauce apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā) un savstarpēji sniegtā informācija nereti bija
visnotaļ detalizēta (apstrīdētā lēmuma 129. un 174. apsvērumā minētie dokumenti);
–        1997. un 1998. gadā pastāvēja vienprātība starp alus darītājiem, lai īstenotu cenu paaugstināšanu pirms 1998. gada vai šī
gada laikā (apstrīdētā lēmuma 89., 174. un 179. apsvērumā minētie dokumenti);
–        “A preču zīmju” alus ražotāji (
Heineken
un
Grolsch
) ir uzstājuši, pretēji “B preču zīmju ražotājiem” (alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi) (
Interbrew
un
Bavaria
), kas pret to iebilda, lai cenu paaugstināšana tiktu veikta “divās fāzēs”, vispirms attiecībā uz B preču zīmēm un pēc tam
attiecībā uz A preču zīmēm, un lai paaugstināšanas likme tiktu diferencēta starp A preču zīmēm un B preču zīmēm (
InBev
paziņojums, kas minēts 53. apsvērumā, citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 100., 117. un 193. apsvērumā);
–
Bavaria
izziņoja (iespējams, 1998. gada 12. marta sanāksmē) savu nodomu paaugstināt savas cenas (pierādījumi, kas minēti 129. un 179. apsvērumā,
un
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā). Pārējiem alus darītājiem, iespējams, bija jāseko
Bavaria
, līdz ar to paaugstinot savas cenas (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā);
–        kas attiecas uz sekošanas mehānismu, bija panākta vienošanās, ka
Bavaria
piemērotajām paaugstināšanām ir jābūt nodemonstrējamām ar skaitļiem, pamatojoties uz datiem par lielveikaliem
AC Nielsen
apkopotajos datos (apstrīdētā lēmuma 129. un 179. apsvērumā minētie dokumenti);
–        nav nekādu pierādījumu, ka būtu notikusi 1998. gadam paredzētā cenu paaugstināšana;
–        konsultāciju par cenām ietvaros alus darītāji ir apsprieduši noteiktu konkrētu lielveikalu situāciju (apstrīdētā lēmuma 76. un
156. apsvērumā minētās rokrakstā veiktās piezīmes);
–        apspriedēs dalībnieki norādīja konkrētus cenu skaitļus (apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117., 129. un 174. apsvērumā minētie dokumenti);
– attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi:
–        sākot ar 1995. gadu, divi Nīderlandes alus ražotāji alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (
Interbrew
un
Bavaria
) ir vairākkārt izteikuši savas bažas, kas saistītas ar Beļģijas alus darītāja
Martens
projektu iekļūt Nīderlandes tirgū šajā sektorā (
InBev
paziņojums, kas minēts 55. apsvērumā; citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224., 236., 238. un 248. apsvērumā);
–        šīs bažas ir tikušas apspriestas
Bavaria
un
InBev
divpusējās konsultācijās (
InBev
paziņojums, kas minēts 52. apsvērumā;
Interbrew
iekšējā vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā) un piecās divpusējās sanāksmēs (1995. gada 8. martā, 1997. gada
marta mēneša otrajā pusē, 1997. gada 12. maijā, 1997. gada 19. jūnijā un 1997. gada 8. septembrī), kas bija veltītas šai problēmai
(dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā);
–        tāpat 1998. gada 14. vai 15. jūnijā ir notikušas divas “Beļģijas–Nīderlandes” sanāksmes (dokumenti, kas minēti apstrīdētā
lēmuma 234., 236. un 238. apsvērumā) un 1998. gada 7. jūlijā (
Haacht
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā) Bredā, kur piedalījās
Interbrew Nederland
,
Bavaria
un Beļģijas alus darītāji
Interbrew Belgique
,
Alken-Maes
,
Haacht
un
Martens
(
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 55. apsvērumā);
–        temati, kas saistīti ar alu, kurš pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tāpat ir tikuši apspriesti, klātesot
Heineken
un
Grolsch
(kas nav aktīvas šajā segmentā), vispārējās apspriedes ietvaros (
InBev
paziņojums, kas minēts 54. apsvērumā; citi pierādījumi apstrīdētā lēmuma 156., 193., 248. un 249. apsvērumā);
–        alus darītāji apsprieda alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas (
InBev
paziņojums, kas minēts 54. apsvērumā; citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 193., 199., 227., 236., 238. un 249. apsvērumā);
–
Heineken
un
Grolsch
īstenoja “psiholoģisku spiedienu” uz
Bavaria
un
Interbrew
, lai paaugstinātu alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā,
zemsvītras piezīmē 493. lpp. un apstrīdētā lēmuma 248. apsvērumā), atsakoties paaugstināt A preču zīmju cenas (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā);
–        gan divpusējā līmenī starp
Interbrew Nederland
un
Bavaria
, gan daudzpusējā līmenī starp Nīderlandes un Beļģijas alus darītājiem, kas darbojās šajā sektorā, bija panākta vienošanās
nemēģināt pārvilināt klientus un ievērot attiecīgos apjomus alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi Nīderlandē
un Beļģijā; konkrētāk, bija nolemts, ka līgums ar mazumtirgotāju iepirkumu organizāciju pienāksies
Interbrew Nederland
(
InBev
paziņojums, kas minēts 55. apsvērumā; dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224., 236. un 238. apsvērumā);
–        alus darītāji apmainījās ar informāciju par komerciālajiem nosacījumiem, kas tika piedāvāti noteiktiem konkrētiem klientiem
(vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā, un dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 236. un 238. apsvērumā);
–        apspriedēs dalībnieki norādīja konkrētas cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 236., 238. un 249. apsvērumā);
– attiecībā uz “horeca” sektoru:
–        četri alus darītāji apsprieda cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 174., 193. un 197. apsvērumā) un cenu paaugstināšanas
(rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā) “horeca” sektorā;
–        starp alus darītājiem pastāvēja nolīgums, kura nosaukums ir “pakāpju atlaides”, kas attiecās uz atlaižu, kuras piešķiramas
“horeca” klientiem, apmēru (
InBev
paziņojums, kas minēts 48. apsvērumā; rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 92., 143. un 165. apsvērumā)
un kas alus darītājiem bija “jāievēro” (rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā); šī nolīguma
ievērošanai tika sekots un pārkāpumi, par kuriem bija zināms, tika apspriesti “Catherijne” sanāksmju ietvaros (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā);
–        konsultācijas tāpat attiecās uz ierobežojumu, lai saglabātu
statu quo
sektorā, izvairoties no citu alus darītāju klientu pārņemšanas, īstenošanu (
InBev
paziņojums, kas minēts 48. apsvērumā;
Heineken
iekšējā vēstule par studentu apvienības pārvilināšanu, ko veica
Bavaria
, kas minēta apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā);
–        šādu ierobežojumu apspriešana tāpat notika divpusējo kontaktu veidā; tādējādi 1998. gada 9. septembrī
Heineken
un
Bavaria
vadītāji savstarpēji apsprieda to, ka
Bavaria
pārņēma kādu
Heineken
“horeca” klientu (
Heineken
iekšējā vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā);
–        alus darītāji apmainījās ar informāciju par noteiktiem klientiem un precīzām tirdzniecības vietām (dokumenti, kas minēti apstrīdētā
lēmuma 92., 143., 156., 165. un 184. apsvērumā);
–        apspriežu ietvaros alus darītāji minēja konkrētus skaitļus par atlaižu līmeni un nosacījumus samazinājumam (rakstveidā sagatavotās
piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 143. un 165. apsvērumā).
Tieši šo pierādījumu kontekstā ir jāizvērtē prasītāju argumentācija par trim inkriminētās rīcības elementiem attiecībā uz,
pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanu Nīderlandē vienlaikus gan “horeca”, gan mājas patēriņa sektorā, ietverot
alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikušo citu komercnosacījumu, kas tika piedāvāti
individuālajiem klientiem “horeca” sektorā Nīderlandē, saskaņošanu un, treškārt, laiku pa laikam notikušo saskaņošanu attiecībā
uz klientu sadali vienlaikus gan “horeca”, gan mājas patēriņa sektorā Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).
–       Par faktiskajiem apstākļiem attiecībā uz, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanas konstatējumu un, otrkārt,
laiku pa laikam notikušas saskaņošanas attiecībā uz klientu sadali konstatējumu
Prasītājas būtībā uzskata, ka rokrakstā sagatavotās alus darītāju pārstāvju piezīmes sanāksmēs, kas tikušas inkriminētas,
Komisija interpretējusi neobjektīvā un tendenciozā veidā.
Tās norāda, ka rokrakstā sagatavotās piezīmes, kuru avots ir
Bavaria
un
Grolsch
, ir grūti saprotamas trešajām personām, izņemot to autorus. Savos apsvērumos tās tikai apskata noteiktu pašu prasītāju izdotu
dokumentu un citu dokumentu, attiecībā uz kuriem to reakcija Komisijā ir tikusi atspoguļota apstrīdētā lēmuma tekstā, atbilstību
un interpretāciju. Turklāt prasītājas tikai norāda, ka piezīmes, uz kurām atsaukusies Komisija, var tikt interpretētas dažādos
veidos un ka tādējādi ar tām nepietiek, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, izslēdzot jebkādas saprātīgas šaubas.
Prasītājas it īpaši apstrīd interpretāciju elementiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117., 156., 165., 174., 175.,
179., 184., 199., 212., 213., 248., 249. apsvērumā (skat. iepriekš 99., 101., 106., 114., 116., 118.–120., 124., 125., 137. un
138. punktu).
Pirms pārbaudīt prasītāju argumentus par iepriekš minētajiem elementiem, ir jānorāda, ka vairākums iepriekš 141. un 142. punktā
minēto faktu konstatējumu ir balstīti uz vairākiem pierādījumiem.
Attiecībā uz 1996. gada 19. jūnija un 1997. gada 17. decembra piezīmēm (minētas apstrīdētā lēmuma 76. un 117. apsvērumā) ir
jākonstatē, ka prasītājas neapstrīd vis Komisijas interpretāciju attiecībā uz to saturu, bet gan veidu, kā apstrīdētajā lēmumā
atspoguļota to pašu sākotnējā reakcija par šiem dokumentiem. Tādējādi nekādas nozīmes attiecībā uz faktu konstatējumiem nav
tam, ka attiecīgajiem dokumentiem ir tendence pamatot prasītāju piezīmes, saskaņā ar kurām, pirmkārt, to atbildēs tās nav
apgalvojušas, ka bija “sarunas”, bet vienīgi, ka apspriedes 1996. gada 19. jūnija sanāksmē, iespējams, ir attiekušās uz alu,
kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, un, otrkārt, ka tās nav kritizējušas Komisijas interpretāciju attiecībā uz
1997. gada 17. decembra piezīmēm, pamatojot ar to, ka tirgus segments, uz ko tās attiecas, nevar tikt noteikts, bet ir apgalvojušas,
ka šīs piezīmes nesniedz pārliecinošu pierādījumu par prettiesisku saskaņošanu.
Turklāt ir jākonstatē, ka piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 76. un 117. apsvērumā, attiecībā uz katru no konstatējumiem
apstiprina vairāki neapstrīdēti pierādījumi (skat. iepriekš 142. punktu). Tas tā ir arī attiecībā uz dokumentiem, kas minēti
apstrīdētā lēmuma 165., 199., 212. un 213. apsvērumā. Tādējādi nav individuāli jāizvērtē šie dokumenti un prasītāju apsvērumi
tajā ziņā, lai analizētu lietas apstākļus.
1998. gada 3. jūlijā
Bavaria
administratīvās padomes locekļa rakstveidā sagatavotās piezīmes,
Heineken
iekšējās piezīmes un
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
ģenerāldirektora, tagad –
Koninklijke Grolsch
, administratīvās padomes priekšsēdētāja un
Heineken Nederland
ģenerāldirektora paziņojumi (minēti apstrīdētā lēmuma 156., 248. un 249. apsvērumā) savukārt ir svarīgi pierādījumi konstatējumam,
ka temati saistībā ar alu, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, ir tikuši apspriesti, klātesot
Heineken
un
Grolsch
(skat. iepriekš 142. punktu). Prasītājas šo secinājumu nenoliedz. Tomēr tās iebilst pret secinājumu, ka
Heineken
būtu bijusi iesaistīta šajās konsultācijās starp
Bavaria
un
Interbrew
. Šis arguments, kas attiecas uz prasītāju rīcības juridisko kvalifikāciju, tiks izvērtēts saistībā ar vērtējumu nolēmumu
vai saskaņotu darbību pastāvēšanai (skat. 194.–198. punktu turpmāk).

Heineken
iekšējā vēstule attiecībā uz studentu apvienības pārvilināšanu, ko veica
Bavaria
(minēta apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā), ir vienīgais pierādījums, kas sniedz konkrētu liecību par alus darītāju apspriedēm
(šajā gadījumā –
Heineken
un
Bavaria
) par “horeca” klientu pārņemšanu (skat. iepriekš 142. punktu). Prasītājas nenoliedz, ka šajā gadījumā
Bavaria
piedāvāja
Heineken
problēmu apspriest, pat atrisināt, izmantojot kompensāciju. Tās tomēr apstiprina, ka tas nav ticis izdarīts un ka
Heineken
to arī nebūtu pieļāvusi. Turklāt prasītājas noliedz, ka būtu pastāvējusi kompensāciju starp alus darītājiem sistēma klientu
pārvilināšanas gadījumā.
Šie prasītāju apgalvojumi nav pieņemami. Apstrīdētajā lēmumā Komisija pamatoti norāda, ka frāze “zaudētie hektolitri tādējādi
varētu tikt kompensēti citā veidā” attiecīgās vēstules tekstā norāda, ka nav bijis
Heineken
un
Bavaria
diskusijas par kompensācijas nepieciešamību, bet vienīgi par kompensācijas saņemšanas veidu (apstrīdētā lēmuma 185. apsvērums),
un ka vārdu “labi zināma retorika”, “uzsvars” un “brīvprātīgi” izmantošana autora, kas pieder
Heineken
grupai, ieskatā parāda, ka
Bavaria
tika turēta aizdomās par to, ka tā nav ievērojusi normu, saskaņā ar kuru alus darītāji aktīvi nevēršas pie citu alus darītāju
“horeca” klientiem (apstrīdētā lēmuma 188. apsvērums).
Tādējādi pierādījums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 184.–188. apsvērumā, apstiprina apliecinājumus, ko ietver
InBev
paziņojums, kas minēti apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā attiecībā uz vienošanās nepārņemt “horeca” klientus pastāvēšanu.
Dokumenti, kas atklāti
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
mājas patēriņa pārdošanas direktora birojā (minēti apstrīdētā lēmuma 174. un 175. apsvērumā), un
Heineken
1998. gada 14. oktobra iekšējā vēstule (minēta apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā) ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka 1997. un
1998. gadā starp alus darītājiem pastāvēja vienprātība veikt cenu palielināšanu pirms 1998. gada vai 1998. gadā (skat. iepriekš
142. punktu).
Attiecībā uz norādi “agenda c[ommiss]ie CBK”, kas ir uz dokumentiem, kuri minēti apstrīdētā lēmuma 174. un 175. apsvērumā,
prasītājas apgalvo, ka tās nezināja iemeslus, kas pamudinājuši
Grolsch
vadītājus izdarīt šādu anotāciju, un ka tikai šāda personīga anotācija nevar būt pārliecinošs pierādījums par aizliegtas vienošanās
pastāvēšanu.
Tās tomēr nenoliedz Komisijas secinājumu, ka no šiem dokumentiem izriet, ka cena un konkurence mājas patēriņa sektorā ir tikušas
apskatītas
CBK
dienas kārtības komisijā, un nesniedzot nekādus alternatīvus izskaidrojumus apstāklim, ka
Grolsch
vadītājam bija
Heineken
cenu saraksts un ka informācija par
Bavaria
cenu paaugstināšanu tika izplatīta šādā sanāksmē.
Attiecībā uz norādi
Heineken
iekšējās piezīmēs (minētas apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā), saskaņā ar kuru “
Bavaria
apsolītā cenu paaugstināšana
CBK
ietvaros skaidri neparādījās
Nielsen
[skaitļos]”, prasītājas norāda, ka apstāklis, ka vārda “apsolījums” izmantošana, ar ko saprot
Bavaria
cenu paaugstināšanu, kas tirgū bija zināma jau mēnešiem ilgi, nav pārliecinošs pierādījums par aizliegtu vienošanos. Turklāt
šādam secinājumam pretrunā esot apstāklis, ka
Heineken
bija izvēlējusies savas cenas nepaaugstināt līdz 2000. gada februārim.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā to pamatoti norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 182. apsvērumā, ka vārda “apsolīt” interpretācija
tādējādi, ka tiek vienkārši “minēta” cenu paaugstināšana, ir attālināšanās no tā parastās nozīmes. Secinājumu, ka pastāvēja
Bavaria
saistības paaugstināt savas cenas, vēl jo acīmredzamāku padara apstākļa, ka paaugstināšana “skaidri neparādījās
Nielsen
[skaitļos]”, minēšana. Jau ir ticis konstatēts, ka lielveikalu kases dati, ko apkopojusi
AC Nielsen
, ir tikuši izmantoti kā sekošanas līdzeklis, kuru izmantojot bija jāpadara “nodemonstrējama”
Bavaria
cenu paaugstināšana (skat. apstrīdētā lēmuma 133. apsvērumu un 142. punktu iepriekš). Norāde uz šiem datiem loģiskāk iekļaujas
kontekstā, ka tiek sekots saistību izpildei, nekā ka tiek pārbaudīta vienkārša minēšana.
Kas attiecas uz prasītāju argumentu, kurš saistīts ar apstākli, ka
Heineken
nepaaugstināja savas cenas līdz 2000. gada februārim (lai arī paaugstināšana, par kuru bija panākta vienošanās, esot bijusi
paredzēta 1998. gadā), pietiek norādīt, ka tikai tas, ka nolīgums par cenām netiek izpildīts, pats par sevi nenozīmē, ka pats
nolīgums nekad nav pastāvējis.
Visbeidzot, vienprātības pastāvēšana par cenu paaugstināšanu 1998. gadā ļoti skaidrā veidā izriet no
Interbrew
1997. gada 25. marta iekšējās vēstules (minēta apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā). Prasītāju interpretācija, saskaņā ar kuru
šī vēstule attiecas uz
Interbrew
darījumu sarunām ar saviem pircējiem (t.i., ar lielveikaliem) un nevis ar citiem alus darītājiem, nav pārliecinošs, ievērojot
tiešo norādi par “galvenajiem alus darītājiem” kā dalībniekiem “vienprātībā” atbilstoši šīs vēstules tekstam.
Apstāklis, ka cenu paaugstināšanām, kas minētas vēstulē, bija jānotiek “pirms 1998. gada”, lai arī attiecīgie iepriekš minētie
pierādījumi ir tikuši apkopoti 1998. gadā, vēl jo vairāk nevar apstiprināt prasītāju apgalvojumu, ka starp šiem dokumentiem
nepastāv nekāda saikne. Ir saprotams, ka grūtību, kas saistītas ar tās īstenošanas kārtību (it īpaši diferencēta A un B preču
zīmju cenu paaugstināšana, kas minēta
Interbrew
iekšējā vēstulē), dēļ cenu paaugstināšana, kas sākotnēji bija paredzēta 1997. gadā, ir tikusi sākotnēji atlikta uz nākamo
gadu un pēc tam alus darītāji ir no tās atteikušies.
Turklāt ir jāatgādina, ka, pretēji prasītāju apgalvotajam,
Interbrew
1997. gada 25. marta iekšējās vēstules un, konkrētāk, norādes par “vienprātības”pastāvēšanu atbilstību neatspēko ne
InBev
vadītāju paziņojumi (skat. iepriekš 82. un 83. punktu), ne apstāklis, ka
Heineken
šķietami nav paaugstinājusi savas cenas līdz 2000. gada februārim (skat. iepriekš 159. punktu).
No visa iepriekš minētā izriet, ka norāžu kopums, uz ko atsaukusies Komisija, ir pietiekams, lai apstiprinātu
InBev
paziņojumu attiecībā uz faktu konstatējumiem par cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanu un klientu sadali. Turklāt šo konstatējumu
spēkā esamību neliek apšaubīt prasītāju argumenti attiecībā uz pierādījumiem, kas uzskaitīti iepriekš 146. punktā.
Tādējādi ir jānoraida prasītāju argumentācija, kas saistīta ar kļūdu faktisko apstākļu vērtējumā attiecībā uz šīm divām attiecīgā
pārkāpuma sastāvdaļām.
–       Par faktiskajiem apstākļiem saistībā ar laiku pa laikam notikušas citu individuālajiem klientiem “horeca” sektorā piedāvāto
komerciālo nosacījumu saskaņošanas konstatējumu
Prasītājas uzskata, ka Komisija nav pierādījusi, ka attiecīgie uzņēmumi saskaņoja citus komerciālos nosacījumus, izņemot cenas,
kas piešķirtas “horeca” sektora klientiem.
Komisija uzskata, ka rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 67. un 138. apsvērumā, ietver laiku pa
laikam notikušu saskaņošanu starp četriem alus darītājiem noteiktiem komerciālajiem noteikumiem, tādiem kā aizdevumu nosacījumi,
kas tika piedāvāti individuālajiem “horeca” klientiem (apstrīdētā lēmuma 258. apsvērums).
Rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā, ietver šādu norādi: “Garantijas/finansējumi:
fin[ansējumi] par labu [..] pārsniedz vajadzības noteiktās vietās. Attiecīgi [..] mil[joni]”.
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šis citāts tādējādi nozīmē, ka 1996. gada 27. februāra sanāksmē alus darītāji ir apsprieduši
garantijas un finansējumu, ko viens vai vairāki alus darītāji piešķīruši vai kas ir piešķirami par labu īpašām tirdzniecības
vietām (apstrīdētā lēmuma 68. apsvērums).
Ir jāpiebilst, ka prasītājas piedāvā iespējamu alternatīvu interpretāciju rindkopai, uz kuru atsaukusies Komisija, norādot,
ka tā iekļaujas apspriedes par “šaubīgiem debitoriem” kontekstā.
Apstrīdētā lēmuma 138. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
“horeca” direktora rokrakstā sagatavotajām piezīmēm par 1998. gada 12. marta sanāksmi, kurās ir ietverta šāda vieta: “
Bav
procenti [..] %? izņemot, ja ir reklāmas izdevumi”. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī vieta pierāda, ka ir veikta apspriede
par procentu apmēru, kas piemērots attiecībā uz aizdevumiem, kuri piešķirti “horeca” pārdošanas vietām (apstrīdētā lēmuma
142. apsvērums).
Pat pieņemot, ka Komisija būtu pareizi interpretējusi rokrakstā sagatavotās piezīmes, šādas atsauces izolētais un lakoniskais
raksturs un tas, ka nav nekādu konkrētu norāžu par pārējo alus darītāju dalību apspriedē par attiecīgajām tēmām, neļauj šīs
piezīmes uzskatīt par pietiekamu pierādījumu par vienošanās, kas attiecās uz laiku pa laikam notikušu saskaņošanu noteiktiem
komercnosacījumiem, pastāvēšanu.
Savās atbildēs uz Vispārējās tiesas jautājumiem Komisija norāda, ka rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā
lēmuma 67. un 138. apsvērumā, apstiprina
InBev
paziņojums, no kura izrietot, pirmkārt, ka 1998. gada 12. marta sanāksme “Catherijne” ir tikusi veltīta gan jautājumiem,
kas saistīti ar “horeca”, gan ar mājas patēriņu, un, otrkārt, ka sanāksmju “Catherijne” dalībnieki ir saskaņojuši [savas nostājas]
par investīcijām “horeca”, lai novērstu klientu pārņemšanu.
Tomēr ir jākonstatē, ka divas Komisijas citētās vietas, kā arī atsauce, ko tā izdarījusi uz “
InBev
paziņojuma garu”, nesniedz konkrētu norādījumu attiecībā uz alus darītāju apspriežu esamību attiecībā uz aizdevumu nosacījumu
saskaņošanu un tādējādi nav tādas, kas pamatotu secinājumu, ko šajā ziņā izdarījusi Komisija.
Tādējādi ir jānorāda, ka Komisijas konstatācija par laiku pa laikam notikušo saskaņošanu starp alus darītājiem attiecībā uz
aizdevumu nosacījumiem, kas tika piedāvāti individuālajiem “horeca” klientiem, ir pamatota uz fragmentāriem un neprecīziem
pierādījumiem.
Ņemot vērā, pirmkārt, izolēto un lakonisko raksturu, kāds ir atsaucēm, kas izdarītas rokrakstā sagatavotajās piezīmēs, kuras
minētas apstrīdētā lēmuma 67. un 138. apsvērumā, kā arī prasītāju izvirzīto iespējamo alternatīvo interpretāciju, un, otrkārt,
to, ka šajā jautājumā
InBev
paziņojumā nav konkrētu norāžu, ir jākonstatē, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka attiecīgais pārkāpums
ir ietvēris “laiku pa laikam notikušu citu individuālajiem patērētājiem
horeca
segmentā Nīderlandē piedāvāto komercnosacījumu saskaņošanu”.
Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 258. apsvērumā un 1. pantā izdarītā konstatācija tādējādi nevar tikt uzskatīta par pierādītu.
Tādējādi ir jāpiekrīt prasītāju argumentācijai, kas saistīta ar kļūdu faktu vērtējumā attiecībā uz laiku pa laikam notikušu
citu komerciālo nosacījumu, kuri piedāvāti individuālajiem klientiem “horeca” sektorā, saskaņošanu.
–       Par apgalvoto kļūdu tiesību piemērošanā un faktisko apstākļu klasifikācijā
Prasītājas uzskata, ka Komisijas konstatācija par nolīgumu un/vai uzņēmumu saskaņotu darbību esamību EKL 81. panta izpratnē
izriet no kļūdas saistībā ar šīs tiesību normas interpretāciju un piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 337. un 341. apsvērums).
Vispirms ir jāatgādina, ka saistībā ar daudzpusējām sanāksmēm un to divpusējiem kontaktiem četri alus darītāji ir vairākkārt
apmainījušies ar jutīgu informāciju par tirgu (cenas, atlaižu apmēri un konkrētie piedāvājumi noteiktiem klientiem), kas reizēm
bija visai detalizēti (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 129. un 174. apsvērumā) un ietvēra konkrētus cenu skaitļus
(dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117., 129. un 174. apsvērumā), par atlaidēm un nosacījumiem samazinājumam
(dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 143. un 165. apsvērumā), kā arī ar norādēm par klientiem un tirdzniecības vietām
gan “horeca” sektorā (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 92., 143., 156., 165. un 184. apsvērumā), tā arī mājas patēriņa
sektorā (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76. un 156. apsvērumā).
Noteikti konkrēti ierosinājumi par rīcību tirgū arī ir tikuši apspriesti, konkrētāk, ierosinājums veikt cenu paaugstināšanu
divās daļās mājas patēriņa sektorā (dokuments, kas minēts apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā).
Apstākļi, ka nekāds oficiāls protokols nav ticis konstatēts “Catherijne” sanāksmēm, ka apspriežu saturs gandrīz nekad nav
ticis atspoguļots kādā iekšējā piezīmē un ka dienas kārtības un piezīmes šo sanāksmju sakarā ir tikušas iznīcinātas 1998. gada
novembrī (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā) turklāt norāda, ka, pretēji prasītāju apgalvotajam, apspriedēm bija
slepens raksturs un ka dalībnieki apzinājās to rīcības pretlikumīgo raksturu un mēģināja to slēpt.
Pretēji prasītāju norādītajam, no Komisijas pārbaudītajiem dokumentālajiem pierādījumiem izriet, ka gribu saskaņotība ir tikusi
panākta attiecībā uz noteiktiem ierosinājumiem, kā tie, kas attiecas uz līguma ar mazumtirgotāju iepirkuma organizāciju piešķiršanu
Interbrew
(dokuments, kas minēts 236. apsvērumā un zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 531. lpp.) un saskaņotu cenu paaugstināšanu
pirms 1998. gada vai 1998. gadā (dokuments, kas minēts apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā).
Pēdējā gadījumā nolīguma EKL 81. panta izpratnē pastāvēšanu neliek apšaubīt nedz iespējamais apstāklis, ka alus darītāju gribu
saskaņotība neattiecās uz konkrētu cenu paaugstināšanas īstenošanas kārtību, nedz apstāklis, ka tai faktiski nekad nav bijušas
sekas tirgū.
Pat pieņemot, ka nekad nav ticis panākts nolīgums attiecībā uz specifiskiem paredzētā ierobežojuma elementiem, Komisija ir
pamatoti konstatējusi, ka, regulāri īstenojot savas apspriedes, alus darītāji bija skaidri parādījuši savu kopējo nodomu nonākt
pie pret konkurenci vērsta nolīguma (apstrīdētā lēmuma 341. apsvērums).
Turklāt turpinātās apmaiņas ar jutīgu informāciju, kas nav publiski pieejama un ko četru alus darītāju pārstāvji ir uzskatījuši
par lietderīgu atzīmēt savās dienasgrāmatās un minēt saistībā ar to iekšējo korespondenci, dēļ katram no tiem ir samazinājusies
nedrošība attiecībā uz to konkurentu paredzamo rīcību.
Šajā ziņā ir jāprezumē, ja vien nav pierādīts pretējais, par ko pierādījumi jāiesniedz ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem,
ka uzņēmumi, kas piedalās saskaņotajās darbībās un kas turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, ar kuru notikusi apmaiņa
ar to konkurentiem, lai izvēlētos savu rīcību tirgū. Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja saskaņotība ir notikusi regulāri ilga
laika perioda ietvaros, kā tas ir izskatāmajā lietā (skat. šajā ziņā iepriekš 46. punktā minēto spriedumu lietā
Hüls
/Komisija, 162. punkts).
Prasītājas uzskata, ka ir atspēkojušas šo prezumpciju, sniedzot pierādījumus par to, ka, neraugoties uz apspriedēm, četri
alus darītāji savu rīcību tirgū ir noteikuši autonomā veidā.
Šim argumentam nevar piekrist. Ir tiesa, ka gan
InBev
vadītāju paziņojumi, gan apstāklis, ka
Heineken
savas cenas paaugstināja tikai 2000. gada februārī, apliecina, ka periodā, par kuru celta apsūdzība, katrs alus darītājs veica
pats savu politiku tirgū. Tomēr, pat ja pēdējā minētā konstatācija var pierādīt, ka nebija formālu saistību vai faktiskas
saskaņošanas starp alus darītājiem, ar to nepietiek, lai pierādītu, ka tie nekad nav ņēmuši vērā informāciju, ar kuru notikusi
apmainīšanās inkriminētajās sanāksmēs, lai katrs kā vēlas noteiktu savu rīcību tirgū.
Līdz ar to prasītājām nav izdevies atspēkot prezumpciju, kas iedibināta ar iepriekš 186. punktā minēto judikatūru.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka izskatāmajā lietā ir izpildīti elementi, kas veido saskaņotas darbības, kuri izriet no iepriekš
46. un 47. punktā minētās judikatūras.
Šajos apstākļos ir jānorāda, ka Komisija bija tiesīga attiecīgo rīcību kvalificēt kā “nolīgumu kopumu un/vai saskaņotas darbības”,
ciktāl šī rīcība ietvēra gan elementus, kas kvalificējami kā “nolīgumi”, gan elementus, kas kvalificējami kā “saskaņotas darbības”.
Saskaroties ar saliktu faktoloģisko situāciju, dubultā kvalifikācija, ko Komisija veikusi apstrīdētā lēmuma 1. pantā, ir jāsaprot
nevis kā kvalifikācija, kas vienlaikus un kumulatīvi prasa pierādījumus, ka katrs no faktiskajiem apstākļiem ietver elementus,
kas veido nolīgumu un elementus, kuri veido saskaņotas darbības, bet gan tādējādi, ka tā apzīmē kopumu, kas ietver faktiskos
apstākļus, no kuriem noteikti ir tikuši kvalificēti kā nolīgumi un citi – kā saskaņotas darbības EKL 81. panta izpratnē, kurā
nav paredzēta specifiska kvalifikācija šāda veida saliktam pārkāpumam (skat. šajā ziņā iepriekš 44. punktā minēto spriedumu
lietā
Hercules Chemicals
/Komisija, 264. punkts).
Prasītājas tomēr apstrīd, ka tām pārmestajai rīcībai būtu bijis pret konkurenci vērsts mērķis. Tās it īpaši uzskata, ka sanāksmēm
nekad nav bijis mērķis slepeni saskaņot [savas nostājas] attiecībā uz rīcību, kas ir jutīga attiecībā uz konkurenci. Laiku
pa laikam varēja notikt, ka tiek apspriesta tirgus situācija, tostarp patēriņa cenas mājas patēriņa tirgū un tostarp piedāvājumi
kādiem “horeca” klientiem. Tomēr apspriedes esot attiekušās uz tādu sektoram svarīgu tēmu daudzumu un esot bijušas ar tik
neformālu un brīvu raksturu, ka tās neesot iespējams kvalificēt kā “saskaņošanu”.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka apspriedes par tirgum jutīgu informāciju, pat pieņemot, ka tās ir notikušas laiku pa laikam un veiktas
vienlaikus ar apspriedēm par tēmām, kas nav jutīgas, acīmredzami pēc sava rakstura bija tādas, lai iedibinātu koordināciju
tirgū un samazinātu nedrošību attiecībā uz paredzamo konkurentu rīcību. Jau ir ticis pierādīts, ka, pat ja saskaņošana starp
alus darītājiem nav vienmēr bijusi ļoti efektīva, apspriedes par cenām un precīzajiem klientiem piedāvātajiem nosacījumiem
ir tiem ļāvušas tuvu sekot noteiktiem savu konkurentu rīcības elementiem un noteikt savu pašu rīcību, pamatojoties uz iegūto
informāciju (skat. iepriekš 185.–189. punktu). Apstāklis, ka alus darītāju pārstāvji ir uzskatījuši par lietderīgu norādīt
šo informāciju savā dienas kārtībā un to minēt savā iekšējā saziņā, turklāt ir norāde par īpašo nozīmi, kāda šai informācijai
bija no viņu viedokļa, un apstiprinājums apstāklim, ka, pat ja konsultāciju pret konkurenci vērtais mērķis vienmēr netika
sasniegts, dalībnieki objektīvi uz to tiecās.
Visbeidzot, prasītājas apstrīd Komisijas secinājumu, ka
Heineken
bija iesaistīta apspriedēs starp
Interbrew
un
Bavaria
par alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu. Tās neapstrīd savu dalību attiecīgajās daudzpusējās sanāksmēs,
taču apgalvo, ka
Heineken
nebija aktīva attiecīgajā segmentā un ka tās ietekme attiecīgajās vienošanās nevar tikt secināta no apstākļa, ka
Grolsch
, cits alus darītājs, kas nedarbojās šajā segmentā, bija izteicis bažas par cenām attiecīgajā segmentā, ne arī no apstākļa,
ka
Bavaria
un
InBev
bija noteikušas kā mērķi paaugstināt cenu līmeni šajā segmentā (apstrīdētā lēmuma 249.–252. apsvērums).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ciktāl uzņēmums ir piedalījies, pat nespēlējot aktīvu lomu, sanāksmē,
kurā ir bijusi runa par pretlikumīgu saskaņošanu, tiek uzskatīts, ka tas ir minētajā saskaņošanā piedalījies, ja vien tas
nepierāda, ka tas ir atklāti no tās distancējies vai ka tas ir informējis pārējos dalībniekus, ka tas bija iecerējis attiecīgajā
sanāksmē piedalīties citu motīvu dēļ (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95,
T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95
līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 3199. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā vispirms ir jānorāda, ka, lai arī
Heineken
nav darbojusies alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentā, no
InBev
paziņojuma izriet (apstrīdētā lēmuma 54. un 247. apsvērums), ka cenas, kas tikušas piemērotas šajā segmentā, ir bijušas visu
četru alus darītāju, tostarp
Heineken
, kopēja problēma.
Turpinot ir jānorāda, ka prasītājas neapstrīd
Heineken
klātbūtni attiecīgajās pretlikumīgajās apspriedēs par cenām alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentā,
un šo apstākli turklāt apstiprina dažādi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 247.–251. apsvērumā. Prasītājas turklāt
arī neapgalvo, ka
Heineken
būtu atklāti distancējusies no minētajām diskusijām vai ka tā būtu informējusi pārējos alus darītājus, ka tā ir iecerējusi
attiecīgajās sanāksmēs piedalīties citu motīvu dēļ. Tādējādi apstāklis vien, ka
Heineken
nav bijusi aktīva loma šajās apspriedēs, ja arī pieņemtu, ka tas ir ticis pierādīts, nevar novērst tās atbildību.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka no lietas materiāliem izriet, ka
Heineken
iesaistīšanās apspriedēs par alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenām neaprobežojās tikai ar pasīvu dalību
šajās sanāksmēs un ar interesēm, kas tai bija attiecībā uz šo apspriežu iznākumu, bet tāpat ietvēra spiedienu, ko tā apzināti
izdarīja uz
Interbrew
un
Bavaria
, atsakoties paaugstināt tās pašas preču zīmju [preču] cenas, pirms tikušas paaugstinātas cenas alum, kas tiek pārdots, izmantojot
izplatītāja preču zīmes. Šāda spiediena īstenošanu turklāt apliecina gan
InBev
paziņojums (minēts apstrīdētā lēmuma 54. apsvērumā), gan dokuments par 1997. gada 12. maija sanāksmi (minēts apstrīdētā lēmuma
224. apsvērumā), kura interpretāciju prasītājas nav apstrīdējušas.
Ievērojot visu iepriekš minēto, nevar piekrist prasītāju argumentācijai, kas saistīta ar kļūdu tiesību piemērošanā.
Visbeidzot, tā kā prasītājas nav pierādījušas, ka apstrīdētajā lēmumā pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, piemērojot EKL 81. panta
1. punktu, tāpat ir jānoraida to argumentācija, kas pēc būtības pamatota uz to pašu pieņēmumu, ka Komisija kļūdaini interpretējusi
šo normu, pārkāpjot nevainīguma prezumpcijas principu, tādējādi nesniedzot pietiekamu pamatojumu pārkāpuma konstatācijai.
–       Secinājums
Atbilstoši iepriekš veiktajai piektā un sestā pamata pārbaudei, ir jānorāda, ka Komisijas konstatācija par laiku pa laikam
notikušu saskaņošanu attiecībā uz komercnosacījumiem, izņemot cenas, kuri piedāvāti individuālajiem patērētājiem “horeca”
sektorā Nīderlandē, nav juridiski pietiekami pierādīta un nevar tikt atbalstīta (skat. iepriekš 167.–177. punktu).
Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ, ciktāl tas apstiprina minēto attiecīgā pārkāpuma sastāvdaļu, kā arī jāgroza
naudas soda summa, kas līdz ar to noteikta prasītājām. Šī grozījuma konkrētās sekas tiks precizētas turpmāk 435. un 436. punktā.
Pārējā daļā piektais un sestais pamats ir jānoraida.

Par septīto pamatu, kas attiecas uz pārkāpuma ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apstrīd 1996. gada 27. februāra un 1999. gada 3. novembra kā sākuma un beigu datuma noteikšanu pārkāpumam, par
kuru tās tiek vainotas. Konkrētāk, tās uzskata, ka pārkāpuma sākums un beigas ir tieši jāpierāda ar pierādījumiem un uz tiem
attiecas nozīmīgāks pierādīšanas pierādījums, kas izskatāmajā lietā neesot ievērots, jo Komisijas rīcībā neesot bijuši tieši
pierādījumi par 1996. gada 27. februāra un 1999. gada 3. novembra sanāksmēs īstenoto apspriežu pret konkurenci vērsto saturu.
Attiecībā uz 1996. gada 27. februāra sanāksmi prasītājas uzskata, ka rokrakstā sagatavotās piezīmes, ko minējusi Komisija
apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā, attiecās uz vispārējo apspriedi par “šaubīgiem debitoriem” “horeca” sektorā, ko nevarot uzskatīt
par konkurenci ierobežojošu apspriedi.
Attiecībā uz 1999. gada 3. novembra sanāksmi prasītājas konstatē, ka pierādījums par tās pret konkurenci vērsto mērķi ir pamatots
uz
InBev
atbildi uz Komisijas informācijas pieprasījumu (minēta apstrīdētā lēmuma 221. apsvērumā). Tomēr tās uzskata, ka šai atbildei
pretrunā ir
Inbev
direktoru, kuri personīgi piedalījušies 1999. gada 3. novembra sanāksmē, specifiskākie paziņojumi.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pārkāpuma ilgums ir apstāklis, kas ietilpst pārkāpuma jēdzienā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam un kas galvenokārt ir jāpierāda
Komisijai. Šajā ziņā judikatūrā ir izvirzīta prasība, ka tādu pierādījumu trūkuma gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma
ilgumu, Komisija pamatojas vismaz uz pierādījumiem, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu
saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena datuma līdz otram (Vispārējās tiesas 1994. gada 7. jūlija
spriedums lietā T‑43/92
Dunlop Slazenger
/Komisija,
Recueil
, II‑441. lpp., 79. punkts, un iepriekš 91. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 51. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītājas apstrīd kā pārkāpuma sākuma, tā arī tā beigu datuma noteikšanu.
–       Par pārkāpuma sākuma datuma noteikšanu
Komisija ir izmantojusi 1996. gada 27. februāri kā attiecīgā pārkāpuma sākuma datumu, kas ir pirmās “Catherijne” sanāksmes
datums, par kuru tai bija tieši pierādījumi par četru alus darītāju klātesamību.
Kā ticis konstatēts iepriekš 167.–177. punktā, rokrakstā sagatavotās piezīmes par šo sanāksmi, kas minētas apstrīdētā lēmuma
67. apsvērumā, pašas par sevi nav pierādījumu kopums, kas var juridiski pietiekami pierādīt pārkāpuma, kas izpaudies kā laiku
pa laikam notikusi saskaņošana individuālajiem patērētājiem piedāvātajiem citiem komercnosacījumiem “horeca” sektorā, konstatāciju.
Tomēr šis apsvērums kā tāds nekavē šos pašus pierādījumus izmantot, lai noteiktu sākuma datumu pārkāpumam kopumā.
Ir jākonstatē, ka 1996. gada 27. februāra sanāksme bija daļa no virknes periodisku sanāksmju, kurās piedalījās vieni un tie
paši dalībnieki un kas notika līdzīgos apstākļos. Tās bija zināmas ar nosaukumiem “Catherijne saskaņošana” un “dienas kārtības
komisija”, apvienojot četru Nīderlandes alus darītāju –
Heineken
,
InBev
,
Grolsch
un
Bavaria
pārstāvjus, tās tika organizētas paralēli
CBK
oficiālajām sanāksmēm un to kontekstā notikušās apspriedes nekad nav tikušas atspoguļotas protokolos un gandrīz nekad – iekšējās
piezīmēs.
InBev
paziņojumā šīs sanāksmes arī ir parādītas kā tādas, kas ir daļa no sērijas, un pielikumā ir sniegta tabula, kas ietver uzvārdus,
adreses, datumus un vietas lielai daļai no tām, ietverot 1996. gada 27. februāra sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 44. apsvērums).
Jau ir ticis konstatēts, pamatojoties kā uz
InBev
paziņojumu, tā arī uz daudziem citiem pierādījumiem, ka sanāksmēm, kas bija daļa no šīs sērijas, bija pret konkurenci vērsts
mērķis (179.–184. punkts iepriekš). Tādējādi, pirmkārt, norāžu kopums parāda sanāksmju sistemātisko raksturu, kā arī to pret
konkurenci vērsto saturu, un, otrkārt,
InBev
paziņojumam ir nozīmīgs pierādījuma spēks, kas ļauj pierādīt, ja vien nav iesniegti pretēji pierādījumi, ka konkurences ierobežošanas
mērķis ir visām sanāksmēm, kas iekļaujas sistēmā, pat nepastāvot konkrētiem pierādījumiem šajā ziņā par daļu no tām.
Prasītājas būtībā uzskata, ka šāda loģika nebūtu bijis jāpiemēro, nosakot pārkāpuma sākuma un beigu datumus, apgalvojot, ka,
lai arī principā būtu pieļaujams uzskatīt, ka pārkāpums ir īstenots nepārtrauktā veidā laika periodā starp diviem precīziem
datumiem, pārkāpuma sākums un beigas ir pakļauts nozīmīgākam pierādīšanas pienākumam un ir tieši jāpierāda ar pierādījumiem.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai noteiktu pārkāpuma sākuma datumu, Komisija nav tikai pamatojusies uz pierādījumiem par 1996. gada
27. februāra sanāksmi.
Faktiski apstrīdētā lēmuma 466.–469. apsvērumā tā norāda attiecībā uz katru no iesaistītajiem alus darītājiem, ietverot prasītājas,
ka tas ir piedalījies pārkāpumā “vismaz laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim”. Apstrīdētā
lēmuma 56. apsvērumā tā turklāt precizē, ka saskaņā ar
InBev
paziņojumu pārkāpums ir sācies jau pirms 1996. gada, proti:
–        “1990. gadā vai vēl agrāk” attiecībā uz lēmumiem par “horeca” cenu paaugstināšanu;
–        “1993.–1994. gadā” attiecībā uz apspriedēm par atlaidēm un “horeca” tirdzniecības vietu transfēriem starp alus darītājiem;
–        “1987. gadā” attiecībā uz apspriedēm starp
Oranjeboom-Interbrew
un
Bavaria
par alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi.
Ievērojot
InBev
paziņojuma nozīmīgo pierādījuma spēku, Komisija varēja konstatēt, ka attiecīgais pārkāpums sākas vismaz datumā, kad notika
pirmās sanāksmes 1996. gadā, kuras ietvertas tabulā, kas pievienota pielikumā
InBev
paziņojumam, kurās
InBev
ir bijusi pārstāvēta pēc tam, kad tā ieguvusi
Oranjeboom
1995. gadā.
Ir jāatgādina, ka no
InBev
paziņojuma izriet, ka
Heineken
ir bijusi loma “Catherijne” sanāksmju organizēšanā no paša sākuma, 1993. vai 1994. gadā. Turklāt ir pierādīts, pirmkārt, ka
Heineken
bija pārstāvēta 1996. gada 27. februāra sanāksmē un ka, otrkārt, nākamajā 1996. gada 19. jūnija sanāksmē alus darītāji ir
īstenojuši pret konkurenci vērstas apspriedes (skat. rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā
un iepriekš 99. un 100. punktā). Lai arī
Heineken
dalība šajā sanāksmē nav tikusi pierādīta, pierādījumi par šo sanāksmi pierāda, ka ir tikusi apspriesta
Heineken
dalība iespējamā cenu paaugstināšanā divos posmos.
Ievērojot šos apsvērumus, Komisija pamatoti varēja konstatēt, ka prasītājas bija attiecīgajā pārkāpumā piedalījušās vismaz,
sākot ar 1996. gada 27. februāri.
Apstāklis, ka apstrīdētajā lēmumā nav apgalvota pārkāpuma pastāvēšana pirms šī datuma, faktiski ir piekāpšanās iepretī apstrīdētā
lēmuma adresātiem. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējai tiesai nav lūgts lemt par šīs piekāpšanās tiesiskumu vai pamatotību
(skat. šajā ziņā iepriekš 50. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
/Komisija, 340. un 341. punkts).
Šajos apstākļos attiecībā uz sanāksmi, kas iekļaujas regulāru sanāksmju sistēmā, kuru pret konkurenci vērstais raksturs ir
ticis juridiski pietiekami pierādīts, pārkāpuma sākuma datuma konstatējumu nevar likt apšaubīt prasītāju argumentācija, kas
saistīta ar konkrētu pierādījumu nepietiekamību attiecībā uz 1996. gada 27. februāra sanāksmes saturu.
Līdz ar to ir jānoraida iebildums par pārkāpuma sākuma datuma noteikšanu.
–       Par pārkāpuma izbeigšanas datuma noteikšanu
Komisija izmantojusi 1999. gada 3. novembri kā pārkāpuma izbeigšanas datumu visiem iesaistītajiem alus darītājiem (apstrīdētā
lēmuma 466.–469. apsvērums), kas ir pēdējās “Catherijne” sanāksmes datums, par kuru Komisijai ir tieši pierādījumi par četru
alus darītāju klātesamību. Šī sanāksme ir minēta kā pēdējā hronoloģiskajai tabulai, kas pievienota pielikumā
InBev
paziņojumam. Saskaņā ar
InBev
atbildi uz Komisijas informācijas pieprasījumu, 1999. gada 3. novembra sanāksme bija “
Catherijne
sanāksme (
horeca
jautājumi/dienas kārtības komisijas jautājumi)[;] kā vienmēr
Catherijne
apspriežu ietvaros tajā tika runāts galvenokārt par pārmērīgiem nolīgumiem un mierpilnu līdzās pastāvēšanu” (apstrīdētā lēmuma
221. apsvērums).
Prasītājas uzskata, ka šim paziņojumam pretrunā ir konkrētāki
InBev
direktoru, kas piedalījušies 1999. gada 3. novembra sanāksmē, paziņojumi, no kuriem tās min šādas rindkopas:
–        “1999. gada 19. augustā bija saskaņošana, kurā es piedalījos. 1999. gada 3. novembrī bija sanāksme, kurā piedalījās [..] k-gs
un es. Kā vienā gadījumā, tā otrā netika runāts konkrēti par rīcību tirgū. Sanāksmei vairāk bija neformāls raksturs”;
–        “Pastāv četru
horeca
direktoru (
Heineken
,
Grolsch
,
Bavaria
un
Interbrew
) sanāksmes. Es piedalījos tikai vienā no šīm sanāksmēm, 1999. gada 3. novembrī Enshedē [
Enschede
]. [..] k-gs ieradās ar mani, lai ar mani iepazīstinātu. Šai sanāksmei nebija īsta pamatojuma. Tā vairāk bija patīkama sanāksme
bez īpašas dienas kārtības. Tika izdarīti vispārīgi komentāri par atlaidēm. Man radās iespaids, ka jau ilgus gadus ir pastāvējusi
noteikta veida pakāpju atlaižu sistēma vai kritērijs atlaidēm, taču tas nekad nav ticis pateikts konkrētā veidā. Tika vienīgi
ļoti vispārīgā veidā runāts par kopējām atlaižu summām, kas ir bijusi izdevība norādīt uz noteiktiem incidentiem. Mans viedoklis
ir, ka pakāpju atlaižu [sistēma] nedarbojās. Katrs tirgus dalībnieks noteica pats savu stratēģiju. Iespējams, ir bijis noteikts
iebiedēšanas mēģinājums, taču katrs tomēr rīkojas pēc sava prāta”.
Ir jākonstatē, ka, pretēji prasītāju apgalvotajam, Komisijas izmantotie pierādījumi nav pretrunā šīm rindkopām. Norādes uz
“pārmērīgiem nolīgumiem” un uz “mierīgu līdzās pastāvēšanu”, kā arī uz “pakāpju atlaidēm” un uz “kritēriju atlaidēm” skaidri
attiecas uz “horeca” klientiem piemēroto atlaižu likmju saskaņošanu. Vienīgais precizējums, kas ieviests ar
InBev
direktoru paziņojumiem, attiecas uz apspriežu detalizētības līmeni, kas, kā tiek apgalvots, aprobežojies ar “vispārīgiem komentāriem”,
kā arī to ietekmes uz tirgu neesamību, proti, apstākli, ka “pakāpju atlaides nedarbojās”. Taču ir jau norādīts, ka ne apspriežu
vispārīgais raksturs, ne ietekmes uz tirgu neesamība pēc sava rakstura nenonāk pretrunā attiecīgās sanāksmes pārkāpjošajam
raksturam (skat. iepriekš 78. un 79. punktu).
Apstāklis, ka 1999. gada 3. novembra sanāksme iekļaujas pret konkurenci vērstu sanāksmju sistēmā (skat. iepriekš 213. un 214. punktu)
un ka aplūkotie temati bija saistīti ar iepriekšējām konkurenci ierobežojošām apspriedēm, turklāt parāda, ka paša sanāksmes
ielūguma mērķis bija nodrošināt vajadzīgos nosacījumus, lai turpinātu šīs apspriedes.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka pastāv noteikta pretruna starp
InBev
darbinieku paziņojumiem, uz ko atsaukušās prasītājas, no vienas puses, un
InBev
atbildi uz informācijas pieprasījumu, no otras puses, ir jāuzskata, ka pēdējā minētā pierādījuma spēks ir pārāks, ievērojot
judikatūru, saskaņā ar kuru paziņojums, kas sniegts uzņēmuma kā tāda vārdā, ir apveltīts ar augstāku ticamību nekā tā, kas
varētu būt atbildei, ko sniedzis tā personāla loceklis, lai kāda nebūtu tā personīgā pieredze vai viedoklis (iepriekš 90. punktā
minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 45. punkts).
Līdz ar to ir jānoraida iebildums par pārkāpuma beigu datuma noteikšanu un attiecīgi septītais pamats kopumā.

Par pirmo pamatu, kas saistīts ar labas pārvaldības principa pārkāpumu un Regulas Nr. 1/2003 27. panta pārkāpumu, ciktāl tas
attiecas uz atteikumu sniegt piekļuvi citu iesaistīto uzņēmumu sniegtajām atbildēm uz informācijas pieprasījumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas pārmet Komisijai, ka tā ir noraidījusi to lūgumu sniegt piekļuvi pārējo iesaistīto personu sniegtajām atbildēm
uz informācijas pieprasījumu, tādējādi ietekmējot prasītāju tiesības uz aizstāvību. Prasītājas uzskata, ka no apstrīdētā lēmuma
izriet, ka Komisija no šīm atbildēm ir ieguvusi pierādījumus, lai noteiktu pārkāpuma pastāvēšanu un lai pamatotu naudas soda
galīgo summu, un ka šīs atbildes ietvēra attaisnojošus pierādījumus, kuras tās būtu varējušas izmantot sev par labu. Tādējādi
tās apgalvo, ka, ievērojot procesuālo tiesību vienlīdzības principu, tām būtu bijis jābūt iespējai pārbaudīt šos pierādījumus,
lai autonomā veidā noteiktu savu aizstāvību.
Prasītājas it īpaši uzskata, ka tām būtu bijis jābūt piekļuvei
Bavaria
un
Grolsch
atbildēm, jo, kā izrietot no apstrīdētā lēmuma, šie alus darītāji esot snieguši autentisku interpretāciju dokumentiem, kas
pēc tam tikuši izmantoti kā apsūdzoši un attaisnojoši pierādījumi attiecībā uz prasītājām. Konkrētāk, prasītājas norāda, ka
apstrīdētā lēmuma 75. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
atbildēm paziņojumā par iebildumiem, lai pierādītu, ka tās ir piedalījušās 1996. gada 19. jūnija sanāksmē. Apstrīdētā lēmuma
124.–126. apsvērumā Komisija turklāt esot izmantojusi no
Bavaria
atbildēm izrietošo interpretāciju, lai pierādītu, ka 1997. gada 17. decembra sanāksmē ir tikušas apspriestas alus cenas.
Visbeidzot, prasītājas norāda, ka apstrīdētā lēmuma 135. apsvērumā Komisija atsaukusies uz apgalvojumiem, kas atrodami
Bavaria
atbildē, kā pierādījumu noteiktiem apsūdzošiem paziņojumiem, ko tās esot sniegušas 1998. gada 12. martā.
Prasītājas uzsver nozīmi, kāda ir piekļuves esamībai atbildei uz
InBev
paziņojumu par iebildumiem, ievērojot, ka, saskaņā ar prasītāju viedokli, Komisija būtībā ir pamatojusies uz šiem paziņojumiem,
pieņemot apstrīdēto lēmumu. Ilustratīvi prasītājas norāda, ka no apstrīdētā lēmuma 476. apsvēruma, kā arī no Komisijas un
InBev
sarakstes 2006. gada februārī var secināt, ka pēdējās minētās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem ietvēra attaisnojošus
pierādījumus.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu “tiesas procesos pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības[;]
tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, uz ko attiecas [tomēr ievērojot] uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu
aizsargāšanā [..]”.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesībās piekļūt lietas materiāliem, kas ir tiesību uz aizstāvību pamatā, paredzēts, ka Komisija
attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai,
pārbaudi (skat. šajā ziņā Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑199/99 P
Corus UK
/Komisija,
Recueil
, I‑11177. lpp., 125.–128. punkts, un Vispārējās tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1775. lpp., 81. punkts).
Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus
dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts).
Attiecībā uz apsūdzošajiem dokumentiem piekļuves dokumentam nesniegšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais
uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību,
un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tātad attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka iznākums,
pie kura savā lēmumā nonākusi Komisija, būtu bijis atšķirīgs, ja dokuments, kuram nav sniegta piekļuve, nebūtu pieņemams kā
pierādījums (iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 71.–73. punkts).
Savukārt attiecībā uz to, ka piekļuve nav sniegta attaisnojošam dokumentam, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka
neatklāšana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda,
ka tas būtu varējis šos dokumentus izmantot attaisnojumam savā aizstāvībā (iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
Hercules Chemicals
/Komisija, 81. punkts), pierādot, ka tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kas nav saskanīgi ar vērtējumiem, ko Komisija
veikusi paziņojuma par iebildumiem stadijā, un tādējādi būtu varējis kādā veidā ietekmēt lēmumā ietvertos vērtējumus (skat.
šajā ziņā iepriekš 51. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 75. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka paziņojuma par iebildumiem mērķis ir ierobežot pret uzņēmumu uzsāktā procesa priekšmetu un nodrošināt
tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tieši no šāda viedokļa paziņojumu par iebildumiem aptver procesuālās garantijas, ar kurām tiek īstenots aizstāvības tiesību
ievērošanas princips, starp kurām ir tiesības uz piekļuvi dokumentiem, kas ietverti Komisijas lietas materiālos.
Atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nav daļa no lietas materiāliem šī jēdziena īstajā nozīmē (skat. šajā ziņā iepriekš
195. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 380. punkts).
Attiecībā uz dokumentiem, kas nav daļa no lietas materiāliem, kas sagatavoti paziņojuma par iebildumiem paziņošanas brīdī,
Komisijai pienākums atklāt minētās atbildes citām iesaistītajām personām ir vienīgi tad, ja izrādās, ka tās ietver jaunus
apsūdzošus vai attaisnojošus pierādījumus.
Tāpat saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot [EKL]
81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (OV 2005, C 325, 7. lpp.), 27. punktu
parasti netiek piešķirta piekļuve citu pušu, uz kurām attiecas izmeklēšana, atbildēm uz Komisijas iebildumiem. Pusei ir piekļuve
šiem dokumentiem vienīgi tad, ja tie var ietvert jaunus pierādījumus – kā apsūdzoša, tā arī attaisnojoša rakstura – attiecībā
uz apgalvojumiem pret konkrēto pusi Komisijas paziņojumā par iebildumiem.
Šajā ziņā attiecībā, pirmkārt, uz jauniem apsūdzoša rakstura pierādījumiem, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Komisija,
lai pierādītu pārkāpumu, vēlas pamatoties uz pierādījumu, kas izriet no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, citiem uzņēmumiem
šajā procesā ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šo jauno pierādījumu (iepriekš 195. punktā minētais Vispārējās
tiesas spriedums apvienotajās lietās
Tribunal Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 386. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 50. punkts).
Dokuments var tikt uzskatīts par apsūdzošu pierādījumu tikai tad, ja Komisija to ir izmantojusi pamatojumam, ka ir konstatēts
pārkāpums, ko esot izdarījis uzņēmums. Lai uzņēmums pierādītu, ka pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību, nepietiek ar to, ka
šis uzņēmums pierāda, ka tas administratīvā procesa laikā nav varējis izteikt savu viedokli par dokumentu, kas kādā veidā
izmantots apstrīdētajā lēmumā. Tam ir jāpierāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā šo dokumentu izmantojusi kā papildu pierādījuma
elementu, lai apstiprinātu pārkāpumu, kurā esot piedalījies uzņēmums (Vispārējās tiesas 2003. gada 16. decembra spriedums
apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija,
Recueil
, II‑5761. lpp., 35. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītājas uzskata, ka pierādījumus, kas izriet no
Bavaria
un
Grolsch
sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, Komisija ir izmantojusi kā jaunus apsūdzošus pierādījumus. Šajā ziņā tās
norāda uz apstrīdētā lēmuma 75., 124.–126. un 135. apsvērumu.
Vispirms, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 75. apsvērumu – tajā izdarīta atsauce uz rindkopu no
Bavaria
uz paziņojumu par iebildumiem sniegtās atbildes, kurā ir norādīts, ka bija “ļoti iespējams”, ka
Heineken
ir bijusi pārstāvēta 1996. gada 19. jūnija sanāksmē. Lai arī Komisija ir izmantojusi šo citātu, tomēr tā ir tāpat norādījusi,
ka lietas materiāli neietver nekādu šī apstākļa pierādījumu. No attiecīgā apsvēruma neizriet, ka
Heineken
būtu faktiski bijusi pārstāvēta attiecīgajā sanāksmē, bet gan vienīgi, ka katrā ziņā tā ir piedalījusies iepriekšējā sanāksmē
un nākamajās sanāksmēs.
Šajos apstākļos attiecīgās rindkopas citāts no
Bavaria
sniegtās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nevar tikt uzskatīts par jaunu apsūdzošu pierādījumu.
Turpinot, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 124. un 126. apsvērumu par 1997. gada 17. decembra sanāksmi ir jākonstatē, ka no
apstrīdētā lēmuma 117.–121. apsvēruma skaidri izriet, ka šīs sanāksmes mērķis ir ticis pierādīts, pamatojoties uz pierādījumiem,
kas ietverti lietas materiālos.
Šajā ziņā vienīgi, lai atbildētu uz iesaistītā uzņēmuma argumentiem, Komisija apstrīdētā lēmuma 124. un 126. apsvērumā ir
izdarījusi norādi uz
Bavaria
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem sniegto alternatīvo interpretāciju. Turklāt no šiem apsvērumiem izriet, ka
Bavaria
izvirzītā interpretācija nav tikusi uzskatīta par iespējamu un Komisija to nav izmantojusi.
Visbeidzot, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 135. apsvērumu, kurā sniegts kopsavilkums par citu interpretāciju, ko sniegusi
Bavaria
attiecībā uz lietas materiāliem par 1998. gada 12. marta sanāksmi, ir jānorāda, ka minētā interpretācija ir tikusi tieši noraidīta
apstrīdētā lēmuma 136. apsvērumā un ka tā tādējādi nav tikusi izmantota kā papildu apsūdzošs pierādījums.
Šo apsvērumu kontekstā ir jākonstatē, ka prasītājas nav pierādījušas, ka Komisija ir izmantojusi papildu apsūdzošus pierādījumus,
kas izriet no pārējo iesaistīto lietas dalībnieku sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem.
Otrkārt, kas attiecas uz jaunajiem attaisnojošajiem pierādījumiem, no judikatūras izriet, ka Komisijai nav pienākuma padarīt
tos pieejamus pēc pašas iniciatīvas. Gadījumā, ja Komisija administratīvā procesa laikā noraidījusi prasītājas lūgumu sniegt
piekļuvi dokumentiem, kas nav izmeklēšanas materiālos, aizstāvības tiesību pārkāpumu var konstatēt tikai tad, ja ir pierādīts,
ka administratīvā procesa iznākums varētu būt bijis atšķirīgs gadījumā, ja prasītājai šī procesa laikā būtu bijusi piekļuve
attiecīgajiem dokumentiem (iepriekš 195. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 383. punkts).
Turklāt prasītājas nevarēja pamatoties uz apsvērumu, kas izriet no iepriekš 51. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija (126. punkts), saskaņā ar kuru nevarētu būt vienīgi Komisijas uzdevums noteikt dokumentus, kas ir lietderīgi
iesaistītā uzņēmuma aizstāvībai. Minētais apsvērums, kas attiecas uz dokumentiem, kuri ietverti Komisijas lietas materiālos,
nevarētu būt piemērojams atbildēm, ko uz Komisijas paziņotajiem iebildumiem snieguši citi lietas dalībnieki.
Tādējādi, pretēji prasītāju apgalvotajam, aizstāvības tiesību ievērošana principā nevarētu Komisijai radīt pienākumu izpaust
attiecīgās atbildes citiem lietas dalībniekiem, lai tie varētu pārbaudīt iespējamu attaisnojošu pierādījumu neesamību.
Ciktāl prasītājas atsaucas uz, kā apgalvots, attaisnojošu pierādījumu esamību neizpaustajās atbildēs, tām ir jāsniedz pirmā
norāde par šo dokumentu lietderību to aizstāvībā.
Konkrētāk, tām ir jāmin potenciālie attaisnojošie pierādījumi vai jāiesniedz norāde, kas apliecina to pastāvēšanu un attiecīgi
to lietderību lietas vajadzībām (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 351.–359. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītājas apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma 476. apsvēruma, kā arī no sarakstes starp Komisiju un
InBev
pēc atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izriet, ka
InBev
sniegusi norādes, ko iespējams saprast tādējādi, ka ar tām tiek apstrīdēta, pirmkārt, slepeno nolīgumu īstenošana un, otrkārt,
attiecīgā pārkāpuma pastāvēšana vai ilgums.
Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz apgalvoto norādi par apskatāmo slepeno nolīgumu faktiskās īstenošanas neesamību ir jāatgādina,
ka apstāklis, ka citas iesaistītas puses savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem būtībā izvirzījušas tos pašus argumentus
kā prasītājas, lai apgalvotu, ka aizliegtā vienošanās nav tikusi īstenota, nevar būt attaisnojošs pierādījums (skat. šajā
ziņā iepriekš 257. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 353. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz apgalvoto norādi, ar kuru apstrīd pārkāpuma pastāvēšanu vai ilgumu, ir jāpiebilst, ka, šo argumentu
pamatojot, prasītājas atsaucas uz
InBev
padomnieka 2006. gada 21. februāra vēstuli, kas nosūtīta, atbildot uz Komisijas jautājumiem, kurā norādīts, ka: “[viņa] klientiem
nebija [..] nekāda nodoma jebkādā veidā mazināt savu lomu apgalvotajos apstākļos, ne arī apstrīdēt pārkāpuma pastāvēšanu vai
ilgumu pēc būtības”. Pretēji prasītāju apgalvotajam, no šī precizējuma vien neizriet, ka
InBev
atbilde uz paziņojumu par iebildumiem būtu varējusi ietvert norādes, kas varētu būt attaisnojoši pierādījumi.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītājas nav norādījušas attaisnojošus pierādījumus, kas varētu izrietēt no citu iesaistīto
uzņēmumu sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem un attiecīgi nav iesniegušas nekādu norādi uz to lietderību aizstāvībai.
Līdz ar to ir jānorāda iebildums, kas izriet no tā, ka attiecīgajās atbildēs, kā tiek apgalvots, bijuši iekļauti attaisnojoši
pierādījumi.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par otro pamatu – par labas pārvaldības principa, “rūpības principa” un sacīkstes principa pārkāpumu, kas izriet no rūpīgas
un neitrālas izmeklēšanas neesamības
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas pārmet Komisijai, ka tā nav rūpīgi un neitrāli izmeklējusi visus atbilstošos pierādījumus lietā un ir selektīvi
izmantojusi lietas materiālos ietvertos elementus, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka ir izdarīts EKL 81. panta pārkāpums.
Konkrētāk, tās apgalvo, ka Komisija pamatojusi apsūdzošu pierādījumu uz paziņojumiem, ko
InBev
izdarījusi saistībā ar savu pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu, lai arī tie bijuši nenoteikti, pretrunīgi un nav
bijuši pamatoti tikai uz paziņojumu autoru konstatācijām un tādējādi daļēji ir ietvēruši “pierādījumus, kas izriet no baumām”.
Turklāt prasītājas norāda, ka izmeklēšanas procesa laikā Komisija pārkāpusi labas pārvaldības principu, neņemot vērā to argumentus
un īpaši noraidot to iesniegtos pierādījumus, lai pierādītu, ka Nīderlandes alus tirgus attiecīgajā periodā nebija attīstījies
tādā veidā, kas norādītu uz nolīgumu par cenām pastāvēšanu.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka starp garantijām, ko piešķir Savienības tiesiskā kārtība administratīvajā procesā, it
īpaši ir iestādes pienākums rūpīgi un neitrāli pārbaudīt visus atbilstošos lietas apstākļus (Tiesas 1991. gada 21. novembra
spriedums lietā C‑269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I‑5469. lpp., 14. punkts).
Izskatāmajā lietā attiecībā uz apgalvojumu, ka Komisija neesot rūpīgi un neitrāli pārbaudījusi pierādījumus, ir jāatgādina
– kā tas jau ticis konstatēts, iepriekš apskatot piekto un sesto pamatu, ka Komisija ir atsaukusies uz pietiekamiem pierādījumiem
par EKL 81. panta pārkāpuma pastāvēšanu, ciktāl tas attiecas uz divām attiecīgā pārkāpuma sastāvdaļām (skat. iepriekš 163. punktu).
Pārbaudot šos pamatus, Vispārējā tiesa jau ir novērtējusi prasītāju pārmetumus attiecībā uz
InBev
paziņojuma, kā arī administratīvā procesa laikā iesniegto pierādījumu par pretējo vērtējumu.
Konkrētāk, ciktāl ar prasītāju argumentiem mēģina apšaubīt
InBev
paziņojuma pierādījuma spēku, jo tas esot nenoteikts, pretrunīgs un ietverot “pierādījumu, kas izriet no baumām”, tie ir
jānoraida iemeslu, kas minēti, izskatot piekto un sesto pamatu iepriekš 70.–90. punktā, dēļ.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka prasītāju argumentācija, kas saistīta ar apgalvoto pilnīgas, rūpīgas un neitrālas izmeklēšanas
neesamību, saplūst ar argumentiem, kas izvērtēti saistībā ar piekto un sesto pamatu iepriekš, un neprasa autonomu pārbaudi.
Līdz ar to šo pamatu nevar apmierināt.

Par trešo pamatu, kas izriet no nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas būtībā izvirza nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu tādēļ, ka Komisijas loceklis, kas atbildīgs par konkurences
jomu, Nīderlandes televīzijas programmā esot paziņojis, ka “patērētājs par savu alu maksā pārāk dārgi” un tādējādi esot iepriekš
spriedis par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu Nīderlandes alus tirgū.
Prasītājas tādējādi uzskata, ka pārkāpums ir ticis atainots kā pierādīts fakts jau labu laiku pirms administratīvā procesa
beigām un pat pirms tam bijusi iespēja reaģēt uz paziņojumu par iebildumiem.
Turklāt attiecīgā Komisijas locekļa izdarītais publiskais paziņojums neesot ļāvis Komisijai objektīvi un, aplūkojot no vajadzīgā
attāluma, izskatīt argumentus, ko prasītājas iesniegušas, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka prasītāju argumentācijai, kas saistīta ar nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, nav nozīmes, risinot
šo strīdu.
Pārkāpuma esamība ir jāizvērtē tikai uz Komisijas apkopoto pierādījumu pamata. Ciktāl administratīvajā procesā ir faktiski
pierādīta pārkāpuma esamība, pierādījums par to, ka Komisija šī procesa laikā priekšlaikus izpaudusi savu pārliecību, ka šis
pārkāpums pastāv, nav tāds, kas var padarīt neesošu pieradījumu par pašu pārkāpumu (iepriekš 195. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 726. punkts).
Katrā gadījumā komentāri, ko izteicis Komisijas loceklis Nīderlandes televīzijas pārraidē, saistībā ar Komisijas iesaistīšanās
piemēriem minot, ka alus darītāju rīcības dēļ Nīderlandes patērētāji “par savu alu ir maksājuši pārāk dārgi”, lai arī šo komentāru
izvēle bijusi neveiksmīga, nav tādi, kas pierādītu, ka Komisija bijusi iepriekš izlēmusi savu lēmumu.
Ir jānorāda, ka Komisija kā kolēģija apspriežas uz lēmuma projekta pamata. Šajā ziņā, pretēji prasītāju norādītajam, attiecīgā
Komisijas locekļa komentāri, minot Komisijas virzītās lietas, nekādi nenozīmēja, ka Komisija uzskatīja, ka alus darītāju vaina
jau ir pierādīta.
Ievērojot, ka attiecīgā Komisijas locekļa vārdu izvēle nenozīmēja nekādu konstatējumu attiecībā uz prasītāju vainu, šos apsvērumus
nevar likt apšaubīt prasītāju izvirzītais apstāklis, ka attiecīgie komentāri ir bijuši izteikti, pirms prasītājas bija varējušas
reaģēt uz paziņojumu par iebildumiem. Tātad šis apstāklis tāpat neļauj secināt, ka Komisija atbildes, ko prasītājas sniegušas
uz paziņojumu par iebildumiem, nav izvērtējusi objektīvā veidā un aplūkojot no vajadzīgā attāluma.
Ņemot vērā šos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par ceturto pamatu, kas izriet no saprātīga termiņa pārkāpuma
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tādēļ, ka kopējais procesa ilgums, kā arī ilgums katram no to veidojošajiem
etapiem ir nozīmīgi pārsniedzis to, ko varētu uzskatīt par saprātīgu ilgumu. Konkrētāk, tās apgalvo, ka tās nav varējušas
sagatavot savu aizstāvību, jo periodā pirms paziņojuma par iebildumiem saņemšanas nebija skaidrs izmeklēšanas konkrētais priekšmets.
Tās tāpat uzsver, ka, ievērojot gadu paiešanu, ir ietekmētas atmiņas par apstākļiem, ko ir pārmetusi Komisija.
Komisija norāda, ka tā apstrīdētā lēmuma 497.–500. apsvērumā ir tieši atzinusi, ka procesa ilgums ir bijis pārāk ilgs un ka
tā izņēmuma kārtā ir piešķīrusi samazinājumu prasītājām noteiktajam naudas sodam. Turklāt tā piebilst, ka, lai arī saprātīga
termiņa ievērošana administratīvajos procesos ir atzīta pastāvīgajā judikatūrā, šī termiņa pārkāpšana var pamatot lēmuma,
ar kuru konstatēts pārkāpums, atcelšanu vienīgi tad, ja ir pierādīts, ka šī principa pārkāpums negatīvi ietekmē iesaistīto
uzņēmumu tiesības uz aizstāvību.
Šajā ziņā Komisija uzskata, ka prasītājām adresētais 2000. gada 17. marta lēmums par pārbaudi, pretēji prasītāju norādītajam,
ir tām ļāvis zināt galveno pārkāpuma daļu, kā arī tirgus un periodu, uz kuru tas attiecās. Saskaņā ar Komisijas viedokli,
šajā lēmumā jau ir izdarīta norāde uz pret konkurenci vērstajām darbībām, kas attiecas uz cenu noteikšanu, tirgu sadali un/vai
informācijas apmaiņu Nīderlandes alus tirgus sektorā, kā mazumtirdzniecības tirgū, tā arī “horeca” tirgū. Vēl jo vairāk prasītāju
argumenti nevarētu būt pieņemami, ievērojot jautājumu, kas tām uzdoti – sākot ar 2001. gadu, detalizēto raksturu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saprātīga termiņa ievērošana administratīvā procesa laikā konkurences politikas jomā ir
vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums
apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 167.–171. punkts, un 2006. gada 21. septembra spriedums lietā C‑113/04 P
Technische Unie
/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 40. punkts).
Lai piemērotu šo principu, ir jānošķir administratīvā procesa divas stadijas, proti, izmeklēšanas pirms paziņojuma par iebildumiem
stadija un stadija, kas atbilst pārējam administratīvajam procesam, katrai no tām atbilstot pašai savai iekšējai loģikai (iepriekš
286. punktā minētais spriedums lietā
Technische Unie
/Komisija, 42. punkts).
Pirmais periods, kas turpinās līdz paziņojumam par iebildumiem, sākas dienā, kad Komisija, izmantojot likumdevēja piešķirtās
pilnvaras, veic tādus pasākumus, ar kuriem tiek pārmesta pārkāpuma izdarīšana un kuri tai ļauj formulēt nostāju par procedūras
virzienu. Savukārt otrais periods sākas no paziņojuma par iebildumiem un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai. Tai jāļauj
Komisijai galīgi izlemt par pārmesto pārkāpumu (iepriekš 286. punktā minētais spriedums lietā
Technische Unie
/Komisija, 43. punkts).
–       Par administratīvā procesa ilgumu
Izskatāmajā lietā ievadam ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 498. apsvērumā ir atzinusi, ka administratīvā procesa
ilgums ir bijis pārāk ilgs un ka tā ir par šo apstākli vainojama.
Faktiski ir jānorāda, ka, ciktāl tas attiecas uz administratīvā procesa pirmo stadiju, proti, stadiju, kas ilga no brīža,
kad prasītājām tika paziņots lēmums par pārbaudi 2000. gada martā līdz paziņojuma par iebildumiem saņemšanai 2005. gada augustā,
ir pagājis 65 mēnešus ilgs periods.
Tā kā pārbaudes izmeklēšanas laikā ir tikušas veiktas 2000. gada martā un aprīlī, kopējo šīs administratīvā procesa stadijas
ilgumu nevarētu attaisnot tikai ar apstākli, ka Komisija lietas dalībniekiem laika periodā no 2001. līdz 2005. gadam ir nosūtījusi
virkni informācijas pieprasījumu.
Tādējādi, nepastāvot papildu informācijai vai attaisnojumam no Komisijas puses attiecībā uz cītīgām izmeklēšanas darbībām
šajā periodā, procesa pirmās stadijas ilgums ir jāuzskata par pārmērīgu (skat. šajā ziņā iepriekš 245. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 77. punkts).
Administratīvā procesa otrā stadija, kas ilgst no paziņojuma par iebildumiem saņemšanas līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai
2007. gada aprīlī, ir ilgusi 20 mēnešus, tādējādi, nepastāvot papildu attaisnojumam, pārsniedzot parasti lēmuma pieņemšanai
nepieciešamo termiņu.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka attiecīgā administratīvā procesa ilgums ir bijis pārāk ilgs un to izraisīja bezdarbība, par kuru
vainojama Komisija, izraisot saprātīga termiņa principa pārkāpumu.
–       Par administratīvā procesa pārliecīgā ilguma ietekmi uz apstrīdētā lēmuma likumību
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka saprātīga termiņa principa pārkāpuma konstatācija var izraisīt lēmuma, ar kuru konstatēts
pārkāpums, atcelšanu vienīgi tad, ja procesa ilgumam ir bijusi ietekme uz procesa iznākumu (skat. šajā ziņā iepriekš 286. punktā
minēto spriedumu lietā
Technische Unie
/Komisija, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā prasītājas uzskata, pirmkārt, ka pārliecīgais administratīvā procesa pirmās stadijas ilgums ir kaitējis
to aizstāvības tiesībām, jo tās nav precīzi varējušas identificēt Komisijas veiktās izmeklēšanas priekšmetu līdz paziņojuma
par iebildumiem saņemšanai, kas esot kaitējis to iespējām apkopot attaisnojošus pierādījumus.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītājas kļūdaini apgalvo, ka nav varējušas identificēt izmeklēšanas priekšmetu līdz paziņojuma
par iebildumiem saņemšanai.
Pirmkārt, lēmumā par pārbaudi, kas nosūtīts
Heineken NV
un
Heineken Holding NV
2000. gada 17. martā, noteikts, ka Komisijas izmeklēšana attiecas uz konkrētām pret konkurenci vērstām darbībām, tādām kā
“cenu noteikšana, tirgu sadale un/vai informācijas apmaiņa Nīderlandes alus sektorā, kā attiecībā uz mazumtirdzniecības tirgu,
tā arī
horeca
tirgū”. Otrkārt,
Heineken NV
2001. gada oktobrī nosūtītie informācijas pieprasījumi precizēja sanāksmju veidus, datumus, kā arī vietas, kas ir Komisijas
veiktās izmeklēšanas priekšmets.
Pretēji prasītāju apgalvotajam, šie paziņojumi tām ļāva pietiekami precīzā veidā zināt izmeklēšanas priekšmetu, pārkāpumus,
par ko tās var tikt apsūdzētas, kā arī konkrētā tirgus segmentus, un attiecīgi ir tām ļāvis identificēt un apkopot iespējamos
attainojošos pierādījumus.
Turklāt prasītājas, lai arī tās, izmantojot argumentu, kas izriet no grūtībām apkopot noteiktus attaisnojošus pierādījumus,
norāda, ka iesaistīto personu darbinieku atmiņas ir kļuvušas nenoteiktākas, nav pamatojušas šo apgalvojumu ar konkrētiem pierādījumiem
un, konkrētāk, nav precizējušas attiecīgos darbiniekus un iemeslus, kādēļ būtu bijis izšķiroši svarīgi prasīt informācju no
tiem, lai īstenotu tiesības uz aizstāvību, kā arī apstākļus, kādēļ vairs nebija iespējams iegūt informāciju no šīm personām
(skat. šajā ziņā iepriekš 286. punktā minēto spriedumu lietā
Technische Unie
/Komisija, 64. punkts).
Turklāt atbilstoši vispārējam rūpības pienākumam, kas ir visiem uzņēmumiem vai uzņēmumu asociācijām, prasītājām ir jārūpējas
par to, lai to grāmatvedībā vai arhīvos tiktu pienācīgi uzglabāti dokumenti, kas ļauj no jauna izklāstīt to darbību, ar mērķi
it īpaši, lai to rīcībā būtu nepieciešamie pierādījumi tiesas vai administratīvo lietu gadījumā. Ciktāl prasītājām bija nosūtīti
Komisijas informācijas pieprasījumi saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā regulā par
[EKL 81.] un [EKL 82. panta] piemērošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), tām vēl jo vairāk bija jārīkojas ar īpašu rūpību un jāveic
visi lietderīgie pasākumi, lai saglabātu pierādījumus, kas saprātīgi varēja būt to rīcībā (skat. šajā ziņā iepriekš 245. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 87. punkts).
Šajos apstākļos nevar piekrist prasītāju apgalvojumam, ka tās no izmeklēšanas sākuma nebija informētas par tās priekšmetu
un par Komisijas iespējamajiem iebildumiem, tā ka tās nevarēja sagatavot savu aizstāvību un apkopot attaisnojošos dokumentus,
kas bija to rīcībā.
Ievērojot iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka prasītājas nav pierādījušas kaitējumu to aizstāvības tiesībām, kas izrietētu
no administratīvā procesa pārliecīga ilguma.
Līdz ar to ceturtais pamats ir noraidāms kā nepamatots.

Par astoto pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpuma, pamatnostādņu pārkāpuma, vienlīdzīgas attieksmes,
tiesiskās drošības, samērīguma un “saprātīga rakstura” principu pārkāpuma, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu
attiecībā uz naudas soda summas noteikšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apstrīd veidu, kādā Komisija izskatāmajā lietā ir aprēķinājusi naudas soda pamatsummu un, konkrētāk, tās vērtējumu
attiecībā uz pārkāpuma smagumu, diferencētu attieksmi, palielinājuma koeficientu, kas piemērots prevencijas nolūkā, un palielinājumu
pārkāpuma ilguma dēļ. Būtībā tās uzskata, ka pārkāpums nedrīkstēja tikt kvalificēts kā sevišķi smags un ka Komisija nav ievērojusi
savu pienākumu norādīt pamatojumu, ciktāl tā nav sniegusi pietiekamus iemeslus, kas attaisnotu noteiktus posmus gala summas
noteikšanā, it īpaši ietekmi uz tirgu. Turklāt prasītājas apgalvo, ka Komisija ir nozīmīgi atkāpusies no tās agrākās lēmumu
pieņemšanas prakses, it īpaši kas attiecas uz 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2003/569/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru
(Lieta IV/37.614/F3 PO –
Interbrew
un
Alken-Maes
, OV 2003, L 200, 1. lpp.). Visbeidzot, saskaņā ar prasītāju viedokli, ciktāl Komisija neesot pareizi noteikusi pārkāpuma
ilgumu, būtu bijis jāpiemēro pamatsummas samazinājums.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija ar lēmumu var noteikt uzņēmumiem un uzņēmumu
apvienībām naudas sodus, ja tie ar nodomu vai aiz neuzmanības pārkāpj EKL 81. pantu. Saskaņā ar šo pašu tiesību normu attiecībā
uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, naudas sods nevar pārsniegt 10 % no tā kopējā apgrozījuma
iepriekšējā komercdarbības gadā.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi. Šajā
aprēķina metodē, kas ir aprakstīta Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai [aprēķināšanai], ir iekļauti dažādi
elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 normām (skat. šajā
ziņā 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 112. punkts).
Turklāt tādās jomās kā naudas soda summas noteikšana saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, kurās Komisijai ir šāda rīcības brīvība,
tās vērtējumu tiesiskuma pārbaude aprobežojas ar acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamības pārbaudi (skat. šajā ziņā Vispārējās
tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T‑241/18
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 79. punkts).
Tomēr Komisijas rīcības brīvība un ierobežojumi, ko tā tai ir uzlikusi, nekādā gadījumā netraucē Savienības tiesu neierobežotās
kompetences izmantošanā (iepriekš 50. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 538. punkts), un šo kompetenci tā var izmantot, lai atceltu, samazinātu vai palielinātu Komisijas noteiktā
naudas soda summu (skat. šajā ziņā Tiesas 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I‑1331. lpp., 60.–62. punkts).
Šis pamats būtībā ietver četras daļas, kas attiecas, pirmkārt, uz attiecīgā pārkāpuma smagumu, otrkārt, uz diferencētas attieksmes
piemērošanu un sākumsummas noteikšanu, treškārt, sākumsummas palielināšanu preventīvai iedarbībai un, ceturtkārt, palielinājumu
pārkāpuma ilguma dēļ.
Vispārīgākā veidā prasītājas tāpat izvirza iebildumu, kas izriet no tiesiskās drošības principa pārkāpuma, ievērojot tām ar
apstrīdēto lēmumu noteiktā naudas soda neparedzamo raksturu.
–       Par pirmo sadaļu par pārkāpuma smaguma novērtējumu
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, lai noteiktu naudas soda apmēru, ir jāņem vērā pārkāpuma ilgums un smagums.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pārkāpuma smagumu nosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem – tādiem kā īpašie lietas
apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība
(Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 241. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑125/07 P,
C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 91. punkts).
Konkrētāk, saskaņā ar pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu, novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, faktiskā
ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms.
Neierobežotas kompetences attiecībā uz pārbaudi ietvaros Vispārējai tiesai jāvērtē, vai uzliktā naudas soda apmērs ir samērīgs
salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu, un jālīdzsvaro pārkāpuma smagums un apstākļi, uz kuriem atsaucas prasītājas (skat. šajā
ziņā Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 136. punkts).
Prasītājas izvirza trīs iebildumus, lai apšaubītu to, kā Komisija noteikusi pārkāpuma smagumu. Pirmkārt, tās iebilst pret
pārkāpuma kvalifikāciju par sevišķi smagu, ievērojot vienošanās raksturu un mērķi. Otrkārt, tās pārmet Komisijai, ka tā nav
pārbaudījusi aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu un nav ievērojusi savu pienākumu norādīt pamatojumu šajā ziņā. Treškārt,
tās uzskata, ka, pretēji Komisijas secinājumiem, konkrētā tirgus ģeogrāfiskais apjoms būtu bijis jāņem vērā kā mīkstinošs
apstāklis, nosakot pārkāpuma smagumu.
Saistībā ar pirmo iebildumu prasītājas apgalvo, ka, ciktāl rīcība, par kuru apsūdz, ir aprobežojusies ar vispārēju viedokļu
apmaiņu par tirgus apstākļiem un nav izpaudusies kā saskaņošana par konkrētu rīcību, pārkāpumu var kvalificēt tikai kā mazāk
smagu vai smagu. Turklāt tās uzsver, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atteikusies no vairākiem pārkāpuma elementiem salīdzinājumā
ar paziņojumu par iebildumiem.
Ir jāatgādina, ka sevišķi smagus pārkāpumus pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešā ievilkuma izpratnē veido “galvenokārt
horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi un tirgus sadales kvotas”.
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šāda veida aizliegtās vienošanās ir daļa no vissmagākajiem konkurences tiesību
pārkāpumiem, jo tās atbilstoši to mērķim tiecas skaidri un vienkārši iznīcināt konkurenci starp uzņēmumiem, kas tos īsteno,
un tādējādi ir pretrunā Savienības pamatmērķiem (skat. šajā ziņā iepriekš 316. punktā minēto 2005. gada 25. oktobra spriedumu
lietā
Groupe Danone
/Komisija, 147. punkts un tajā minētā judikatūra).
Taču, tā kā Komisija ir pamatoti konstatējusi, ka prasītājas bija piedalījušās pārkāpumā, ko veidoja nolīgumu un/vai saskaņotu
darbību kopums, kura mērķis bija ierobežot konkurenci kopējā tirgū, it īpaši saskaņojot cenas un cenu paaugstināšanas un sadalot
klientus, nevar piekrist prasītāju argumentam, ka pārkāpums nevarēja tikt uzskatīts par sevišķi smagu.
Apstrīdētā lēmuma 442. apsvērumā veiktajā konstatācijā, ka pārkāpums izskatāmajā lietā tā rakstura dēļ atbilstoši pamatnostādnēm
ir jākvalificē kā sevišķi smags, tādējādi nav pieļauta kļūda. Šo secinājumu nevar padarīt spēkā neesošu apstāklis, ka noteikti
paziņojumā par iebildumiem norādīti pārkāpuma elementi nav izmantoti apstrīdētajā lēmumā, ciktāl tajā norādīti elementi, kas
attaisno pārkāpuma kvalificēšanu par sevišķi smagu.
Saistībā ar to otro iebildumu par aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu, prasītājas uzskata, ka, ievērojot jūtamas ietekmes
uz tirgu neesamību, Komisija kļūdaini pārkāpumu kvalificējusi kā sevišķi smagu. Tās pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā
konstatācijas šajā ziņā, kas ietvertas ekspertu ekonomiskajā ziņojumā, ko tās ir iesniegušas administratīvās izmeklēšanas
laikā, kura rezultāti turklāt esot apstiprināti ar citu ekspertu ziņojumu, ko tās esot pasūtījušas pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Tās turklāt uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, tikai apliecinot, ka pārkāpuma ietekme nebija
nosakāma. Turklāt no lēmuma 453. un 457. apsvēruma izrietot pretējs secinājums.
Ir jāatgādina, ka, kaut arī pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu minētā pārkāpuma
smagumu, runa ir par vienu no vairākiem kritērijiem, tādiem kā pārkāpuma raksturs un ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Tāpat no pamatnostādņu
1.A punkta pirmās daļas izriet, ka šī ietekme ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir nosakāma.
Tāpat ir jānorāda, ka horizontālās aizliegtās vienošanās par cenām vai tirgu sadali, par ko ir runa šajā lietā aplūkojamā
pārkāpuma gadījumā, var kvalificēt kā sevišķi smagas tikai to rakstura dēļ vien un Komisijai nav pienākuma pierādīt pārkāpuma
konkrēto ietekmi uz tirgu. Pārkāpuma konkrētā ietekme ir tikai viens no elementiem, kas, ja tā ir nosakāma, var ļaut Komisijai
paaugstināt naudas soda sākumsummu, pārsniedzot minimālo paredzamo summu EUR 20 miljonu apmērā (Tiesas 2009. gada 3. septembra
spriedums lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 74. un 75. punkts).
Izskatāmajā lietā apstrīdētā lēmuma 452. apsvērumā Komisija ir noteikusi:
“Šīs procedūras ietvaros nav iespējams noteikt, kādas bija nolīgumu kopuma, kas veido pārkāpumu, faktiskās sekas Nīderlandes
tirgū, un Komisija tādējādi nepamatojas uz konkrētu ietekmi atbilstoši pamatnostādnēm, saskaņā ar kurām konkrētā ietekme ir
jāņem vērā, ja to iespējams noteikt [..]. Tādējādi Komisija neņems vērā konkrēto ietekmi uz tirgu, lai noteiktu izskatāmajā
lietā piemērojamos naudas sodus.”
Turpinot, apstrīdētā lēmuma 455. apsvērumā, kas ietver secinājumu par pārkāpuma smagumu, Komisija secina:
“Ievērojot pārkāpuma raksturu un apstākli, ka tas ir attiecies uz visu Nīderlandes teritoriju, uzņēmumi, kas ir šī lēmuma
adresāti, ir izdarījuši sevišķi smagu [EKL] 81. panta pārkāpumu.”
No šīm rindkopām izriet, ka, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, Komisija nav pamatojusies uz pārkāpuma ietekmi uz tirgu, bet
gan uz pārkāpuma raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, ņemot vērā konstatētā pārkāpuma raksturu, kura priekšmets bija cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošana,
kā arī laiku pa laikam notikusi saskaņošana par klientu sadali, Komisija varēja likumīgi neņemt vērā pārkāpuma ietekmi uz
tirgu.
Šajos apstākļos prasītājas vēl jo vairāk nevarēja pārmest Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā ekspertu ziņojumu, ko tās tai bija
iesniegušas administratīvā procesa laikā, lai pamatotu savu argumentu, ka pārkāpumam nav bijis ietekmes uz tirgu.
Turklāt attiecībā uz fakultatīvu elementu saistībā ar naudas soda summas noteikšanu, kas turklāt nav ticis ņemts vērā izskatāmajā
lietā, prasītājas nevarēja Komisijai likumīgi pārmest, ka tā nav izskaidrojusi motivāciju savai konstatācijai attiecībā uz
pārkāpuma konkrētās ietekmes nenosakāmo raksturu.
Turklāt prasītājas kļūdaini uzskata, ka no apstrīdētā lēmuma 453. un 457. apsvēruma izriet, ka Komisija faktiski ir ņēmusi
vērā ietekmi uz tirgu, nosakot naudas soda summu.
No apstrīdētā lēmuma 452. apsvēruma skaidri izriet, ka Komisija nav ņēmusi vērā attiecīgo ietekmi. Ar šo konstatējumu pretrunā
nenonāk motīvi, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 453. un 457. apsvērumā, uz ko atsaukušās prasītājas. Tādējādi apstrīdētā lēmuma
453. apsvērumā Komisija ir vienīgi novērtējusi konkrētā tirgus apjomu, nenovērtējot pārkāpuma ietekmi uz šo tirgu. Apstrīdētā
lēmuma 457. apsvērumā tā ir tikai atgādinājusi nepieciešamību individualizēt sākumsummas saistībā ar diferencētu attieksmi,
ievērojot katra iesaistītā uzņēmuma rīcības individuālo nozīmi.
Līdz ar to prasītāju otrais iebildums nav pamatots.
Ar savu trešo iebildumu par konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomu prasītājas min Nīderlandes nelielo teritoriju un ierobežoto
nozīmi, kāda ir alus tirgum tās kopējā ekonomikā. Tās turklāt uzskata, ka tikai apstāklis, ka kopējā alus darītāju tirgus
daļa bija vairāk nekā 90 % no Nīderlandes tirgus, nekavē pārkāpumu kvalificēt kā mazāk smagu vai smagu, it īpaši Komisijas
agrāko lēmumu kontekstā.
Apstrīdētā lēmuma 453. apsvērumā Komisija, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, ir ņēmusi vērā apstākli, ka “apskatāmo uzņēmumu
kopējā tirgus daļa Nīderlandes tirgū pārsniedza 90 %”. Komisija tāpat ir konstatējusi, ka pārkāpums attiecās gan uz “horeca”
sektoru, gan mājas patēriņa sektoru. Tādējādi tā secināja, ka “aizliegtās vienošanās priekšmets ir bijuši 90 % no kopējā Nīderlandes
tirgus”.
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka visa dalībvalsts teritorija ir nozīmīga kopējā tirgus daļa (Tiesas 1983. gada 9. novembra
spriedums lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 28. punkts).
Tādējādi, konstatējusi, ka pārkāpums attiecās uz 90 % Nīderlandes alus tirgus un ka tas attiecās uz katru no galvenajiem tirdzniecības
sektoriem šī tirgus ietvaros, Komisija pamatoti varēja ņemt vērā konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomu, lai kvalificētu pārkāpumu
kā sevišķi smagu.
Turklāt ir jāatgādina, ka tādi pārkāpumi kā nolīgumi vai saskaņotas darbības, kas īpaši attiecas uz cenu noteikšanu un klientu
sadali, saskaņā ar judikatūru, pamatojoties tikai uz to raksturu, var izraisīt pārkāpuma kvalifikāciju par sevišķi smagu,
bez nepieciešamības, lai šādu rīcību raksturotu īpašs ģeogrāfisks plašums.
Šo secinājumu turklāt apstiprina tas, ka, ja aptuvenajā smagu pārkāpumu aprakstā ir minēts, ka “visbiežāk tie izpaužas kā
horizontāli vai vertikāli ierobežojumi [..], kuri tiek piemēroti daudz stingrāk, kuriem ir lielāka ietekme uz tirgu un kuru
ietekme attiecas uz plašām kopējā tirgus zonām”, tad sevišķi smagu pārkāpumu aptuvenajā aprakstā savukārt nav minētas nekādas
prasības par konkrētu ietekmi uz tirgu, ne arī ietekme uz īpašu ģeogrāfisko apgabalu (iepriekš 316. punktā minētais 2005. gada
25. oktobra spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 150. punkts).
No tā izriet, ka apstāklis, ka attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms ietver valsts dimensiju, katrā ziņā neizslēdz izskatāmajā
lietā izdarītā pārkāpuma kvalificēšanu kā sevišķi smagu.
Šāds risinājums vēl jo vairāk ir skaidri redzams, ciktāl tas attiecas uz, kā tiek apgalvots, ierobežoto nozīmi, kāda ir alus
tirgum Nīderlandes ekonomikā, jo konkrētās preces tirgus apjoms principā nav elements, kas obligāti ir jāņem vērā, bet ir
tikai viens no atbilstošajiem elementiem, lai novērtētu pārkāpuma smagumu un noteiktu naudas soda summu (skat. šajā ziņā Tiesas
2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 132. punkts).
Ievērojot visus šos apsvērumus, trešais iebildums, kā arī šī pamata pirmā daļa kopumā nevar tikt apmierināta.
–       Par otro daļu – par sākumsummas noteikšanu un diferencētas attieksmes piemērošanu
Prasītājas apstrīd tām noteiktā naudas soda sākumsummu, pirmkārt, atsaucoties uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu,
ievērojot Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi un, konkrētāk, naudas sodus, kas noteikti Beļģijas alus darītājiem ar Lēmumu 2003/569/EK.
Atsaucoties uz šī paša principa pārkāpumu, tās tāpat norāda uz noteiktiem Komisijas lēmumiem par pārkāpumiem, kas skar vienas
dalībvalsts tirgu, kuru dēļ pārkāpums kvalificēts kā “smags”, vai tādu sākumsummu noteikšanu, kuras ir zemākas par izskatāmajā
lietā noteikto.
Ievadā ir jāuzsver, pirmkārt, ka Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse nav juridisks ietvars naudas sodiem konkurences
jomā (Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 292. punkts) un, otrkārt, ka Komisijai Regulas Nr. 17 un Regulas Nr. 1/2003 ietvaros ir rīcības brīvība,
nosakot naudas sodu summu, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas (Vispārējās tiesas 2004. gada
29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 216. punkts), un kompetence jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni šīs politikas vajadzībām (iepriekš
314. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 169. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītājām uzliktā naudas soda summas noteikšana ir tikusi veikta saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta
3. punktu, ievērojot attiecīgā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Šajā ziņā prasītājas nevar secināt pamatotu argumentu tikai no
apstākļa, ka savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē Komisija līdzīgu rīcību ir sodījusi, nosakot mazākus naudas sodus nekā
tie, kas prasītājām noteikti izskatāmajā lietā.
Šajos apstākļos prasītājas tāpat nevar pamatoties uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Tiesa ir atkārtoti nolēmusi,
ka Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse nav juridisks ietvars naudas sodiem konkurences jomā un ka lēmumiem par citām
lietām ir tikai norādošs raksturs attiecībā uz iespējamu diskriminācijas pastāvēšanu, ievērojot, ka ir mazticami, ka lietu
konkrētie apstākļi, tādi kā tirgi, preces, uzņēmumi un attiecīgie periodi, būtu identiski (skat. iepriekš 314. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 233. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā attiecībā uz prasītāju argumentāciju, izvirzot pārkāpuma kvalifikāciju un naudas sodu līmeni, kas noteikti ar lēmumiem
par noteiktiem pārkāpumiem, kuri aprobežojas ar vienu dalībvalsti, ir jānorāda, ka, izņemot pēdējo minēto apstākli, prasītājas
neapgalvo izvirzīto pārkāpumu identiskumu, it īpaši attiecībā uz precēm, uzņēmumiem un attiecīgajiem periodiem. Tātad šī argumentācija
nevar būt pietiekama, lai pierādītu apgalvoto diskriminējošo attieksmi.
Attiecībā uz Lēmumu 2003/569/EK, prasītājas atsaucas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, pamatojoties uz apstākli,
ka iesaistītajiem Beļģijas alus darītājiem noteiktie naudas sodi ir bijuši daudz zemāki nekā tie, kas noteikti ar apstrīdēto
lēmumu, lai arī ne pārkāpumu raksturs, ne attiecīgo tirgu apstākļi nav parādījuši atšķirības, kas attaisnotu šo neatbilstību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija pārkāpumu smagumu vērtē, pamatojoties uz daudziem elementiem, kas neizriet no ierobežota
vai izsmeļoša vērā ņemamo kritēriju saraksta, un ka turklāt tai nav pienākuma piemērot precīzu matemātisku formulu – vienalga,
vai tas attiektos uz kopējo noteiktā naudas soda summu vai tās sadalījumu dažādos elementos (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada
13. janvāra spriedumu lietā T‑67/01
JCB Service
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 187. un 188. punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajos apstākļos naudas sodu, kas noteikti divu lēmumu par dažādiem pārkāpumiem adresātiem, tieša salīdzināšana rada risku
deformēt specifiskās funkcijas, ko pilda dažādas naudas soda aprēķināšanas stadijas. Naudas sodu galīgās summas atspoguļo
apstākļus, kas ir specifiski katras aizliegtās vienošanās gadījumā, kā arī vērtējumus tieši izskatāmās lietas gadījumam.
No visa iepriekš minētā izriet, ka attiecībā uz noteikto naudas sodu līmeni prasītāju situāciju nevar salīdzināt ar uzņēmumu,
uz kuriem attiecās izvirzītie agrākie lēmumi, situāciju.
Ievērojot šos apsvērumus, ir jānoraida iebildums, kas saistīts ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ņemot vērā Komisijas
agrāko lēmumu pieņemšanas praksi.
Otrkārt, prasītājas norāda, ka Komisija ir piemērojusi diferencētu attieksmi, kas izriet no kļūdainiem pieņēmumiem, pārkāpjot
“saprātīga rakstura”, vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus, un nav pienācīgi pamatojusi savu lēmumu šajā ziņā.
Šajā ziņā, pirmkārt, prasītājas kļūdaini apgalvo, ka Komisija esot piemērojusi diferencētu attieksmi, pamatojoties uz pārkāpuma
faktisko ietekmi uz tirgu, kas ir pretrunā apstrīdētā lēmuma 452. apsvērumā norādītajam secinājumam, saskaņā ar kuru minētā
ietekme nav tikusi ņemta vērā.
Prasītāju arguments izriet no kļūdainas apstrīdētā lēmuma 457. apsvēruma izpratnes, kurš tikai atgādina pamatnostādņu 1.A punkta
sestajā daļā izteikto apsvērumu, saskaņā ar kuru par noteikta smaguma pārkāpumu gadījumos, kad iesaistīti vairāki uzņēmumi,
kā tas ir attiecībā uz karteļiem, var līdzsvarot vispārēju sākumsummu, lai noteiktu specifisku sākumsummu, ņemot vērā katra
uzņēmuma konkrēto nozīmi un tādējādi faktisko ietekmi uz konkurenci, it īpaši, ja pastāv nozīmīgas atšķirības uzņēmumu, kas
izdarījuši viena veida pārkāpumu, lielumā.
Pretēji prasītāju apgalvotajam, “katra uzņēmuma pārkāpjošās rīcības konkrētās nozīmes un tādējādi faktiskās ietekmes uz konkurenci”
vērā ņemšana attiecas uz aizliegtas vienošanās dalībnieku sadalīšanu kategorijās, ievērojot to lielumu attiecīgajā tirgū references
periodā, un nenozīmē, ka tiek vērā ņemta pārkāpuma, skatot to kopsakarā, ietekme uz tirgu.
Pretēji prasītāju norādītajam, diferencētas attieksmes piemērošana, pamatojoties uz šo tiesību normu, neprasa ņemt vērā pārkāpuma
faktisko ietekmi uz tirgu un tādējādi nenozīmē, ka Komisija būtu konstatējusi, ka attiecīgajam pārkāpumam būtu bijusi šāda
ietekme.
Otrkārt, atsaucoties uz “saprātīga rakstura” un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, ievērojot apstākli, ka
InBev
bija ieguvusi naudas soda imunitāti, prasītājas tikai izvirzīja argumentāciju, kas jau noraidīta iepriekš 70.–90. punktā,
kura izriet no
InBev
ziņojuma, kā tiek apgalvots, nenoteiktā un pretrunīgā rakstura.
Attiecībā uz apgalvoto nepietiekamo pamatojumu par diferencētas attieksmes piemērošanu ir jānorāda, ka būtiskās formas prasības,
kādas ir pienākuma norādīt pamatojumu naudas soda aprēķinam, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir izpildītas, ja Komisija savā
lēmumā norāda vērtējuma elementus, kas tai ļāvusi novērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu (skat. iepriekš 286. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 463. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā no apstrīdētā lēmuma 458. apsvēruma izriet, ka, lai noteiktu konkrēto, prasītājām atbilstošo sākumsummu,
Komisija ir atsaukusies uz alus pārdošanu, ko tās realizējušas Nīderlandē pārkāpuma pēdējā pilnajā kalendāra gadā, proti,
1998. gadā. Prasītājas ir iekļautas pirmajā kategorijā no relatīvās ietekmes tirgū viedokļa, pamatojot ar to, ka alus pārdošana,
ko tās bija realizējušas, bija daudz lielāka nekā pārējo alus darītāju īstenotā.
Ciktāl Komisija ir norādījusi prasītāju 1998. gadā realizēto apgrozījumu kā pamatu to iekļaušanai pirmajā kategorijā, nevar
piekrist prasītāju apgalvojumam, kas saistīts ar pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Šajā ziņā apsvērumi, kas it īpaši
norādīti apstrīdētā lēmuma 458. apsvērumā, ir pietiekami, lai ļautu prasītājām zināt apstrīdētā lēmuma pamatojumu šajā ziņā
un lai Vispārējās tiesas rīcībā būtu pietiekami elementi, lai tā varētu veikt savu pārbaudi (skat. šajā ziņā Tiesas 2008. gada
22. maija spriedumu lietā C‑266/06 P
Evonik Degussa
/Komisija un Padome, Krājumā nav publicēts, 103. punkts).
Visbeidzot, ir jānorāda, ka Komisijas izmantotā pieeja šajā ziņā pilnībā atbilst kritērijiem, kas iedibināti ar pamatnostādnēm
un iepriekš minēto judikatūru, ciktāl uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, tirdzniecības apgrozījums references periodā
ir lietderīga norāde par to individuālo nozīmi tirgū. Attiecīgi sākumsummas noteikšana, kas izriet no šādas pieejas, kā tāda
nevar izraisīt samērīguma principa pārkāpumu.
Ievērojot iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija nav pārkāpusi prasītāju izvirzītos principus, nosakot sākumsummu un piemērojot
diferencētu attieksmi, un nav pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu šajā ziņā.
Tādējādi šī pamata otrā daļa ir jānoraida.
–       Par trešo daļu – par palielinājumu preventīvas iedarbības dēļ
Prasītājas uzskata, ka, piemērojot attiecīgo palielinājuma koeficientu, Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma
un tiesiskās drošības principus.
Ir jāatgādina, ka, lai noteiktu naudas soda summu, Komisijai ir jārūpējas par tā preventīvo iedarbību (Tiesas 1983. gada 7. jūnija
spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 106. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3255. lpp., 63. punkts).
Šajā ziņā Komisija var it īpaši ņemt vērā attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu (skat. šajā ziņā iepriekš 367. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts, un iepriekš 314. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 243. punkts).
Tāpat pamatnostādņu 1.A punkta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka jāņem vērā pārkāpuma autoru reālā ekonomiskā spēja nodarīt
būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, kas ļauj
tai nodrošināt pietiekami preventīvo raksturu.
Izskatāmajā lietā atbilstoši šiem apsvērumiem Komisija ir norādījusi, ka naudas soda summa ir jānosaka tādā līmenī, kas nodrošinātu
pietiekamu preventīvo iedarbību, ievērojot katra uzņēmuma lielumu (apstrīdētā lēmuma 463. apsvērums).
Šajā pašā apsvērumā Komisija attiecībā uz prasītājām sākumsummai ir piemērojusi palielinājuma koeficientu 2,5, ievērojot
Heineken
nozīmīgo lielumu, kas izriet no tās ievērojamā apgrozījuma pasaulē pēdējā finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
datuma, par kuru bija pieejami dati.
Šajā ziņā attiecībā uz prasītāju apgalvojumu par palielinājumiem, kas piemēroti agrākajos Komisijas lēmumos, ir jāatgādina,
ka Komisijai ir rīcības brīvība, nosakot naudas sodu summas, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību
normas. Tas, ka Komisija iepriekš piemēroja konkrēta apmēra naudas sodus noteikta veida pārkāpumiem, nevar liegt tai iespēju
jebkurā brīdī palielināt šo apmēru, lai nodrošinātu, ka tiek īstenota konkurences politika, un lai pastiprinātu naudas sodu
preventīvo iedarbību (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑68/04
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, II‑2511. lpp., 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi apstāklis, ka savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē Komisija piemērojusi zemākus palielinājuma koeficientus attiecībā
uz
Heineken
pielīdzināma lieluma uzņēmumiem, nevar būt pamats ne attiecīgā palielinājuma nesamērīgam un diskriminējošam raksturam, ne
juridiskās drošības principa pārkāpumam.
Attiecībā uz apgalvoto pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ir jākonstatē, ka, norādot, pirmkārt, uz nepieciešamību noteikt
naudas sodu summu līmenī, kas nodrošina pietiekamu preventīvu iedarbību, un, otrkārt,
Heineken
nozīmīgo lielumu, kas izriet no tā ievērojamā pasaules tirdzniecības apgrozījuma (apstrīdētā lēmuma 463. apsvērums), Komisija
ir norādījusi juridiski pietiekamus elementus, kas ņemti vērā, lai prevencijas mērķiem palielinātu sākumsummu attiecībā uz
prasītājām, tādējādi tām ļaujot uzzināt pamatojumu šim palielinājumam, kas veikts, ievērojot to konkrēto situāciju, un īstenot
savas tiesības, kā arī ļaujot tiesai veikt savu pārbaudi.
Norādot iemeslus, kas pamato naudas soda apmēru, Komisijai nav pienākuma norādīt skaitliskus elementus, no kuriem tā, it īpaši
attiecībā uz meklēto preventīvo iedarbību, ir vadījusies, īstenojot savu rīcības brīvību (skat. šajā ziņā Tiesas 2000. gada
16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 39.–48. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑330/01
Akzo Nobel
/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 125. punkts).
Turklāt attiecībā uz vērtējumu, kas pamatoti veikts, ievērojot attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu, prasītājas kļūdaini
uzskata, ka, nosakot attiecīgo palielinājuma koeficientu, Komisijai esot pienākums ņemt vērā citus apstākļus, tādus kā pārkāpuma
raksturs, tā ietekmes uz tirgu apgalvotā neesamība, apstāklis, ka pārkāpums ticis izbeigts pirms izmeklēšanas uzsākšanas vai
ka administratīvais process bijis pārmērīgi ilgs.
Ievērojot iepriekš izklāstīto, šī pamata trešā daļa ir jānoraida.
–       Par ceturto daļu – par palielinājumu pārkāpuma ilguma dēļ
Apstrīdētā lēmuma 466. apsvērumā Komisija konstatē, ka
Heineken
piedalījās pārkāpumā vismaz laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim, proti, trīs gadus un astoņus
mēnešus. Līdz ar to naudas soda sākumsumma attiecībā uz prasītājām ir tikusi palielināta par 35 %, proti, par 10 % par katru
pilnu pārkāpuma gadu un par 5 % par atlikušo sešus mēnešus vai vairāk ilgo periodu.
Prasītājas apšauba šo vērtējumu, apstrīdot Komisijas konstatācijas par attiecīgā pārkāpuma sākuma un beigu datumiem.
Ir jānorāda, kā jau konstatēts, izvērtējot septīto pamatu iepriekš 210.–229. punktā, ka Komisija ir pamatoti nospriedusi,
ka pārkāpuma ilgums attiecībā uz prasītājām atbilda laika periodam no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim.
Šajā ziņā Komisijas veiktais palielinājums par 35 % naudas soda sākumsummai nevar tikt apšaubīts.
Tādējādi nevar piekrist ceturtajai daļai par pārkāpuma ilgumu.
–       Par apgalvoto tiesiskās drošības principa pārkāpumu
Prasītājas apgalvo, ka naudas soda summa, kā to noteikusi Komisija, pat provizoriski nebija paredzama.
Ir jāatgādina, ka tiesiskā drošība ir Savienības tiesību vispārējs princips, ar kuru īpaši ir izvirzīta prasība, ka Savienības
tiesiskajam regulējumam, kas ietver nelabvēlīgas sekas privātpersonām, ir jābūt skaidram un precīzam, un attiecībā uz konkrētajām
personām tā piemērošanai ir jābūt paredzamai (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
No šī principa obligāti izriet pārkāpumu sastāvu un sodu likumības princips, ar kuru tiek prasīts, lai pārkāpumi un par tiem
uzliekamie sodi būtu skaidri noteikti likumā (iepriekš 362. punktā minētais spriedums lietā
Evonik Degussa
/Komisija un Padome, 39. punkts).
Ir svarīgi šajā ziņā atgādināt, ka, lai gan Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts atstāj Komisijai plašu rīcības brīvību,
regula tomēr tās izmantošanu ierobežo, nosakot objektīvus kritērijus, kas Komisijai ir jāievēro. Tā, pirmkārt, iespējami piemērojamajai
naudas soda summai ir skaitlisks un absolūts maksimālais apmērs, tādējādi naudas soda maksimālais apmērs, ko var piemērot
kādam uzņēmumam, ir iepriekš nosakāms. Otrkārt, šīs rīcības brīvības izmantošana tāpat ir ierobežota ar noteikumiem, ko Komisija
pati sev ir noteikusi pamatnostādnēs, Komisijas administratīvajai praksei turklāt esot pilnībā pakļautai Savienības tiesas
pārbaudei. Tā saprātīgs uzņēmējs, vajadzības gadījumā saņemot juridisku konsultāciju, var pietiekami precīzi paredzēt aprēķināšanas
metodi un kārtību, kādā nosaka naudas sodu lielumu par tā attiecīgu rīcību, un tas, ka šim uzņēmējam iepriekš nav precīzi
zināms naudas sodu apmērs, ko Komisija uzliks katrā atsevišķā gadījumā, nav uzskatāms par soda tiesiskuma principa pārkāpumu
(skat. šajā ziņā iepriekš 362. punktā minēto spriedumu lietā
Evonik Degussa
/Komisija un Padome, 50.–55. punkts).
Turklāt uzņēmumiem, kas ir iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā var tikt uzlikts naudas sods, jāņem vērā iespēja,
ka Komisija var jebkurā brīdī izlemt paaugstināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā ar iepriekš piemēroto naudas sodu apmēru
(iepriekš 314. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 229. un 230. punkts). Apstāklis, ka Komisija jebkurā brīdī var pārskatīt vispārējo naudas sodu līmeni kontekstā
ar citas konkurences politikas ieviešanu, tādējādi attiecīgajiem uzņēmumiem ir saprātīgi paredzams (skat. šajā ziņā iepriekš
367. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
/Komisija, 48. punkts).
Izskatāmajā lietā attiecībā uz pārkāpumu, kas pēc sava rakstura ir sevišķi smags, ko veido rīcība, kuras pretlikumīgumu Komisija
apstiprinājusi vairākkārt, šie apsvērumi vēl jo vairāk ir piemērojami.
Tādējādi, pat ja prasītājas iepriekš nevar precīzi zināt naudas sodu līmeni, kurus Komisija noteiks attiecīgajā lietā, it
īpaši ņemot vērā naudas sodu vispārējā līmeņa palielināšanu, kas notikusi pēc pārkāpuma, šis apstāklis nenorāda uz tiesiskās
drošības un sodu tiesiskuma principu pārkāpumu, ciktāl, kā tas ticis konstatēts, izskatot šo pamatu, Komisija izmantojusi
savu rīcības brīvību, ievērojot kā juridisko ietvaru, kas noteikts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktā, un precizējumus
Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūrā, tā arī rīcības noteikumus, ko tā pati sev noteikusi pamatnostādnēs.
Šis pamats, kā arī astotais pamats kopumā līdz ar to ir jānoraida kā nepamatots.

Par devīto pamatu – par to, ka nav ņemti vērā atbildību mīkstinoši apstākļi
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka apstāklis, ka 1999. gada 3. novembris ir noteikts kā pārkāpuma izbeigšanas datums, lai arī
Komisijas veiktās pārbaudes notikušas tikai 2000. gada 22. un 23. martā, Komisijai būtu bijis jāņem vērā, lai samazinātu naudas
soda pamatsummu.
Otrkārt, tās apgalvo, ka tās pārkāpuma laikā nekad nav paaugstinājušas savu cenu mājas patēriņa sektorā. Tādējādi inkriminētā
saskaņošana nekad neesot notikusi. Ievērojot, ka aptuveni 62 % alus tiek pārdots mājas patēriņa izplatīšanas kanālā, neīstenošana
esot pierādīta attiecībā uz lielāko daļu to tirdzniecības. Turklāt “horeca” sektora struktūras sarežģītība un necaurskatāmība
padarīja neiespējamu patiesa konkurenci ierobežojoša nolīguma vai patiesas konkurenci ierobežojošas saskaņošanas īstenošanu.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Šī pamata ietvaros prasītājas būtībā uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi pamatnostādnes, ciktāl tā nav pienācīgi ņēmusi vērā
atbildību mīkstinošus apstākļus, kas saistīti, pirmkārt, ar pārkāpuma izbeigšanu pirms tās pirmās iesaistīšanās, un, otrkārt,
attiecīgo prettiesisko nolīgumu faktisku nepiemērošanu.
Vispirms, attiecībā uz pirmo norādīto apstākli ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatnostādņu 3. punktu Komisijas noteiktā naudas
soda pamatsumma tiek samazināta tostarp, ja apsūdzētais uzņēmums pārkāpumu izbeidz pēc pirmās Komisijas iejaukšanās.
Šāda naudas soda pamatsummas samazinājuma piešķiršana ir obligāti saistīta ar lietas apstākļiem, kuri Komisijai var likt to
nepiemērot uzņēmumam, kurš ir prettiesiska nolīguma dalībnieks. Konkrētāk, ja atbildību mīkstinoša apstākļa piemērošana tiktu
atzīta situācijās, kurās uzņēmums ir tāda acīmredzami prettiesiska nolīguma dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt,
ka tas ir pārkāpums, tas varētu mudināt uzņēmumus turpināt būt slepenā nolīguma dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot,
ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties, ka, ja to rīcība tiktu atklāta, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu,
pārtraucot pārkāpumu. Šāds atzinums liegtu jebkādu uzliktā naudas soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta
lietderīgo iedarbību (Tiesas 2009. gada 9. jūlija spriedums lietā C‑511/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑5843. lpp., 104. un 105. punkts).
Faktiski tas ir atbildību mīkstinošs apstāklis, kas, ievērojot EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību, ir jāinterpretē
sašaurināti, un tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi var attaisnot šī apstākļa ņemšanu vērā (Vispārējās tiesas 2006. gada
27. septembra spriedums lietā T‑59/02
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3627. lpp., 337. un 338. punkts).
Konkrētāk, ar nodomu izdarīta pārkāpuma izbeigšana nevar tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu apstākli, ja to noteikusi
Komisijas iejaukšanās (skat. iepriekš 396. punktā minēto 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑59/02
Archer Daniels Midland
/Komisija, 341. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tieši pamatojoties uz kļūdaino pieņēmumu, prasītājas izvirza
a fortiori
argumentu, norādot, ka attiecīgais atbildību mīkstinošais apstāklis vēl jo vairāk ir jāatzīst gadījumā, kad pārkāpums izbeigts
pirms Komisijas pirmās iejaukšanās.
Turklāt, pat pieņemot, ka šie apsvērumi nav piemērojami ar to pašu nozīmi gadījumā, kad pārkāpums izbeigts pēc likumpārkāpēja
iniciatīvas pirms Komisijas pirmās iejaukšanās, tomēr attiecīgā atbildību mīkstinošā apstākļa atzīšana principā nevar būt
atbilstoša attiecībā uz rīcību, kura izdarīta ar nodomu un kuras pretlikumību Komisija apstiprinājusi vairākkārt.
Tādējādi Komisija pamatoti varēja apstrīdētā lēmuma 475. apsvērumā norādīt, ka attiecībā uz izskatāmās lietas pārkāpumu, kas
pēc sava rakstura ir sevišķi smags un acīmredzami prettiesisks, apstāklis, ka uzņēmums izbeidz inkriminēto rīcību pirms jebkādas
Komisijas iejaukšanās, nepelna, ka to ņem vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli.
Turklāt, lai gan prasītājas apgalvo, ka Komisija pagātnē ir parādījusi atšķirīgu nostāju attiecībā uz apskatāmo atbildību
mīkstinošo apstākli, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstāklis vien, ka Komisija savā agrākajā lēmumu pieņemšanas
praksē ir uzskatījusi, ka noteikti elementi ir atbildību mīkstinoši apstākļi naudas soda noteikšanas mērķiem, nenozīmē, ka
tai būtu pienākums veikt tādu pašu vērtējumu vēlākā lēmumā (iepriekš 316. punktā minētais 2005. gada 25. oktobra spriedums
lietā
Groupe Danone
/Komisija, 395. punkts).
Ievērojot šos apsvērumus, nevar piekrist prasītāju argumentācijai attiecībā uz to, ka kā atbildību mīkstinošs apstāklis atzīstama
to pārkāpjošās rīcības izbeigšana pirms Komisijas pirmās iejaukšanās.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvoto atbildību mīkstinošo apstākli, kas saistīts ar nolīgumu īstenošanas neesamību, ir jāvērtē,
vai prasītāju izvirzītie argumenti ir pēc rakstura tādi, kas apstiprina, ka laika posmā, kurā prasītājas bija nolīgumu dalībnieces,
tās faktiski atturējās, rīkojoties tirgū, no to piemērošanas, ievērojot konkurenci, vai vismaz to, ka tās skaidri un būtiski
pārkāpa pienākumus, kas attiecās uz šīs aizliegtās vienošanās īstenošanu, tādā mērā, ka traucēja tās darbību (skat. šajā ziņā
Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 113. punkts).
Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 477. apsvērumā norādīja, ka neviens dalībnieks nav pierādījis, ka tas būtu atturējies
no attiecīgo nolēmumu piemērošanas, jo laiku pa laikam notikusi neīstenošana nav “pilnīga un visaptveroša noslēgto nolīgumu
noraidīšana”.
Prasītājas kritizē šos apsvērumus, norādot, ka mājas patēriņa sektorā
Heineken
pārkāpuma periodā nekad nav paaugstinājusi savas cenas un ka attiecībā uz “horeca” sektoru tirgus struktūra ir tik sarežģīta,
ka bija neiespējami nonākt pie patiesa nolīguma un,
a fortiori
, to īstenot.
Tās šajā ziņā pamatojas uz ekonomiskajiem ziņojumiem, kas pievienoti prasības pieteikumam, no kā īpaši izriet, ka to cenas
mājas patēriņa segmentā pārkāpuma periodā nav paaugstinājušās, ka minēto sektoru raksturo konkurence starp alus darītājiem,
nozīmīgas tirgus daļu pārvietošanās, pircēju lielā pirktspēja un atlaižu apjoma palielināšanās un ka attiecībā uz “horeca”
sektoru to cenas 1996. un 1997. gadā nav paaugstinājušās, tā kā kopējā cenu paaugstināšanās šajā sektorā pārkāpuma laikā turklāt
bijusi mazāka par vidējo ilgtermiņa cenu paaugstināšanos un tirgus struktūra ir izraisījusi konkurenci attiecībā uz jaunām
un “atbrīvotām” “horeca” tirdzniecības vietām, ar nozīmīgām tirgus daļu pārceļošanām starp alus darītājiem.
Turklāt tās Komisijai pārmet, ka tā nav pārbaudījusi pareizos datus attiecībā uz cenām un, konkrētāk, nav novērtējusi nolīgumu
nepiemērošanu attiecībā uz katru uzņēmumu, apskatot to individuāli.
Komisija noliedz, ka būtu apstrīdētajā lēmumā konstatējusi, ka attiecīgā vienošanās izraisīja faktiskas cenu paaugstināšanās.
Tā uzskata, ka apstāklis, ka prasītāju dalība cenu saskaņošanā ir pierādīta, ir pietiekams, lai noraidītu to argumentu, kas
saistīts ar attiecīgo vienošanos nepiemērošanu.
Ir jānorāda, ka nevar apstiprināt šo Komisijas argumentu. Lai arī tikai apstāklis, ka uzņēmums neīsteno prettiesiskās vienošanās,
pēc sava rakstura nav tāds, kas izslēdz tā atbildību, tas tomēr attiecas uz apstākļiem, kas ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs
apstāklis, nosakot naudas soda summu.
Tomēr izskatāmajā lietā ir jāapstiprina – kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 349.–354. apsvēruma un kā tas ticis apstiprināts,
izskatot piekto un sesto pamatu iepriekš, – ka attiecīgo pārkāpumu veido salikta aizliegta vienošanās, kas īstenota ar nolīgumiem
un saskaņotām darbībām, kuras iekļaujas karteļa kopējā plānā, kas piemērots ilgu laika periodu un kura mērķis ir
statu quo
saglabāšana un konkurences minimizēšana. Tās dalībnieki ir saskaņojuši alus cenas un cenu paaugstināšanas Nīderlandē, it īpaši
“horeca” sektorā, ierobežojot atlaides mājas patēriņa sektorā, kā arī alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi,
cenas. Vienošanās tāpat ir ietvērusi saskaņošanu attiecībā uz klientu sadali kā “horeca” segmentā, tā arī, kas attiecas uz
alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, mājas patēriņa segmentā. Dalībnieki ir nostiprinājuši savu pozīciju
vis-à-vis
saviem klientiem, proti, lielveikaliem mājas patēriņa sektorā un tirdzniecības vietām “horeca” segmentā, regulāri un cieši
konsultējoties un risinot darījumu sarunas par visiem konkurences parametru nozīmīgajiem aspektiem, lai panāktu cenu paaugstināšanas
vai vismaz cenu stabilitāti, kā arī lai ierobežotu sekas, kādas ir alus darītāja nomaiņai, ko izdarījuši klienti mājas patēriņa
segmentā.
Ievērojot šī vispārējā plāna pastāvēšanu, kas ir izpaudies slepeni noturētajās sanāksmēs, kuras tikušas noturētas ar nolūku,
un nozīmīgā laika periodu, prasītāju izvirzītie pierādījumi, kas galvenokārt vērsti uz to, lai pierādītu faktiskas cenu palielināšanas
neesamību, nav pietiekami, lai pierādītu, ka tās ir faktiski atturējušās no visu šo vienošanos piemērošanas, vai vismaz to,
ka tās skaidri un būtiski pārkāpa pienākumus, kas attiecās uz to īstenošanu, tādā mērā, ka traucēja aizliegtās vienošanās
darbību.
Attiecībā uz apgalvotajām norādēm par konkurencei atbilstošo rīcību attiecīgajos sektoros, kas izriet no ekonomiskajām analīzēm,
kuras pievienotas prasības pieteikumam, proti, tirgus daļu pārceļošanu, atlaižu apjomu palielināšanos, kā arī īpašajiem apstākļiem,
kas raksturo tirgus struktūru “horeca” sektorā, proti, ilgtermiņa līgumu pastāvēšana, ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka šie
apstākļi ir pierādīti, tie nav konkrētas norādes par konkurencei atbilstošo rīcību, kas varētu traucēt iepriekš 410. punktā
aprakstīto vienošanos nosacījumus un attiecīgi kā tādas nav pretrunā attiecīgās aizliegtās vienošanās īstenošanai.
Visbeidzot, ciktāl prasītājas atsaucas uz noteiktām norādēm par attiecīgo nolīgumu neīstenošanu, kas izteiktas noteiktu
InBev
direktoru paziņojumos, pietiek norādīt, ka šīs norādes ir tikai vienkārši apgalvojumi, kas paši par sevi nav pietiekami, lai
pierādītu, ka aizliegtā vienošanās nav īstenota vai ka tās darbība ir tikusi traucēta.
Ievērojot šos apsvērumus, ir jānorāda, ka prasītājas nav pierādījušas tādu apstākļu pastāvēšanu, kas varētu attaisnot atbildību
mīkstinoša apstākļa, kas saistīts ar attiecīgo vienošanos noteikumu nepiemērošanu, atzīšanu.
Līdz ar to devītais pamats ir jānoraida.

Par desmito pamatu, kas izriet no administratīvā procesa pārliecīgā ilguma iespaidu uz naudas soda summu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka administratīvā procesa pārliecīgais ilgums ir izraisījis augstāka naudas soda noteikšanu, ko tieši
izraisījusi Komisijas noteikto naudas sodu līmeņa paaugstināšanās salīdzinājumā ar agrākiem periodiem. Tās īpaši uzsver, ka,
ja lēmums būtu bijis pieņemts saprātīgā termiņā, naudas soda summa būtu bijusi zemāka.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No Tiesas judikatūras izriet – tas, ka agrāk Komisija par dažādiem pārkāpumiem uzlika naudas sodus noteiktā apmērā, neliedz
tai palielināt šos naudas sodus, ievērojot Regulā Nr. 1/2003 noteiktās robežas, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu konkurences
politikas īstenošanu, un konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai, tieši pretēji, ir nepieciešams, lai Komisija jebkurā
brīdī varētu naudas soda apmēru pielāgot šīs politikas vajadzībām (iepriekš 367. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās
lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 109. punkts, un iepriekš 314. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 169. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, prasītājas nevar pamatoti apgalvot, ka to sods būtu bijis mazāks, ja Komisija būtu pabeigusi administratīvo
procesu agrāk, ievērojot, ka administratīvā procesa laikā tā ir paaugstinājusi sankciju vispārējo līmeni (skat. šajā ziņā
Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑52/03
Knauf Gips
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 486. punkts).
Ievērojot šos apsvērumus, administratīvā procesa ilgums, lai arī tas būtu bijis pārāk ilgs, nevar tikt uzskatīts par tādu,
kam ir ietekme uz apstrīdētā lēmuma saturu tikai tādēļ, ka Komisija pa to laiku ir paaugstinājusi naudas sodu līmeni.
Līdz ar to izskatāmajā lietā, lai arī tiesas sēdē Komisija ir atzinusi, ka ap 2005. gadu, t.i., attiecīgā administratīvā procesa
laikā, tā ir paaugstinājusi vispārējo naudas sodu līmeni, šo apstākli nevar ņemt vērā, novērtējot saprātīga termiņa principa
neievērošanas iespaidu uz apstrīdētā lēmuma saturu.
Tādējādi desmito pamatu nevar apmierināt.

Par vienpadsmito pamatu par naudas soda samazinājuma, kas piešķirts administratīvā procesa pārliecīga ilguma dēļ, līmeni
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka naudas soda samazinājums par EUR 100 000, ko piešķīrusi Komisija saistībā ar pārliecīgu administratīvā
procesa ilgumu, ir pārāk ierobežots salīdzinājumā ar noteiktā naudas soda summu.
Komisija norāda, ka ir izmantojusi iespēju pēc pašas iniciatīvas piešķirt naudas soda samazinājumu atbilstoši vienai no savām
pilnvarām, attiecībā uz kuru tai ir plaša rīcības brīvība. Prasītājas neesot izvirzījušas nekādu argumentu, kas attaisnotu
papildu samazinājumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka procesuālais pārkāpums var dažreiz pamatot naudas soda samazinājumu, pat ja tās nevar atcelt apstrīdēto lēmumu
(skat. šajā ziņā iepriekš 48. punktā minēto spriedumu lietā
Baustahlgewebe
/Komisija, 26.–48. punkts, un iepriekš 245. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 436.–438. punkts).
Saprātīga termiņa pārsniegšana var pamatot Komisijas lēmumu taisnīgi samazināt naudas soda apmēru, un iespēja piešķirt šādu
samazinājumu iekļaujas tās pilnvaru īstenošanā (skat. šajā ziņā iepriekš 286. punktā minēto spriedumu lietā
Technische Unie
/Komisija, 202.–204. punkts).
Izskatāmajā lietā Komisija nolēma piemērot prasītājām naudas soda samazinājumu administratīvā procesa “nesaprātīga” ilguma
dēļ (apstrīdētā lēmuma 498. un 499. apsvērums).
Tas, ka Komisija izmanto šīs pilnvaras, nekavē Vispārējo tiesu, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, papildus samazināt
naudas soda apmēru.
Ir jāuzskata, ka noteiktais EUR 100 000 samazinājums, ko piešķīrusi Komisija, nekādā veidā neņem vērā naudas soda summu, kas
noteikta izskatāmajā lietā, kura pirms šī samazinājuma sasniedza EUR 219 375 000, un attiecīgi nav soda samazinājums, kas
var pienācīgā veidā atlīdzināt par pārkāpumu, kas izriet no administratīvā procesa saprātīga termiņa pārsniegšanas.
Šajā ziņā prasītājas pamatoti apgalvo, ka, samazinot naudas soda summu, Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā saprātīga termiņa
principa pārkāpuma sekas.
Attiecībā uz soda samazinājuma adekvātu līmeni ir tomēr jānoraida prasītāju izvirzītais arguments, kas pirmo reizi izvirzīts
replikas rakstā, saskaņā ar kuru, tā kā, ņemot vērā EKL 288. panta otro daļu, saprātīga termiņa principa pārkāpums ir notikums,
kas rada kaitējumu, kaitējuma apmērs ir jāņem vērā saistībā ar naudas soda samazinājumu.
Soda samazinājuma mērķis izskatāmajā lietā ir atlīdzināt par saprātīga termiņa principa pārkāpumu un tādējādi tas ir jānosaka
adekvātā līmenī, ievērojot prasītājām noteikto sodu. Tomēr, pretēji prasītāju apgalvotajam, šis samazinājums tiek īstenots
atbilstoši taisnīguma apsvērumiem un pirms tā nav jāveic izvērtējums nosacījumiem par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības
iestāšanos EKL 288. panta otrās daļas izpratnē.
Tādējādi, tā kā prasītājas ne prasības pieteikumā, ne replikas rakstā nav formulējušas prasības par zaudējumu atlīdzību, nav
jālemj ne par to argumentu, kas saistīts ar apgalvotā kaitējuma apmēru, ar kuru izvirzīts hipotētisks vērtējums naudas soda
apmēram, kas tām būtu noteikts, ja Komisija būtu procedūru pabeigusi saprātīgā termiņā, ne arī par to argumentu, kas saistīts
ar cēloņsakarības pastāvēšanu starp saprātīga termiņa principa pārkāpumu un minēto kaitējumu.
Ņemot vērā izskatāmās lietas apstākļus, Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzskata, ka, lai piešķirtu
prasītājām taisnīgu atlīdzinājumu par procesa pārmērīgo ilgumu, attiecīgais samazinājums ir jāpalielina līdz 5 % no naudas
soda summas.

Secinājums par naudas sodu
Pēc prasītāju izvirzīto pamatu izvērtēšanas un pēc tam, kad Vispārējā tiesa izmantojusi savu neierobežoto kompetenci, ir jāgroza
prasītājām solidāri noteiktā naudas soda summa, pirmkārt, nosakot sākumsummu EUR 61 750 000 apmērā, nevis EUR 65 000 000,
apstrīdētā lēmuma 1. panta atcelšanas dēļ tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pārkāpuma sastāvdaļu, kas izpaužas kā laiku pa laikam
notikusi individuālajiem patērētājiem “horeca” sektorā Nīderlandē piedāvāto komercnosacījumu, izņemot cenas, saskaņošana (skat.
iepriekš 201. un 202. punktu), un, otrkārt, paaugstinot samazinājumu par procesa saprātīga termiņa pārsniegšanu līdz 5 % no
naudas soda gala summas, EUR 100 000 vietā (skat. iepriekš 434. punktu).
Šo grozījumu dēļ naudas soda summa tiek aprēķināta, grozīto sākumsummu reizinot ar 2,5 preventīvās iedarbības dēļ, pēc tam
šo summu palielinot par 35 % pārkāpuma ilguma dēļ un samazinot par 5 % procesa saprātīga termiņa pārsniegšanas dēļ. Tādējādi
prasītājām solidāri uzliktā naudas soda lielums jānosaka EUR 197 985 937,5 apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā prasība lietā tika daļēji apmierināta, Vispārējā tiesa, taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, nolemj, ka prasītājas
sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu un ka Komisija sedz
vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu prasītāju tiesāšanās izdevumu.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Komisijas 2007. gada 18. aprīļa Lēmuma C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766 – Nīderlandes
alus tirgus) 1. pantu atcelt tiktāl, ciktāl Eiropas Komisija tajā konstatējusi, ka
Heineken NV
un
Heineken Nederland BV
piedalījušās pārkāpumā, ko veido laiku pa laikam notikusi individuālajiem patērētājiem “horeca” sektorā Nīderlandē piedāvāto
komercnosacījumu, izņemot cenas, saskaņošana;
2)
Lēmuma C(2007) 1697 3. panta a) apakšpunktā
Heineken
un
Heineken Nederland
solidāri uzliktais naudas sods tiek noteikts EUR 197 985 937,5 apmērā;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Heineken
un
Heineken Nederland
sedz divas trešdaļas savu un atlīdzina divas trešdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumu;
5)
Komisija sedz vienu trešdaļu savu un atlīdzina vienu trešdaļu
Heineken
un
Heineken Nederland
tiesāšanās izdevumu.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. jūnijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības rašanās faktiII – 2
Administratīvais processII – 2
Apstrīdētais lēmumsII – 3
Attiecīgais pārkāpumsII – 3
Prasītājām noteiktais naudas sodsII – 5
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 6
Juridiskais pamatojumsII – 6
Par piekto un sesto pamatu, kas attiecīgi izriet no pierādījumu par pārkāpumu nepietiekamības un nolēmumu un/vai saskaņotu
darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē neesamībasII – 7
Lietas dalībnieku argumentiII – 7
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 8
– Par InBev paziņojumuII – 10
– Par pārējiem pierādījumiemII – 17
– Par faktiskajiem apstākļiem attiecībā uz, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanas konstatējumu un, otrkārt,
laiku pa laikam notikušas saskaņošanas attiecībā uz klientu sadali konstatējumuII – 32
– Par faktiskajiem apstākļiem saistībā ar laiku pa laikam notikušas citu individuālajiem klientiem “horeca” sektorā piedāvāto
komerciālo nosacījumu saskaņošanas konstatējumuII – 35
– Par apgalvoto kļūdu tiesību piemērošanā un faktisko apstākļu klasifikācijāII – 37
– SecinājumsII – 41
Par septīto pamatu, kas attiecas uz pārkāpuma ilgumuII – 41
Lietas dalībnieku argumentiII – 41
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 42
– Par pārkāpuma sākuma datuma noteikšanuII – 42
– Par pārkāpuma izbeigšanas datuma noteikšanuII – 44
Par pirmo pamatu, kas saistīts ar labas pārvaldības principa pārkāpumu un Regulas Nr. 1/2003 27. panta pārkāpumu, ciktāl tas
attiecas uz atteikumu sniegt piekļuvi citu iesaistīto uzņēmumu sniegtajām atbildēm uz informācijas pieprasījumuII – 45
Lietas dalībnieku argumentiII – 45
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 46
Par otro pamatu – par labas pārvaldības principa, “rūpības principa” un sacīkstes principa pārkāpumu, kas izriet no rūpīgas
un neitrālas izmeklēšanas neesamībasII – 50
Lietas dalībnieku argumentiII – 50
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 51
Par trešo pamatu, kas izriet no nevainīguma prezumpcijas pārkāpumaII – 51
Lietas dalībnieku argumentiII – 51
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 52
Par ceturto pamatu, kas izriet no saprātīga termiņa pārkāpumaII – 53
Lietas dalībnieku argumentiII – 53
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 53
– Par administratīvā procesa ilgumuII – 54
– Par administratīvā procesa pārliecīgā ilguma ietekmi uz apstrīdētā lēmuma likumībuII – 54
Par astoto pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpuma, pamatnostādņu pārkāpuma, vienlīdzīgas attieksmes,
tiesiskās drošības, samērīguma un “saprātīga rakstura” principu pārkāpuma, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu
attiecībā uz naudas soda summas noteikšanuII – 56
Lietas dalībnieku argumentiII – 56
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 56
– Par pirmo sadaļu par pārkāpuma smaguma novērtējumuII – 57
– Par otro daļu – par sākumsummas noteikšanu un diferencētas attieksmes piemērošanuII – 61
– Par trešo daļu – par palielinājumu preventīvas iedarbības dēļII – 64
– Par ceturto daļu – par palielinājumu pārkāpuma ilguma dēļII – 66
– Par apgalvoto tiesiskās drošības principa pārkāpumuII – 66
Par devīto pamatu – par to, ka nav ņemti vērā atbildību mīkstinoši apstākļiII – 68
Lietas dalībnieku argumentiII – 68
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 68
Par desmito pamatu, kas izriet no administratīvā procesa pārliecīgā ilguma iespaidu uz naudas soda summuII – 71
Lietas dalībnieku argumentiII – 71
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 72
Par vienpadsmito pamatu par naudas soda samazinājuma, kas piešķirts administratīvā procesa pārliecīga ilguma dēļ, līmeniII – 72
Lietas dalībnieku argumentiII – 72
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 72
Secinājums par naudas soduII – 74
Par tiesāšanās izdevumiemII – 74
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.