CELEX: 62008CJ0565
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
EY 43 ja EY 49 artikla
Asianajajat
Velvoite noudattaa palkkioita koskevia enimmäismaksuja
Markkinoille pääsyä ei ole rajoitettu

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, ettei Italian tasavalta ole noudattanut EY 43 ja EY
49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut säännöksiä, joilla asianajajat velvoitetaan noudattamaan enimmäismaksuja.

Asiaa koskevat kansalliset oikeussäännöt
Asianajajan ammattia säännellään Italiassa asianajajan ja oikeudenkäyntiasiamiehen ammattien sääntelystä 27.11.1933 annetulla
kuninkaan asetuksella nro 1578 (regio decreto legge n. 1578 – ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale;
GURI nro 281, 5.12.1933, s. 5521), joka on muutosten jälkeen muunnettu 22.1.1934 annetuksi laiksi nro 36 (GURI nro 24, 30.1.1934),
sellaisena kuin se on sittemmin muutettuna (jäljempänä kuninkaan asetus). Kuninkaan asetuksen 52–55 §:n mukaan oikeusministerin
alaisuuteen perustetaan Consiglio nazionale forense (paikallisten asianajajayhteisöjen kansallinen keskusliitto, jäljempänä
CNF), joka koostuu asianajajien keskuudestaan valitsemista edustajista, joita on yksi kutakin muutoksenhakutuomioistuimen
tuomiopiiriä kohden.
Kuninkaan asetuksen 57 §:ssä säädetään, että perusteet, joita käytetään asianajajille ja oikeudenkäyntiasiamiehille siviili-
ja rikosasioissa sekä oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa maksettavien palkkioiden ja korvausten määrittämisessä, vahvistetaan
kahden vuoden välein CNF:n päätöksellä. Oikeusministerin on tämän jälkeen hyväksyttävä kyseiset perusteet Comitato interministeriale
dei prezzin (hintoja käsittelevä ministeriöiden välinen komitea) lausunnon perusteella kuultuaan Consiglio di Statoa.
Kuninkaan asetuksen 58 §:n mukaan asetuksen 57 §:ssä tarkoitetut perusteet laaditaan ottamalla huomioon se intressi, josta
riita-asiassa on kyse, asiaa käsittelevän tuomioistuimen oikeusaste ja rikosoikeudenkäynneissä niiden kesto. Kullekin toimenpiteelle
tai toimenpideryhmälle on vahvistettava palkkion enimmäis- ja vähimmäisrajat. Oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa on otettava
huomioon asian laajuus.
Kuninkaan asetuksen 60 §:ssä säädetään, että asianomainen tuomioistuin tai muu lainkäyttöelin määrää maksettavasta palkkiosta
mainittujen perusteiden mukaisesti ottamalla huomioon käsiteltyjen kysymysten vakavuuden ja määrän. Maksettava palkkio ei
saa poiketa etukäteen vahvistetuista enimmäis- ja vähimmäisrajoista. Tuomioistuin voi kuitenkin ylittää enimmäisrajan poikkeuksellisen
tärkeissä asioissa oikeusriidan erityisen luonteen ja suoritetun palvelun olennaisen arvon perusteella. Vastaavasti silloin,
kun asia on helppo, tuomioistuin voi määrätä maksettaviksi vähimmäisrajan alittavia palkkioita. Molemmissa tapauksissa tuomioistuimen
päätös on perusteltava.
Kuninkaan asetuksen 61 §:n 1 momentin mukaan palkkiot, joita asianajajat perivät asiakkailtaan yhtä lailla oikeudenkäyntiasioista
kuin oikeudenkäynnin ulkopuolisista asioista, määritetään 57 §:ssä säädettyjen perusteiden mukaisesti ottamalla huomioon käsiteltyjen
kysymysten vakavuus ja määrä, jos niistä ei ole erikseen sovittu. Saman pykälän 2 momentin mukaan tällaiset palkkiot voivat
olla suuremmat kuin palkkiot, jotka oikeudenkäyntikulut korvaamaan velvoitetun asianosaisen on maksettava, jos se on perusteltua
riita-asian erityisen luonteen tai suoritetun palvelun arvon perusteella.
Asianajajan palkkioista oikeudenkäynteihin liittyvistä palveluista siviiliasioissa 13.6.1942 annetun lain nro 794 (legge n.
794 – onorari di avvocato per prestazioni giudiziali in materia civile; GURI nro 172, 23.7.1942) 24 §:ssä säädetään, ettei
asianajajien palveluille vahvistetuista vähimmäispalkkioista saa poiketa, sillä uhalla, että tällaista poikkeamista koskeva
sopimus on pätemätön.
Asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22.3.1977 annetun neuvoston direktiivin
77/249/ETY (EYVL L 78, s. 17) täytäntöön panemiseksi 9.2.1982 annetun Euroopan yhteisön muiden jäsenvaltioiden kansalaisia
olevien asianajajien palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan lain nro 31 (legge n. 31 – libera prestazione di servizi da
parte degli avvocati cittadini di altri Stati membri della Comunità europea; GURI nro 42, 12.2.1982, s. 1030) 13 §:n mukaan
velvoite noudattaa voimassa olevia ammatillisia maksutaksoja koskee myös muiden jäsenvaltioiden asianajajia, jotka harjoittavat
oikeudenkäynteihin liittyvää ja oikeudenkäyntien ulkopuolisiin asioihin liittyvää toimintaa Italiassa.
Asianajajien maksuja ja palkkioita on säännelty tämän jälkeen useilla ministerin tekemillä päätöksillä, joista kolme viimeisintä
ovat 24.11.1990 tehty päätös nro 392, 5.10.1994 tehty päätös nro 585 ja 8.4.2004 tehty päätös nro 127.
Asianajajien palkkioihin sovellettavat maksuluettelot jakautuvat 8.4.2004 tehtyyn ministerin päätökseen nro 127 (GURI nro
115, 18.5.2004) liitetyn CNF:n päätöksen (jäljempänä CNF:n päätös) mukaan kolmeen ryhmään eli ryhmään I, joka koskee oikeudenkäyntiin
liittyviä palveluja siviiliasioissa, hallinnollisissa asioissa ja verotukseen liittyvissä asioissa, ryhmään II, joka koskee
oikeudenkäyntiin liittyviä palveluja rikosasioissa, ja ryhmään III, joka koskee oikeudenkäynnin ulkopuolisia palveluja.
Ryhmän I osalta CNF:n päätöksen 4 kohdan 1 alakohdassa kielletään poikkeamasta asianajajien palveluille vahvistetuista palkkioista
ja maksuista.
Ryhmästä II todetaan mainitun päätöksen 1 kohdan 1 ja 2 alakohdassa, että taulukossa tarkoitettujen palkkioiden määrittämiseksi
on otettava huomioon asian luonne, monimutkaisuus ja vakavuus, syytteet, käsiteltyjen kysymysten määrä ja laajuus sekä niiden
merkitys varallisuuden kannalta, menettelyn ja oikeudenkäynnin kesto, suoritetun palvelun arvo, niiden asianajajien määrä,
jotka ovat osallistuneet asian hoitamiseen ja jakaneet vastuun puolustuksesta, ratkaisu, johon asiassa on päästy, ottaen huomioon
myös siviilioikeudelliset seuraukset, sekä asiakkaan taloudellinen tilanne. Asioissa, jotka edellyttävät asiaan sitoutumista
tosiseikkojen monimutkaisuuden tai käsiteltyjen oikeudellisten kysymysten vuoksi, palkkioiden määrä voi olla jopa nelinkertainen
vahvistettuun enimmäismäärään verrattuna.
Ryhmästä III todetaan CNF:n päätöksen 1 kohdan 3 alakohdassa, että asioissa, jotka ovat erityisen tärkeitä, monimutkaisia
tai hankalia, palkkioiden enimmäismäärä voi olla kaksinkertainen, ja se voi poikkeuksellisen tärkeissä asioissa se voi olla
nelinkertainen toimivaltaisen asianajajayhteisön hallituksen lausunnon perusteella. Päätöksen 9 kohdassa täsmennetään, että
jos asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi palvelun ja taulukossa vahvistetun palkkion välillä on ilmeinen epäsuhde,
enimmäismääriä voidaan toimivaltaisen asianajajayhteisön hallituksen lausunnon perusteella korottaa yli sen, mitä päätöksen
1 kohdan 3 alakohdassa määrätään, ja vähimmäismääriä voidaan alentaa.
Asianajajien palkkioita koskeviin säännöksiin on puututtu 4.7.2006 annetulla asetuksella (decreto legge) nro 223 (GURI nro
186, 11.8.2006), joka on muunnettu 4.8.2006 annetuksi laiksi nro 248 (GURI nro 186, 11.8.2006; jäljempänä Bersani-asetus).
Asetuksen 2 §:n, jonka otsikkona on ”Kiireelliset säännökset ammatillisten palvelujen alan kilpailun turvaamiseksi”, 1 ja
2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1. Kilpailun vapautta sekä henkilöiden ja palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön periaatteiden mukaisesti sekä
sen varmistamiseksi, että käyttäjillä on tosiasiallinen valintamahdollisuus käyttäessään omia oikeuksiaan ja mahdollisuus
vertailla markkinoilla tarjottavia palveluja, tämän asetuksen voimaantulopäivästä lähtien kumotaan lakien ja asetusten säännökset,
joissa säädetään vapaiden ammattien ja henkisen toiminnan osalta
a)      sitovista kiinteistä hinnoista tai vähimmäishinnoista tai kielletään laatimasta sopimuksia palkkioista, jotka ovat riippuvaisia
tavoiteltujen päämäärien saavuttamisesta
– –
2.      Edellä esitetty ei päde säännöksiin, jotka koskevat – – yleisesti etukäteen mahdollisesti vahvistettuja enimmäishintoja. Tuomioistuin
määrää pakkoselvitysmenettely- ja oikeusaputapauksessa oikeudenkäyntikulut ja palkkiot maksettaviksi palkkiotaulukon perusteella.
– –”
Italian siviililain (codice civile) 2233 §:ssä säädetään palvelusopimukseen perustuvasta palkkiosta yleisesti, että palkkion
määrästä päättää tuomioistuin, jos siitä ei ole sovittu asianosaisten kesken eikä sitä voida määritellä voimassa olevien maksuluettelojen
eikä käytäntöjen perusteella, kuultuaan ammatillista yhdistystä, johon palvelun suorittaja kuuluu. Palkkion määrä on kuitenkin
aina suhteutettava työn määrään ja ammatin arvokkuuteen. Sopimukset, joita asianajajat tai valtuutetut harjoittelijat tekevät
asiakkaiden kanssa ja joissa ammatilliset palkkiot vahvistetaan, ovat pätemättömiä, jos niitä ei ole laadittu kirjallisesti.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio kiinnitti 13.7.2005 päivätyllä virallisella huomautuksella Italian viranomaisten huomion siihen, että asianajajan
oikeudenkäyntien ulkopuolista toimintaa koskevat tietyt kansalliset säännökset saattavat olla yhteensoveltumattomia EY 49
artiklan kanssa. Italian viranomaiset vastasivat 19.9.2005 päivätyllä kirjeellä.
Myöhemmin komissio täydensi kahdesti virallisessa huomautuksessa esitettyä tarkastelua. Se katsoi 23.12.2005 päivätyssä ensimmäisessä
täydentävässä virallisessa huomautuksessa EY 43 ja EY 49 artiklan vastaisiksi ne Italian säännökset, joissa asetetaan velvoite
noudattaa asianajajien oikeudenkäyntiasioissa ja oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa harjoitettavien toimintojen osalta
vahvistettuja maksuluetteloita.
Italian tasavalta toimitti vastauksensa 9.3., 10.7. ja 17.10.2006 päivätyillä kirjeillä ja ilmoitti komissiolle asianajajien
palkkioihin sovellettavasta uudesta Italian säännöstöstä eli Bersani-asetuksesta.
Komissio täydensi kantaansa vielä 23.3.2007 päivätyssä toisessa täydentävässä virallisessa huomautuksessa ottamalla huomioon
kyseisen uuden säännöstön. Italian tasavalta esitti vastauksensa 21.5.2007 päivätyllä kirjeellä.
Komissio pyysi seuraavaksi 3.8.2007 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisilta tietoja asianajajille aiheutuneiden kulujen
korvaamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. Italian tasavalta esitti vastauksensa 28.9.2007 päivätyllä kirjeellä.
Koska komissio oli tyytymätön Italian tasavallan vastaukseen, se lähetti tälle 4.4.2008 perustellun lausunnon ja väitti, että
kansalliset säännökset, joilla asianajajat velvoitetaan noudattamaan enimmäismaksuja, ovat ristiriidassa EY 43 ja EY 49 artiklan
kanssa. Velvoite perustuu etenkin kuninkaan asetuksen 57 ja 58 §:n, 13.6.1942 annetun lain nro 794 24 §:n ja 9.2.1982 annetun
lain nro 31 13 §:n säännöksiin, 24.11.1990 tehdyn ministerin päätöksen nro 392, 5.10.1994 tehdyn ministerin päätöksen nro
585 ja 8.4.2004 tehdyn ministerin päätöksen nro 127 merkityksellisiin säännöksiin sekä Bersani-asetuksen säännöksiin (jäljempänä
yhdessä riidanalaiset säännökset). Komissio kehotti kyseistä jäsenvaltiota toteuttamaan perustellun lausunnon noudattamisen
edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa lausunnon vastaanottamisesta. Italian tasavalta esitti vastauksensa 9.10.2008
päivätyllä kirjeellä.
Koska komissio katsoi, ettei Italian tasavalta ollut korjannut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, josta sitä
moitittiin, se päätti nostaa nyt käsiteltävän kanteen.

Kanne
Asianosaisten lausumat
Komissio moittii kanteessaan Italian tasavaltaa siitä, että se on antanut EY 43 ja EY 49 artiklan vastaisesti säännöksiä,
joilla asianajajat velvoitetaan noudattamaan enimmäismaksuja määrittäessään palkkioitaan.
Komission mukaan kyseinen velvoite perustuu Bersani-asetukseen, jolla kumotaan asianajajien palkkioihin sovellettavat kiinteät
maksut tai vähimmäismaksut mutta jolla samalla pidetään nimenomaisesti voimassa velvoite noudattaa enimmäismaksuja kuluttajasuojan
nimissä. CNF, Torinon asianajajayhteisön hallitus ja Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (kilpailua ja markkinoiden
toimintaa valvova kansallinen viranomainen) ovat lisäksi vahvistaneet kyseisen tulkinnan virallisissa asiakirjoissaan.
Se, että samalla asetuksella on poistettu kielto laatia sopimuksia palkkioista, jotka ovat riippuvaisia tavoiteltujen päämäärien
saavuttamisesta, eli niin kutsuttuja pacte de quota litis -sopimuksia, ei voi kumota päätelmää, jonka mukaan kyseisten enimmäismaksujen
noudattaminen on edelleen sitovaa kaikissa niissä tapauksissa, joissa tällaista sopimusta ei ole tehty. Italian viranomaiset
eivät myöskään ole milloinkaan oikeudenkäyntiä edeltäneessä vaiheessa kieltäneet mainittujen enimmäismaksujen sitovaa luonnetta.
Komissio huomauttaa samoin, että asianajajien palkkioihin sovellettaviin enimmäismaksuihin säädetyt poikkeukset eivät estä
sitä, että palkkioita koskevia enimmäismaksuja sovelletaan pääsääntöisesti, vaan päinvastoin vahvistavat sen.
Komissio väittää, että riidanalaisten säännösten seurauksena siitä, että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet asianajajat
sijoittautuvat Italiaan tai tarjoavat siellä tilapäisesti palvelujaan, tehdään vähemmän houkuttelevaa, ja kyseisiä säännöksiä
on siis pidettävä EY 43 kohdassa tarkoitetun sijoittautumisvapauden ja EY 49 artiklassa tarkoitetun palvelujen tarjoamisen
vapauden rajoituksina.
Se näet katsoo, että sitova enimmäismaksu, jota sovelletaan palvelun laadusta, palvelun suorittamisen edellyttämästä työstä
ja siitä aiheutuneista kustannuksista riippumatta, voi merkitä sitä, etteivät Italian oikeudellisten palvelujen markkinat
houkuttele enää muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita ammatinharjoittajia.
Komission mukaan kyseiset rajoitukset perustuvat ensinnäkin asianajajille asetettuun velvoitteeseen laskea palkkionsa erittäin
monimutkaisen taulukon perusteella, mikä aiheuttaa lisäkustannuksia etenkin Italian ulkopuolelle sijoittautuneille asianajajille.
Jos he olivat siihen asti käyttäneet toista järjestelmää palkkioidensa laskemiseksi, heidän on luovuttava siitä mukautuakseen
italialaiseen järjestelmään.
Komission mukaan asianajajien palkkioihin sovellettavat enimmäismaksut estävät toiseksi sen, että muihin jäsenvaltioihin kuin
Italian tasavaltaan sijoittautuneiden asianajajien palveluista maksetaan asianmukainen korvaus, ja tietyt asianajajat, jotka
perivät riidanalaisissa säännöksissä vahvistettuja palkkioita korkeampia palkkioita, saadaan luopumaan tarjoamasta tilapäisesti
palvelujaan Italiassa tai sijoittautumasta kyseiseen jäsenvaltioon. Komission mielestä näet enimmäisvoittomarginaali vahvistetaan
riippumatta tarjotun palvelun laadusta, asianajajan kokemuksesta, hänen erikoistumisestaan, hänen asialle uhraamastaan, asiakkaan
taloudellisesta tilanteesta ja lisäksi siitä mahdollisuudesta, että asianajaja joutuu liikkumaan pitkiä matkoja.
Komissio katsoo kolmanneksi, että Italian maksujen vahvistamista koskevalla järjestelmällä rajoitetaan asianajajan sopimusvapautta,
koska asianajajaa estetään tekemästä ad hoc -tarjouksia tietyissä tilanteissa ja/tai omille asiakkailleen. Riidanalaiset säännökset
saattavat siis johtaa muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden asianajajien kilpailukyvyn menettämiseen, koska niiden vuoksi
kyseisillä asianajajilla ei ole käytettävinään menetelmiä, joilla he voisivat tehokkaasti päästä Italian oikeudellisille markkinoille.
Komission mielestä riidanalaiset säännökset merkitsevät Italian oikeudellisten palvelujen markkinoille pääsyn rajoitusta muihin
jäsenvaltioihin sijoittautuneille asianajajille.
Italian tasavalta ei lähtökohtaisesti kiistä sitä, etteikö Italian oikeusjärjestyksessä olisi säädetty mainituista enimmäismaksuista,
mutta se kiistää niiden sitovuuden ja väittää, että on olemassa lukuisia poikkeuksia, joiden perusteella kyseiset rajat voidaan
ylittää joko asianajajien tai heidän asiakkaidensa tahdosta tai tuomioistuimen toimenpiteillä.
Kyseisen jäsenvaltion mukaan pääasiallinen peruste, jonka nojalla asianajajien palkkiot voidaan vahvistaa, on Italian siviililain
2233 §:n mukaan asianajajan ja hänen asiakkaansa välinen sopimus, kun taas asianajajien palkkioihin sovellettaviin maksuluetteloihin
turvautuminen on ainoastaan toissijainen peruste, jota käytetään silloin, kun sopimusosapuolet eivät ole vapaasti sopineet
korvauksesta sopimusautonomiansa nojalla.
Tuntiperusteisia palkkioita tarkastellaan lisäksi nimenomaisesti CNF:n päätöksen III ryhmään sisältyvässä 10 kohdassa vaihtoehtoisena
menetelmänä laskea palkkioiden määrä oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa.
Italian tasavalta toteaa, että myös kielto tehdä asiakkaan ja asianajajan välillä sopimus, jossa määrätään oikeusriidan ratkaisusta
riippuvasta korvauksesta, on poistettu lopullisesti Italian oikeusjärjestyksestä Bersani-asetuksen antamisen johdosta.
Italian tasavalta huomauttaa asianajajien palkkioihin sovellettaviin enimmäismaksuihin tehtävistä poikkeuksista, että kaikissa
asioissa, jotka ovat erityisen tärkeitä, monimutkaisia tai hankalia käsiteltyjen oikeudellisten kysymysten vuoksi, asianajajat
ja heidän asiakkaansa voivat sopia ilman, että toimivaltaisen asianajajayhteisön hallituksen lausunto olisi tarpeen, että
palkkioiden määrä on kaksinkertainen tai rikosasioissa jopa nelinkertainen näiden maksujen enimmäismäärään nähden.
Toimivaltaisen asianajajayhteisön hallituksen ennalta antamaa lausuntoa sitä vastoin edellytetään sekä siviiliasioissa että
oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa silloin, kun asioilla on poikkeuksellista merkitystä, jotta palkkioiden määrä voidaan
nelinkertaistaa vahvistettuihin enimmäismääriin nähden, ja kun ammatillisen palvelun ja palkkioihin sovellettavan maksuluettelon
mukaisten palkkioiden välillä on ilmeinen epäsuhde, jotta mainittujen palkkioiden määrää voidaan vastaavalla tavalla korottaa
yli kyseisten enimmäismäärien.
Italian tasavalta väittää toissijaisesti, ettei riidanalaisiin säännöksiin sisälly toimenpidettä, jolla rajoitettaisiin sijoittautumisvapautta
tai palvelujen tarjoamisen vapautta, ja etteivät komission väitteet ole perusteltuja.
Lisäkustannuksista Italian tasavalta toteaa, ettei se, että on olemassa kaksi säännöstöä, eli alkuperäjäsenvaltion ja vastaanottavan
jäsenvaltion säännöstö, sinällään voi merkitä perustetta, jonka nojalla voitaisiin väittää, että riidanalaiset säännökset
ovat rajoittavia, koska vastaanottavassa jäsenvaltiossa voimassa olevia ammatillisia sääntöjä sovelletaan muista jäsenvaltioista
tuleviin asianajajiin direktiivin 77/249 sekä asianajajan ammatin pysyvän harjoittamisen helpottamisesta muussa kuin siinä
jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu, 16.2.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/5/EY
(EYVL L 77, s. 36) perusteella alkuperäjäsenvaltiossa sovellettavista säännöistä riippumatta.
Voittomarginaalien väitetystä alenemisesta Italian tasavalta huomauttaa, että riidanalaisissa säännöksissä säädetään yksityiskohtaisesti
kaikkien toimeksiannosta johtuvien kulujen korvaamisesta kokonaisuudessaan tositteita vastaan ja niissä myönnetään lisäksi
matkakorvaus kyseisen matkan aikana menetettyjen työtuntien osalta. Nämä lisätään asianajajien maksuihin, palkkioihin ja yleiskuluihin
ja ne korvataan syrjintäkiellon periaatteen mukaisesti sekä Italiaan sijoittautuneille asianajajille, joiden on liikuttava
Italian alueella, että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille asianajajille, joiden on liikuttava Italiassa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavasti on todettava riidanalaisista säännöksistä seuraavan kokonaisuudessaan, että asianajajien palkkioihin sovellettavat
enimmäismaksut ovat oikeudellisesti sitovia sääntöjä, koska niistä säädetään laissa.
Vaikka oletetaan, että asianajajat ja heidän asiakkaansa ovat käytännössä vapaita sopimaan sopimuksella asianajajille maksettavista
korvauksista tuntiperustein tai oikeusriidan ratkaisun mukaisesti, kuten Italian tasavalta väittää, enimmäismaksut ovat kuitenkin
sitovia siinä tilanteessa, että asianajajien ja asiakkaiden välillä ei ole tehty sopimusta.
Komissio on lisäksi perustellusti katsonut, että sellaisten poikkeusten olemassaolo, joiden nojalla palkkioiden määrän enimmäisrajat
voidaan tietyin edellytyksin ylittää siten, että palkkioiden määrä on kaksinkertainen tai nelinkertainen tai jopa vielä suurempi,
vahvistaa sen, että palkkioita koskevia enimmäismaksuja sovelletaan pääsääntöisesti.
Näin ollen ei ole mahdollista hyväksyä Italian tasavallan väitettä, jonka mukaan asianajajille ei ole asetettu sen oikeusjärjestyksessä
minkäänlaista velvoitetta noudattaa enimmäismaksuja palkkioidensa määrittämiseksi.
Lisäksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee rajoituksista EY 43 artiklassa tarkoitettuun sijoittautumisvapauteen ja EY
49 artiklassa tarkoitettuun palvelujen tarjoamisen vapauteen, että tällaisina rajoituksina on pidettävä toimenpiteitä, joilla
kielletään näiden vapauksien käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (ks. vastaavasti asia C‑439/99,
komissio v. Italia, tuomio 15.1.2002, Kok., s. I‑305, 22 kohta; asia C-442/02, CaixaBank France, tuomio 5.10.2004, Kok., s.
I-8961, 11 kohta; asia C‑451/03, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, tuomio 30.3.2006, Kok., s. I‑2941, 31 kohta ja
asia C-330/07, Jobra, tuomio 4.12.2008, Kok., s. I-9099, 19 kohta).
Rajoituksen käsitteen piiriin sisältyvät erityisesti sellaiset jäsenvaltion toteuttamat toimenpiteet, jotka vaikuttavat muiden
jäsenvaltioiden taloudellisten toimijoiden markkinoillepääsyyn, vaikka kyseisiä toimenpiteitä sovellettaisiin erotuksetta
(ks. mm. em. asia CaixaBank France, tuomion 12 kohta ja asia C-518/06, komissio v. Italia, tuomio 28.4.2009, Kok., s. I-3491,
64 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että riidanalaisia säännöksiä sovelletaan erotuksetta kaikkiin asianajajiin, jotka tarjoavat
palvelujaan Italian alueella.
Komission mukaan nämä säännökset kuitenkin merkitsevät edellä mainituissa artikloissa tarkoitettua rajoitusta, koska ne voivat
aiheuttaa muihin jäsenvaltioihin kuin Italian tasavaltaan sijoittautuneille asianajajille, jotka tarjoavat palveluja tässä
valtiossa, ylimääräisiä kustannuksia, jotka johtuvat Italian palkkiojärjestelmän soveltamisesta, ja johtaa voittomarginaalien
alenemiseen ja näin ollen kilpailukyvyn menettämiseen.
Tästä on huomautettava heti alkuun, ettei jäsenvaltion toteuttama sääntely muodosta EY:n perustamissopimuksessa tarkoitettua
rajoitusta pelkästään siksi, että muut jäsenvaltiot soveltavat väljempiä tai taloudellisesti edullisempia sääntöjä alueelleen
sijoittautuneisiin samankaltaisten palvelujen tuottajiin (ks. em. asia komissio v. Italia, tuomio 28.4.2009, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Pelkästään sen perusteella, että muihin jäsenvaltioihin kuin Italian tasavaltaan sijoittautuneiden asianajajien on Italiassa
tarjotuista palveluista perimiensä palkkioiden laskemiseksi totuttava kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettaviin sääntöihin,
ei siis voida päätellä, että kyse olisi perustamissopimuksessa tarkoitetusta rajoituksesta.
Tällaisesta rajoituksesta on sitä vastoin kyse muun muassa silloin, jos mainituilta asianajajilta suljetaan pois mahdollisuus
päästä vastaanottavan jäsenvaltion markkinoille normaaleissa ja tehokkaissa kilpailuolosuhteissa (ks. vastaavasti em. asia
CaixaBank France, tuomion 13 ja 14 kohta; yhdistetyt asiat C-94/04 ja C-202/04, Cipolla ym., tuomio 5.12.2006, Kok., s. I-11421,
59 kohta ja asia C-384/08, Attanasio Group, tuomio 11.3.2010, 45 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On kuitenkin todettava, ettei komissio ole osoittanut, että riidanalaisilla säännöksillä olisi tällainen tarkoitus tai vaikutus.
Se ei näet ole kyennyt osoittamaan, että kyseinen järjestelmä olisi laadittu siten, että sillä rajoitetaan pääsyä kyseisten
palvelujen Italian markkinoille normaaleissa ja tehokkaissa kilpailuolosuhteissa. Tästä on todettava, että Italian palkkiojärjestelmälle
on ominaista joustavuus, joka näyttää mahdollistavan asianmukaisen korvauksen kaikentyyppisistä asianajajien tarjoamista palveluista.
Palkkiot on siten mahdollista kaksinkertaistaa muutoin sovellettavien enimmäismaksujen määrään nähden asioissa, jotka ovat
tärkeitä, monimutkaisia tai erityisen hankalia, tai nelinkertaistaa kyseisten maksujen määrään nähden asioissa, jotka ovat
poikkeuksellisen tärkeitä, tai niitä voidaan korottaa jopa enemmän, jos asiaan liittyvien olosuhteiden kannalta asianajajan
palvelujen ja vahvistettujen enimmäismaksujen välillä on olemassa nyt käsiteltävän tapauksen olosuhteisiin nähden olemassa
ilmeinen epäsuhta. Useissa tilanteissa asianajajat saavat myös tehdä asiakkaansa kanssa erityisen sopimuksen palkkioiden määrän
vahvistamiseksi.
Koska komissio ei ole osoittanut, että riidanalaisilla säännöksillä rajoitetaan muista jäsenvaltioista tulevien asianajajien
pääsyä kyseisille Italian markkinoille, sen väitteitä, joilla pyritään sen toteamiseen, että kyseessä olisi on EY 43 ja EY
49 artiklassa tarkoitettu rajoitus, ei voida hyväksyä.
Kanne on siis hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Italian tasavalta ei ole vaatinut komission velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikuluja, on määrättävä, että asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan komissio ja Italian tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.