CELEX: 62006TJ0303(01)
Ochranná známka Společenství
Námitkové řízení
Přihlášky slovních ochranných známek Společenství UNIWEB a UniCredit Wealth Management
Starší národní slovní ochranné známky UNIFONDS a UNIRAK a starší národní obrazová ochranná známka UNIZINS
Relativní důvod pro zamítnutí zápisu
Nebezpečí záměny
Série nebo skupina ochranných známek
Nebezpečí asociace
Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009]
Návrhy na zrušení a změnu rozhodnutí podané vedlejším účastníkem
Článek 134 odst. 3 jednacího řádu

Skutečnosti předcházející sporu
Dne 29. května 2001 a 7. srpna 2001 podala žalobkyně, společnost UniCredit SpA, bývalá UniCredito Italiano SpA, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) dvě přihlášky ochranných známek Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. L 78, s. 1
)].
Ochrannými známkami, jejichž zápis byl požadován, jsou slovní označení UNIWEB a UniCredit Wealth Management.
Služby, pro které byl zápis požadován, náležejí do třídy 36 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu:
—
„Bankovnictví; finanční služby; peněžní služby; pojištění; nemovitostní služby; informace a poradenství ve finanční oblasti a v oblasti pojištění; služby týkající se kreditních/úvěrových karet; bankovní a finanční služby prostřednictvím internetu“, pro ochrannou známku UNIWEB;
—
„Bankovnictví; finanční služby; peněžní služby; pojištění; nemovitostní služby; informace ve finanční oblasti“, pro ochrannou známku UniCredit Wealth Management.
Přihlášky ochranných známek Společenství byly zveřejněny ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 108/2001, ze dne 17. prosince 2001, a č. 24/2002, ze dne 25. března 2002.
Dne 6. března a 21. června 2002 podala vedlejší účastnice, společnost Union Investment Privatfonds GmbH, na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009) námitky proti zápisu přihlášených ochranných známek pro služby uvedené v bodě 3 výše.
Obě námitky se zakládaly na následujících starších právech:
—
německé slovní ochranné známce UNIFONDS, přihlášené dne 2. dubna 1979 a zapsané dne 17. října 1979, pod č. 991995, označující služby náležející do třídy 36, které dopovídají následujícímu popisu: „Kapitálové investice“;
—
německé slovní ochranné známce UNIRAK, přihlášené dne 2. dubna 1979 a zapsané dne 17. října 1979, pod č. 991997, označující služby náležející do třídy 36, které odpovídají následujícímu popisu: „Kapitálové investice“;
—
německé obrazové ochranné známce, přihlášené dne 6. března 1992 a zapsané dne 10. července 1992, pod č. 2016954, označující služby náležející do třídy 36, které odpovídají následujícímu popisu: „Kapitálové investice“, jež je vyobrazena níže:
Důvody uplatněnými na podporu námitek byly důvody uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009].
Na žádost žalobkyně byla vedlejší účastnice dne 10. ledna a 24. dubna 2003 vyzvána, aby předložila důkazy o skutečném užívání starších ochranných známek.
Rozhodnutími ze dne 17. prosince 2004 a ze dne 28. února 2005 námitkové oddělení vyhovělo námitkám podaným proti zápisu přihlášených ochranných známek pro požadované služby, s výjimkou „nemovitostních služeb“, pro které byly námitky zamítnuty.
U obou přihlášek námitkové oddělení předně shledalo, že vedlejší účastnice předložila důkaz o skutečném užívání starších ochranných známek v Německu pro služby, pro které byly tyto ochranné známky zapsány. Dále mělo námitkové oddělení za to, že služby, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, byly podobné službám, na které se vztahují starší ochranné známky, s výjimkou „nemovitostních služeb“. Námitkové oddělení mimoto shledalo, že vedlejší účastnice předložila i důkaz o tom, že je majitelkou ochranných známek, které všechny obsahují předponu „uni“, jež tvoří sérii nebo skupinu ochranných známek. Dále uvedlo, že struktura přihlášených ochranných známek je podobná struktuře starších ochranných známek, v nichž je předpona „uni“ spojena s popisnými nebo málo rozlišujícími prvky. Mělo za to, že existuje nebezpečí, že se němečtí spotřebitelé budou domnívat, že přihlášené ochranné známky patří ke skupině ochranných známek vedlejší účastnice, které obsahují předponu „uni“, jež se vztahují na služby „kapitálové investice“. Námitkové oddělení tudíž dospělo k závěru, že u spotřebitelů v Německu existuje ve vztahu ke službám považovaným za podobné nebezpečí záměny, které zahrnuje nebezpečí asociace.
Ve dnech 17. února a 21. dubna 2005 podala žalobkyně na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009) proti rozhodnutím námitkového oddělení odvolání k OHIM.
Ve dnech 11. února a 28. dubna 2005 podala vedlejší účastnice na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 proti rozhodnutím námitkového oddělení odvolání k OHIM.
Rozhodnutími ze dne 5. a 25. září 2006 (dále jen „napadená rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM rozhodnutí námitkového oddělení potvrdil a odvolání žalobkyně i vedlejší účastnice zamítl.
Zaprvé odvolací senát shledal, že námitkové oddělení dospělo správně k závěru, že vedlejší účastnice předložila důkaz o skutečném užívání starších ochranných známek v Německu pro „kapitálové investice“.
Zadruhé odvolací senát shledal, že jelikož byly starší ochranné známky zapsány a užívány v Německu pro služby „kapitálové investice“, relevantní veřejnost tvoří spotřebitelé tohoto státu s poměrně vysokým stupněm pozornosti.
Zatřetí odvolací senát potvrdil závěr námitkového oddělení, že s výjimkou „nemovitostních služeb“ jsou služby, na které se vztahují přihlášené ochranné známky, podobné službám „kapitálové investice“, na které se vztahují starší ochranné známky.
Začtvrté odvolací senát shledal, že vedlejší účastnice předložila důkaz o existenci jí náležející skupiny ochranných známek a že relevantní veřejnost si předponu „uni“ spojuje s vedlejší účastnicí, je-li tato předpona užívána ve vztahu ke kapitálovým investicím. Odvolací senát měl dále za to, že přihlášené ochranné známky vykazují znaky, které je mohou, ve smyslu rozsudku Tribunálu ze dne 23. února 2006, Il Ponte Finanziaria v. OHIM – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (
T-194/03, Sb. rozh. s. II-445
), spojit se sérií ochranných známek náležejících vedlejší účastnici, jelikož přihlášené ochranné známky i starší ochranné známky mají stejnou strukturu a jejich společný prvek „uni“ vykazuje vzhledem k jeho inherentním vlastnostem a jeho užívání rozlišovací způsobilost ve vztahu k německé veřejnosti a předmětných službám. Pokud jde o přihlášenou ochrannou známku UniCredit Wealth Management, odvolací senát zdůraznil, že slova „wealth“ a „management“ jsou běžně v Německu užívána pro služby ve finanční a investiční oblasti, a že tedy toto slovní spojení postrádá ve vztahu k požadovaným službám rozlišovací způsobilost. Odvolací senát proto dospěl k závěru, že se kolidující ochranné známky skládají z označení, která vykazují vzhledové, fonetické a pojmové podobnosti, jelikož jejich „počáteční prvek“, který vedlejší účastnici identifikuje u relevantní veřejnosti, je totožný.
Na základě výše uvedených důvodů dospěl odvolací senát k závěru, že mezi kolidujícími ochrannými známkami existuje nebezpečí záměny u přihlášené ochranné známky UNIWEB, pokud jde o služby, na které se tato ochranná známka vztahuje, a sice „bankovnictví; finanční služby; peněžní služby; pojištění; informace a poradenství ve finanční oblasti a v oblasti pojištění; služby týkající se kreditních/úvěrových karet; bankovní a finanční služby prostřednictvím internetu“, jakož i u přihlášené ochranné známky UniCredit Wealth Management, pokud jde o služby, na které se tato ochranná známka vztahuje, a sice „bankovnictví; finanční služby; peněžní služby; pojištění; informace ve finanční oblasti“, které jsou považovány za podobné „kapitálovým investicím“, na které se vztahují starší ochranné známky. Takové nebezpečí naproti tomu neexistuje u „nemovitostních služeb“, které podle odvolacího senátu nejsou službám „kapitálové investice“ podobné.
Řízení před Tribunálem a před Soudním dvorem
Návrhy došlými kanceláři Tribunálu ve dnech 6. a 28. listopadu 2006 podala žalobkyně žaloby na neplatnost napadených rozhodnutí. Na jednání u Tribunálu konaného dne 15. září 2009 upřesnila, že se svými žalobami domáhá pouze částečného zrušení napadených rozhodnutí, a to v rozsahu, v němž jimi bylo vyhověno námitkám podaným proti zápisu slovních označení UNIWEB a UniCredit Wealth Management jako ochranných známek Společenství ve vztahu ke službám náležejícím do třídy 36 ve smyslu Niceské dohody, s výjimkou „nemovitostních služeb“.
Rozsudkem ze dne 27. dubna 2010, UniCredito Italiano v. OHIM – Union Investment Privatfonds (UNIWEB a UniCredit Wealth Management) (T‑303/06 a T‑337/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, dále jen „rozsudek Tribunálu“), spojil Tribunál v souladu s článkem 50 svého jednacího řádu věci T‑303/06 a T‑337/06 pro účely rozsudku a napadená rozhodnutí zrušil v rozsahu, v němž zamítla odvolání žalobkyně, když vyhověla námitkám proti zápisu přihlášených ochranných známek ve vztahu k požadovaným službám náležejícím do třídy 36, s výjimkou „nemovitostních služeb“. Kromě toho zamítl návrhy na částečné zrušení a změnu, které vedlejší účastnice podala na základě čl. 134 odst. 3 jednacího řádu, a rozhodl, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
Tribunál dospěl k uvedenému rozhodnutí na základě toho, že vyhověl jedinému žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyní, který vycházel z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. S odvoláním se na svůj rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, Tribunál shledal, že odvolací senát neprovedl důkladný přezkum podmínky spojitosti přihlášených ochranných známek se sérií starších ochranných známek. Měl v podstatě za to, že z inherentního hlediska není předpona „uni“ způsobilá sama vyvolat asociaci přihlášených ochranných známek s dovolávanou sérií a žádný jiný aspekt srovnání dotčených ochranných známek neumožňuje dospět k závěru o existenci nebezpečí záměny.
Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 1. července 2010 podala vedlejší účastnice na základě článku 56 Statutu Soudního dvora Evropské unie proti rozsudku Tribunálu (bod 20 výše) kasační opravný prostředek, kterým se domáhala, aby Soudní dvůr uvedený rozsudek zrušil a aby žaloby podané k Tribunálu zamítl. Vedlejší účastnice se též domáhala toho, aby Soudní dvůr zrušil sporná rozhodnutí v rozsahu, v němž zamítla její námitky proti zápisu ochranných známek UNIWEB a UniCredit Wealth Management pro „nemovitostní služby“, a aby těmto námitkám vyhověl.
Rozsudkem ze dne 16. června 2011, Union Investment Privatfonds v. UniCredito Italiano (
C-317/10 P, Sb. rozh. s. I-5471
, dále jen „rozsudek o kasačním opravném prostředku“), Soudní dvůr rozsudek Tribunálu (bod 20 výše) zrušil.
Soudní dvůr shledal, že se Tribunál dopustil nesprávných právních posouzení.
Soudní dvůr zaprvé rozhodl, že Tribunál zkreslil obsah napadených rozhodnutí tím, že shledal, že odvolací senát vyvodil spojení přihlášených ochranných známek se sérií dovolávanou vedlejší účastnicí téměř automaticky a bez důkladného přezkumu a že svůj rozsudek dostatečně neodůvodnil, když opomněl přezkoumat aspekty, které posoudil odvolací senát. Tribunál mimoto nesprávně uplatnil čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, jelikož nebezpečí záměny vyloučil, aniž zohlednil všechny relevantní faktory pro konkrétní ověření, zda existuje nebezpečí, že by se relevantní veřejnost mohla domnívat, že ochranné známky, jejichž zápis byl požadován, patří k sérii ochranných známek dovolávané vedlejší účastnicí, a tak se mýlit o původu dotčených služeb, neboť se bude domnívat, že tyto služby pocházejí od stejného podniku nebo hospodářsky propojených podniků.
Soudní dvůr vrátil věci Tribunálu, aby znovu rozhodl o žalobách k němu podaných žalobkyní, jakož i o návrzích vedlejší účastnice na částečné zrušení a změnu napadených rozhodnutí.
V návaznosti na rozsudek o kasačním opravném prostředku (bod 23 výše) a v souladu s čl. 118 odst. 1 jednacího řádu byly věci přiděleny prvnímu senátu Tribunálu.
Účastníci řízení byli v souladu s čl. 119 odst. 1 jednacího řádu vyzváni k předložení vyjádření. Žalobkyně a vedlejší účastnice předložily vyjádření ve stanovených lhůtách. OHIM sdělil Tribunálu svůj záměr vyjádření nepředložit.
Usnesením předsedy prvního senátu Tribunálu ze dne 7. listopadu 2013 byly v souladu s článkem 50 jednacího řádu projednávané věci spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku.
Usnesením ze dne 12. června 2014 rozhodl Tribunál o znovuzahájení ústní části řízení a vyzval účastníky řízení, aby odpověděli na některé otázky. Účastníci řízení této žádosti vyhověli ve stanovených lhůtách.
Návrhová žádání předložená účastníky v řízení po vrácení věcí
Ve svém vyjádření žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
—
znovu rozhodl o žalobách došlých kanceláři Tribunálu ve dnech 6. a 28. listopadu 2006 a vyhověl jim s tím, že je odůvodní v souladu s pokyny Soudního dvora;
—
uložil vedlejší účastnici náhradu nákladů řízení.
Vedlejší účastnice ve svém vyjádření navrhuje, aby Tribunál:
—
žaloby zamítl;
—
vyhověl námitkám proti zápisu ochranných známek Společenství UNIWEB a UniCredit Wealth Management i ve vztahu k „nemovitostním službám“.
Právní otázky
1.
Úvodní poznámky
Žalobkyně na jednání konaném dne 17. ledna 2014 potvrdila, že se bodem návrhového žádání uvedeným ve vyjádření po vrácení věci, kterým se domáhá toho, aby Tribunál znovu rozhodl o žalobách a vyhověl jim, snaží dosáhnout částečného zrušení napadených rozhodnutí v rozsahu, v němž vyhovují námitkám podaným proti zápisu ochranných známek UNIWEB a UniCredit Wealth Management ve vztahu ke službám, na které se vztahují přihlášky ochranných známek, s výjimkou „nemovitostních služeb“, jak to navrhla v rámci svých žalob.
Vedlejší účastnice na jednání konaném dne 17. ledna 2014 potvrdila, že se bodem návrhového žádání obsaženým ve vyjádření po vrácení věci, kterým se domáhá toho, aby bylo vyhověno námitkám proti zápisu ochranných známek Společenství UNIWEB a UniCredit Wealth Management i ve vztahu k „nemovitostním službám“, snaží dosáhnout jednak částečného zrušení napadených rozhodnutí v rozsahu, v němž zamítají námitky podané proti zápisu ochranných známek UNIWEB a UniCredit Wealth Management ve vztahu k „nemovitostním službám“, na které se vztahují přihlášky ochranných známek, a jednak změny těchto rozhodnutí.
2.
K přípustnosti některých příloh žalob
OHIM i vedlejší účastnice zpochybňují přípustnost některých příloh žalob, jelikož tyto písemnosti byly předloženy poprvé až před Tribunálem.
Tribunál v tomto ohledu konstatuje, že předmětné přílohy sestávají z výtisku výsledků vyhledávání v německém obchodním rejstříku, které se v zásadě týká společností činných ve finančním odvětví, jejichž obchodní firmy obsahují prvek „uni“. Tyto písemnosti předložila žalobkyně s cílem prokázat, že tento prvek postrádá z důvodu častého použití rozlišovací způsobilost v odvětví finančních služeb.
Tyto písemnosti, které byly předloženy poprvé před Tribunálem, nemohou být zohledněny. Cílem žaloby podané k Tribunálu je totiž přezkum legality rozhodnutí odvolacích senátů OHIM ve smyslu článku 63 nařízení č. 40/94 (nyní článek 65 nařízení č. 207/2009), takže úkolem Tribunálu není znovu přezkoumávat skutkové okolnosti ve světle dokumentů, které byly před ním předloženy poprvé. Výše uvedené dokumenty je tudíž třeba odmítnout, aniž je nutno zkoumat jejich důkazní sílu [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 24. listopadu 2005, Sadas v. OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T-346/04, Sb. rozh. s. II-4891
, bod 19 a citovaná judikatura].
3.
K věci samé
Žalobkyně a vedlejší účastnice předkládají každá na podporu svých návrhových žádání jediný důvod, vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.
K důvodu uplatněnému žalobkyní, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
Žalobkyně tvrdí, že se odvolací senát dopustil nesprávného právního posouzení tím, že dospěl k závěru o nebezpečí záměny plynoucím z asociace mezi přihlášenými ochrannými známkami a staršími ochrannými známkami považovanými za známky tvořící sérii. Podle žalobkyně nejsou podmínky stanovené judikaturou k přiznání širší ochrany sériových ochranných známek v projednávané věci splněny.
OHIM a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují.
Je třeba připomenout, že podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se na základě námitek majitele starší ochranné známky přihlášená ochranná známka nezapíše, pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna. Nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou. Kromě toho na základě čl. 8 odst. 2 písm. a) bodu ii) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 2 písm. a) bod ii) nařízení č. 207/2009] se staršími ochrannými známkami rozumějí ochranné známky zapsané v členském státě s dřívějším datem podání přihlášky, než je datum podání přihlášky ochranné známky Společenství.
Podle ustálené judikatury představuje nebezpečí záměny nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že dotčené výrobky nebo služby pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených. Podle téže judikatury musí být nebezpečí záměny posuzováno globálně podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčená označení a výrobky nebo služby, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory daného případu, zejména vzájemná závislost mezi podobností označení a podobností výrobků nebo služeb, na které se vztahují ochranné známky [viz rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2003, Laboratorios RTB v. OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T-162/01, Recueil, s. II-2821
, body 30 až 33 a citovaná judikatura].
Z judikatury dále vyplývá, že zakládají-li se námitky proti přihlášce ochranné známky Společenství na několika starších ochranných známkách a vyznačují-li se tyto ochranné známky vlastnostmi umožňujícími považovat je za známky tvořící součást jedné série nebo skupiny, k čemuž může dojít zejména tehdy, jestliže integrálně zobrazují stejný rozlišující prvek doplněný o prvek grafický nebo slovní, který je odlišuje, nebo jestliže se vyznačují opakováním stejné předpony nebo přípony vycházející z původní ochranné známky, představuje taková okolnost relevantní faktor pro posouzení existence nebezpečí záměny (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, bod 123).
V takovém případě může být totiž nebezpečí záměny vyvoláno možností asociace mezi přihlášenou ochrannou známkou a staršími ochrannými známkami tvořícími součást série, vyznačuje-li se přihlášená ochranná známka podobnostmi s těmito známkami, které by mohly spotřebitele vést k domněnce, že je součástí stejné série, a tudíž že výrobky, které označuje, mají stejný obchodní původ jako výrobky, kterých se týkají starší ochranné známky, nebo původ s nimi příbuzný. Takové nebezpečí asociace mezi přihlášenou ochrannou známkou a staršími sériovými ochrannými známkami, které by mohlo vyvolat záměnu obchodního původu výrobků označených kolidujícími označeními, může existovat i tehdy, když srovnání přihlášené ochranné známky se staršími ochrannými známkami, z nichž každá je posuzovaná samostatně, neumožňuje prokázat existenci přímého nebezpečí záměny. V takovém případě nebezpečí, že se spotřebitel může zmýlit v obchodním původu dotčených výrobků nebo služeb, nevyplývá z možnosti, že zamění přihlášenou ochrannou známku s jednou ze starších sériových ochranných známek, ale z možnosti, že se bude domnívat, že přihlášená ochranná známka je součástí stejné série (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, bod 124).
Z judikatury též vyplývá, že faktor série nebo skupiny ochranných známek je pro posouzení nebezpečí záměny souvisejícího s nebezpečím asociace přihlášené ochranné známky s touto sérií relevantní pouze tehdy, je-li společný prvek kolidujících ochranných známek rozlišující. Je-li však tento prvek popisný, není s to vyvolat nebezpečí záměny [rozsudky Tribunálu ze dne 6. července 2004, Grupo El Prado Cervera v. OHIM – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT),
T-117/02, Sb. rozh. s. II-2073
, bod 59, a ze dne 13. července 2012, Caixa Geral de Depósitos v. OHIM – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), T‑255/09, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 81].
Posouzení nebezpečí záměny kolidujících ochranných známek provedené odvolacím senátem je třeba přezkoumat s ohledem na předcházející úvahy.
K relevantní veřejnosti
Jak bylo uznáno v judikatuře, je v rámci globálního posouzení nebezpečí záměny třeba vzít v úvahu průměrného spotřebitele dotčené kategorie výrobků, běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného. Je rovněž namístě zohlednit skutečnost, že se úroveň pozornosti průměrného spotřebitele může měnit v závislosti na kategorii dotčených výrobků nebo služeb [viz rozsudek Tribunálu ze dne 13. února 2007, Mundipharma v. OHIM – Altana Pharma (RESPICUR),
T-256/04, Sb. rozh. s. II-449
, bod 42 a citovaná judikatura].
V projednávané věci je třeba potvrdit závěr odvolacího senátu, který účastníci řízení ostatně nezpochybnili, podle něhož je relevantní veřejností, ve vztahu k níž je třeba posuzovat nebezpečí záměny, německý spotřebitel, neboť starší ochranné známky jsou známkami zapsanými a užívanými v Německu. Uvedený spotřebitel musí být mimoto považován za spotřebitele vykazujícího poměrně vysoký stupeň pozornosti, jelikož dotčenými službami jsou služby finanční povahy, náležející do třídy 36 a mající pro zmíněného spotřebitele určitý hospodářský význam, neboť souvisejí s jeho finančním a hospodářským majetkem [v tomto smyslu viz rozsudek la Caixa, bod 45 výše, bod 21 a citovaná judikatura].
Ke srovnání služeb
Z napadených rozhodnutí vyplývá, že ani žalobkyně ani vedlejší účastnice nezpochybnily před odvolacím senátem závěr námitkového oddělení, že „bankovnictví; finanční služby; peněžní služby; pojištění; informace a poradenství ve finanční oblasti a v oblasti pojištění; služby týkající se kreditních/úvěrových karet; bankovní a finanční služby prostřednictvím internetu“, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka UNIWEB, a služby „bankovnictví; finanční služby; peněžní služby; pojištění; informace ve finanční oblasti“, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka UniCredit Wealth Management, jsou podobné službám „kapitálové investice“, na které se vztahují starší ochranné známky. Odvolací senát tím, že rozhodnutí námitkového oddělení potvrdil v plném rozsahu, schválil tento závěr, který v důsledku toho, že jej navíc účastníci řízení v rámci řízení před Tribunálem nezpochybnili, musí být stvrzen.
Ke srovnání označení
Globální posouzení nebezpečí záměny, co se týče vzhledové, fonetické nebo pojmové podobnosti kolidujících označení, musí být založeno na celkovém dojmu, kterým tato označení působí, s přihlédnutím zejména k jejich rozlišujícím a dominantním prvkům (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 12. června 2007, OHIM v. Shaker,
C-334/05 P, Sb. rozh. s. I-4529
, bod 35 a citovaná judikatura).
Odvolací senát v bodech 36 a 40 napadených rozhodnutí shledal, že kolidující ochranné známky mají stejnou strukturu, jelikož jsou tvořeny spojením dvou slovních prvků, a sice předpony „uni“, následované pokaždé jiným slovem. Dále měl v bodech 43 a 48 napadených rozhodnutí za to, že kolidující označení vykazují vzhledové, fonetické a pojmové podobnosti, neboť mají shodný „počáteční prvek“. Tento závěr účastníci řízení nezpochybňují a musí být potvrzen.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že ačkoli průměrný spotřebitel vnímá obvykle ochrannou známku jako celek a nezkoumá její jednotlivé detaily (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer,
C-342/97, Recueil, s. I-3819
, bod 25), nemění to nic na tom, že si spotřebitel při vnímání slovního označení rozloží toto označení na slovní prvky, které mu naznačují konkrétní význam nebo se podobají slovům, která zná [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. října 2004, Vitakraft‑Werke Wührmann v. OHIM – Krafft (VITAKRAFT),
T-356/02, Sb. rozh. s. II-3445
, bod 51]. Tato judikatura se uplatní i na posouzení, jak relevantní veřejnost vnímá takové obrazové označení, jako je v projednávané věci označení UNIZINS, které se skládá výlučně ze stylizovaného slovního prvku.
Kolidující ochranné známky se skládají z předpony „uni“, k níž jsou těsně připojeny výrazy, jež jsou ve vztahu k předmětným službám popisné nebo málo rozlišující. V odpověď na otázku Tribunálu totiž žalobkyně a vedlejší účastnice uvedly, že se prvek „rak“ ve starší ochranné známce UNIRAK skládá z počátečních písmen německých slov Renten, Aktien, („dluhopisy, akcie“) nebo Renten, Aktien, Kapital („dluhopisy, akcie, kapitál“), čímž odkazuje na investiční cíle a politiku fondu označeného touto ochrannou známkou. Navíc jak uvedla žalobkyně v rámci správního řízení, aniž vedlejší účastnice tato tvrzení zpochybnila, slova „fonds“ a „zins“, připojená k předponě „uni“ ve starších ochranných známkách UNIFONDS a UNIZINS, znamenají investiční „fondy“ a „úroky“. Pokud jde o ochrannou známku UniCredit Wealth Management, je zaprvé třeba uvést, že se slovo přímo připojené k předponě „uni“ vztahuje k běžné operaci ve finančním odvětví, kterou banka dává svému klientovi k dispozici určitou peněžitou částku. Skutečnost, že slova „credit“ a „management“ patří do anglického jazyka, neumožňuje vyloučit, že jim relevantní veřejnost přisoudí ve vztahu k předmětným službám určitý význam. Slova „credit“ a „management“ se totiž podobají německým slovům s týmž významem „Kredit“ a „Management“. Slovo „fonds“ patří do německého, a nikoli anglického jazyka, byť žalobkyně tvrdí opak. Kromě toho je anglický jazyk v daném odvětví, tj. v odvětví finančních služeb, velmi rozšířen a užíván. Dále slova „wealth“ a „management“ jsou běžně užívána ve finančním odvětví, a to i v Německu, pro takové finanční služby, jako je poradenství v oblasti investic nebo účetnické služby, jak to správně zdůraznil odvolací senát v bodě 40 napadeného rozhodnutí ze dne 25. září 2006. Konečně v souvislosti se slovem „web“ v ochranné známce UNIWEB námitkové oddělení uvedlo, aniž mu žalobkyně v tomto směru oponovala, že je běžnou zkratkou anglického výrazu „world wide web“, který se vztahuje k celosvětové počítačové síti Internet. Ačkoli toto slovo náleží do anglického jazyka, je z důvodu celosvětového užívání internetu mezinárodní veřejnosti obecně známo. Přestože toto slovo neodkazuje přímo na finanční služby, může s nimi souviset. Může například odkazovat na finanční služby poskytované on-line nebo na investiční služby v odvětví souvisejícím s internetem. Relevantní veřejnost si tedy kolidující ochranné známky rozloží na prvek „uni“ následovaný dalšími slovy.
Z toho vyplývá, že kolidující ochranné známky vykazují určitý stupeň podobnosti po stránce vzhledové i fonetické, neboť sdílejí předponu „uni“. Skutečnost, že se prvky připojené k této předponě liší a že se ochranná známka UniCredit Wealth Management skládá ze tří, a nikoli pouze z jednoho slovního prvku, nemůže tuto podobnost vyloučit, vzhledem k tomu, že spotřebitel přikládá obvykle větší význam počáteční části slov [rozsudek Tribunálu ze dne 17. března 2004, El Corte Inglés v. OHIM – González Cabello a Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR),
T-183/02 a T-184/02, Recueil, s. II-965
, bod 81]. Kromě toho po stránce fonetické se kolidující ochranné známky, s výjimkou přihlášené ochranné známky UniCredit Wealth Management, skládají ze tří slabik. Pokud jde o ochrannou známku UniCredit Wealth Management, přítomnost předpony „uni“ v prvním slovním prvku této ochranné známky umožňuje učinit závěr, že tato známka vykazuje určitou podobnost se staršími ochrannými známkami. Obdobně po stránce pojmové vykazují kolidující ochranné známky určitou podobnost, neboť jejich struktura je velmi podobná [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 26. září 2012, IG Communications v. OHIM – Citigroup a Citibank (CITIGATE), T‑301/09, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 78].
Kromě toho je třeba podotknout, že odvolací senát zkoumal pod záhlavím „Srovnání označení“, zda přihlášené ochranné známky vykazují takové znaky, které by relevantní veřejnosti umožnily si je spojit se skupinou nebo sérií ochranných známek náležejících vedlejší účastnici. Z judikatury přitom vyplývá, že existence skupiny nebo série ochranných známek je prvkem, který je třeba zohlednit pro účely posouzení nebezpečí záměny, avšak postrádá relevanci v rámci posouzení podobnosti mezi kolidujícími ochrannými známkami (rozsudek Soudního dvora ze dne 24. března 2011, Ferrero v. OHIM,
C-552/09 P, Sb. rozh. s. I-2063
, body 97 a 98).
Tento závěr odvolacího senátu je tudíž třeba přezkoumat v rámci posouzení nebezpečí záměny.
K nebezpečí záměny
Odvolací senát dospěl k závěru, že vzhledem k podobnosti kolidujících označení i služeb, na které se kolidující ochranné známky vztahují, existuje nebezpečí záměny plynoucí z asociace, kterou si spotřebitel učiní mezi přihlášenými ochrannými známkami a staršími ochrannými známkami, jež jsou součástí série náležející vedlejší účastnici.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že nebezpečí asociace přihlášené ochranné známky se sérií starších ochranných známek se lze dovolávat pouze tehdy, když jsou současně splněny dvě podmínky. Zaprvé musí majitel série starších zápisů předložit důkaz o užívání všech ochranných známek náležejících do této série, nebo alespoň několika ochranných známek, které mohou sérii tvořit. Zadruhé přihlášená ochranná známka nejenže musí být podobná ochranným známkám náležejícím k sérii, ale rovněž musí vykazovat vlastnosti, kvůli kterým ji bude možné spojovat se sérií (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, body 125 až 127).
Žalobkyně tvrdí, že ani jedna z uvedených dvou podmínek nebyla v projednávané věci splněna, neboť vedlejší účastnice nepředložila důkaz o užívání ochranných známek náležejících k sérii a možnost spojovat přihlášené ochranné známky se sérií starších ochranných známek byla vyloučena.
– K důkazu o užívání starších ochranných známek náležejících k sérii nebo skupině ochranných známek
Je třeba připomenout, že k tomu, aby existovalo nebezpečí, že se veřejnost zmýlí v příslušnosti přihlášené ochranné známky k sérii ochranných známek, musí být starší ochranné známky tvořící součást této série nezbytně na trhu přítomny. Jelikož zohlednění sériové povahy starších ochranných známek znamená rozšíření rozsahu ochrany samostatně posuzovaných ochranných známek tvořících součást série, jakékoliv abstraktní posouzení nebezpečí záměny, založené pouze na existenci několika zápisů majících za předmět ochranné známky znázorňující stejný rozlišující prvek, a v případě absence skutečného užívání ochranných známek, musí být považováno za vyloučené (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, bod 126). V případě existence skupiny nebo série ochranných známek, kdy nebezpečí záměny vyplývá ze skutečnosti, že se spotřebitel může zmýlit v provenienci nebo původu výrobků nebo služeb označených ochrannou známkou, jejíž zápis je požadován, a má mylně za to, že tato známka je součástí této skupiny nebo série ochranných známek, je totiž důkaz o užívání dostatečného počtu ochranných známek, které mohou tvořit skupinu nebo sérii, obzvláště důležitý, neboť od spotřebitele nelze v případě absence takového užívání očekávat, že odhalí společný prvek v uvedené skupině nebo sérii ochranných známek nebo že si s touto skupinou nebo sérií spojí jinou ochrannou známku obsahující tentýž společný prvek (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 13. září 2007, Il Ponte Finanziaria v. OHIM,
C-234/06 P, Sb. rozh. s. I-7333
, body 63 a 64). Při neexistenci důkazu o užívání dostatečného počtu ochranných známek, které mohou tvořit skupinu nebo sérii, tak bude muset být nebezpečí záměny případně vyvolané výskytem přihlášené ochranné známky na trhu posuzováno tak, že dojde ke srovnání každé ze starších, samostatně posuzovaných, ochranných známek s přihlášenou ochrannou známkou (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, bod 126).
Odvolací senát v tomto ohledu potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení a dospěl v bodech 20 a 24 napadených rozhodnutí k závěru, že dokumenty předložené vedlejší účastnicí prokazují, že starší ochranné známky byly v Německu skutečně užívány pro služby „kapitálové investice“.
Žalobkyně ve svých písemnostech v této souvislosti uvedla, že vedlejší účastnice nepředložila dostatečné důkazy, jež by mohly představovat zejména průzkumy veřejného mínění, výsledky „demografických studií“ nebo informace o známosti fondů, na které se vztahují ochranné známky, k prokázání, že relevantní veřejnost vnímá starší ochranné známky jako sérii ochranných známek, ani že by tato veřejnost mohla přihlášenou ochrannou známku spojovat s těmito staršími ochrannými známkami považovanými za součást série. Proto se podle žalobkyně odvolací senát dopustil závažného pochybení, když důkazy o užívání starších ochranných známek shledal dostatečnými na základě kritéria tradičního uplatnění čl. 43 odst. 2 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 42 odst. 2 nařízení č. 207/2009), aniž vyžadoval důkaz o „kvalifikovaném užívání“ starších ochranných známek jako tvořících součást série ochranných známek. Žalobkyně mimoto odvolacímu senátu vytýká, že své rozhodnutí právně dostačujícím způsobem neodůvodnil, čímž porušil článek 73 nařízení č. 40/94 (nyní článek 75 nařízení č. 207/2009), neboť při posuzování důkazu o užívání starších ochranných známek jako tvořících součást série nebo skupiny ochranných známek vedlejší účastnice nezohlednil poměrně vysoký stupeň pozornosti relevantní veřejnosti. Žalobkyně v žalobách konečně tvrdí, že předložený důkaz je k prokázání užívání starších ochranných známek každopádně nedostatečný, neboť výroční zprávy podniků předložené vedlejší účastnicí představují interní dokumenty a nevyplývá z nich známost starších ochranných známek na trhu, a dále že informace o investičních fondech obsažené v tisku sice poskytují údaje o vývoji cenných papírů, avšak neprokazují skutečné užívání ochranných známek na trhu.
Žalobkyně na jednání konaném dne 17. ledna 2014 uznala, že již nezpochybňuje, že vedlejší účastnice předložila důkaz o skutečném užívání starších ochranných známek uplatněných na podporu námitek, avšak zdůraznila, že vedlejší účastnice přesto neprokázala, že relevantní veřejnost vnímá starší ochranné známky jako sérii nebo skupinu ochranných známek náležejících vedlejší účastnici.
OHIM a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že z judikatury připomenuté v bodě 60 výše vyplývá, že majitel série starších zápisů musí předložit důkaz o skutečném užívání ochranných známek náležejících k této sérii na relevantním trhu, nebo alespoň několika ochranných známek, které mohou tvořit sérii, a nikoli – jak to tvrdí žalobkyně – o skutečnosti, že relevantní veřejnost vnímá tyto ochranné známky jako tvořící sérii nebo skupinu.
Z toho vyplývá, že od majitele starších ochranných známek náležejících k sérii nelze vyžadovat, aby prokázal, že tyto ochranné známky, které jsou skutečně na trhu přítomny, jsou navíc relevantní veřejností vnímány jako tvořící sérii.
Na rozdíl od toho, co uvedla žalobkyně na jednání konaném dne 17. ledna 2014, nelze z bodu 124 rozsudku BAINBRIDGE, bod 17 výše, vyvodit jiný závěr. Z uvedeného bodu totiž vyplývá, že Tribunál odkázal na vnímání spotřebitele výlučně s tím cílem, aby byla za podmínek, které následně vymezil, uznána existence nebezpečí, že by tento spotřebitel mohl přihlášenou ochrannou známku spojovat se staršími ochrannými známkami, které tvoří sérii, a domnívat se tak, že přihlášená ochranná známka náleží k téže sérii. Z pasáže uvedené žalobkyní, ani z žádné jiné pasáže uvedeného rozsudku naproti tomu nevyplývá, že by Tribunál vyžadoval, aby majitel série zápisů předložil kromě důkazu o skutečné přítomnosti ochranných známek tvořících součást této série na trhu i důkaz o tom, že relevantní veřejnost konkrétně vnímá starší ochranné známky jako náležející k dané sérii.
Argument žalobkyně, že vedlejší účastnice neprokázala, že relevantní veřejnost vnímá starší ochranné známky jako tvořící sérii, je tudíž irelevantní. Argument žalobkyně vycházející z nedostatku odůvodnění plynoucího z toho, že odvolací senát při posuzování důkazu o užívání starších ochranných známek náležejících k sérii nezohlednil poměrně vysoký stupeň pozornosti relevantní veřejnosti, je též irelevantní.
Kromě toho ke svému argumentu, že starší ochranné známky, které označují název fondů nabízených vedlejší účastnicí, nejsou vnímány investory jako tvořící sérii ochranných známek, neboť tyto fondy jsou z obchodního hlediska jedním a tím samým produktem, žalobkyně na jednání konaném dne 17. ledna 2014 upřesnila, že tento argument byl uplatněn podpůrně s cílem tvrdit, že prokázat existenci skupiny ochranných známek by bylo snadnější, pokud by tyto známky označovaly odlišné produkty, ale že to podle ní není nezbytnou podmínkou existence skupiny ochranných známek. V tomto ohledu je třeba podotknout, že nezávisle na skutečnosti, zda služby, na které se vztahují starší ochranné známky, jsou z obchodního hlediska jediným produktem, jak to tvrdí žalobkyně, nebo odlišnými produkty vzhledem k jejich značně rozdílným finančním a technickým znakům, jak to tvrdí OHIM a vedlejší účastnice, tato skutečnost není relevantní pro posouzení existence skupiny ochranných známek náležejících vedlejší účastnici, neboť existence skupiny ochranných známek nezávisí – jak žalobkyně uznala na jednání – na tom, zda ochranné známky, které vykazují takové znaky, jež je umožňují považovat za tvořící skupinu nebo sérii, označují jediný produkt nebo odlišné produkty. Z toho vyplývá, že tento argument žalobkyně je irelevantní.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že odvolací senát dospěl právem k závěru, že první podmínka ve smyslu judikatury BAINBRIDGE, bod 17 výše, která umožňuje shledat nebezpečí záměny plynoucí z asociace přihlášených ochranných známek se sérií starších ochranných známek vedlejší účastnice, tj. důkaz o skutečném užívání ochranných známek tvořících sérii, byla v projednávané věci splněna.
Je tudíž třeba přezkoumat, zda přihlášené ochranné známky UNIWEB a UniCredit Wealth Management vykazují takové znaky, které by je mohly spojovat s touto sérií starších ochranných známek náležejících vedlejší účastnici, a tak spotřebitele zmást ohledně původu služeb, na které se tyto známky vztahují.
– Ke způsobilosti přihlášených ochranných známek být spojovány se sérií starších ochranných známek
Z judikatury vyplývá, že ochranné známky mohou být považovány za známky tvořící součást téže série nebo skupiny zejména tehdy, když integrálně zobrazují stejný rozlišující prvek doplněný o prvek grafický nebo slovní, který je odlišuje, nebo když se vyznačují opakováním stejné předpony nebo přípony vycházející z původní ochranné známky (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, bod 123).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v projednávané věci se starší ochranné známky vyznačují spojením předpony „uni“, která má určitou rozlišovací způsobilost, jak bude prokázáno níže, s jiným slovním prvkem, a sice „rak“, „fonds“ a „zins“, které odkazují na investiční cíl nebo politiku fondu, který označují. Výrazy připojené k předponě „uni“ ve starších ochranných známkách jsou tedy ve vztahu ke službám kapitálových investic označeným těmito ochrannými známkami popisné nebo málo rozlišující (viz bod 53 výše).
Tyto tři starší ochranné známky UNIRAK, UNIFONDS a UNIZINS, na kterých vedlejší účastnice založila své námitky, jsou málo početné, avšak v projednávané věci stačí k tomu, aby tvořily sérii nebo skupinu pro účely posouzení nebezpečí záměny plynoucího z asociace přihlášených ochranných známek s touto sérií. Je tedy třeba přezkoumat, zda u relevantní veřejnosti existuje nebezpečí asociace přihlášených ochranných známek se skupinou tvořenou zmíněnými třemi staršími ochrannými známkami, aniž je třeba posoudit argument vedlejší účastnice, že tento přezkum musí být proveden ve vztahu k celé sérii ochranných známek, jichž je vedlejší účastnice majitelkou, a nikoli pouze ve vztahu ke třem ochranným známkám příkladmo uvedeným na podporu námitek.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že k tomu, aby přihlášená ochranná známka mohla u spotřebitele vyvolat asociaci se sérií starších ochranných známek, nejenže musí být podobná ochranným známkám náležejícím k dané sérii, ale rovněž musí vykazovat vlastnosti, kvůli kterým ji bude možné spojovat s danou sérií. Tak tomu například nemusí být, je-li společný prvek starších sériových ochranných známek v přihlášené ochranné známce užíván v odlišném postavení, než v jakém se obvykle nachází v ochranných známkách příslušejících k sérii, nebo s odlišným sémantickým obsahem (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, bod 127), nebo pokud společný prvek není rozlišující (rozsudky CHUFAFIT, bod 45 výše, bod 59, a la Caixa, bod 45 výše, bod 81).
Odvolací senát sice uznal, že kolidující ochranné známky mají stejnou strukturu (viz bod 51 výše), avšak shledal, že to nestačí k učinění závěru, že přihlášené ochranné známky vykazují znaky, které umožňují spojovat je se sérií starších ochranných známek. Tak by tomu mohlo podle odvolacího senátu být pouze v případě, že by společný prvek „uni“ nebyl výlučně popisný nebo nepostrádal rozlišovací způsobilost. Odvolací senát dospěl k závěru, že předpona „uni“ je vzhledem k jejím inherentním vlastnostem a jejímu užívání ve vztahu k předmětným finančním službám rozlišující.
Žalobkyně tvrdí, že v projednávané věci nejsou dány žádné skutečnosti, na jejichž základě by bylo možné prokázat „spojení“ přihlášené ochranné známky se sérií starších ochranných známek. V této souvislosti poukazuje žalobkyně na to, že na rozdíl od toho, co shledal odvolací senát, společný prvek „uni“ postrádá ve finančním odvětví inherentní rozlišovací způsobilost. K podložení tohoto argumentu se žalobkyně odvolává na několik rozhodnutí OHIM, která popřela dostatečnou rozlišovací způsobilost předpony „uni“, a dále poukazuje na to, že tato předpona je běžnou zkratkou slov „union“, „universal“, „unité“ nebo „unique“, často užívaných v běžné mluvě a zejména ve finančním odvětví. To je potvrzeno skutečností, že četné obchodní firmy společností zaregistrovaných v Německu a působících v tomto odvětví začínají prvkem „uni“ a že tento prvek „uni“ patří k názvům fondů, které v Německu spravují jiné společnosti, jakož i k ochranným známkám zapsaným v Německu jinými osobami pro služby náležející do třídy 36. Společná předpona „uni“ tudíž nemůže být sama o sobě prvkem, který by relevantní veřejnosti umožnil spojit si služby označené staršími ochrannými známkami s činností vedlejší účastnice.
V rámci svého vyjádření po vrácení věci žalobkyně dále zpochybňuje argument OHIM a vedlejší účastnice, že rozhodnutí německých soudů a Deutsches Patent- und Markenamt (německý úřad pro patenty a ochranné známky) měla být zohledněna při posuzování rozlišovací způsobilosti předpony „uni“, přičemž uvádí, že systémy Unie a členských států jsou autonomní, takže rozhodnutí vnitrostátních orgánů nemá pro unijní orgány závazný účinek.
OHIM a vedlejší účastnice argumenty žalobkyně zpochybňují.
V tomto ohledu je předně třeba podotknout, že společná struktura kolidujících ochranných známek je způsobilá spojovat přihlášené ochranné známky se sérií starších ochranných známek [v tomto smyslu viz rozsudek IG Communications v. OHIM – Citigroup a Citibank (CITIGATE), bod 54 výše, bod 89]. Setká-li se totiž spotřebitel s přihlášenými ochrannými známkami, které jsou stejně jako starší ochranné známky tvořeny předponou „uni“, k níž jsou těsně připojena slova, jež mají ve vztahu k finančním službám popisný nebo nerozlišující charakter, jak bylo uvedeno v článku 53 výše, mohl by se domnívat, že se jedná o novou ochrannou známku skupiny ochranných známek vedlejší účastnice, která označuje jiný fond, jenž sleduje investiční politiku označenou slovem připojeným k předponě „uni“.
Skutečnost, že se společný prvek „uni“ nachází na začátku všech kolidujících ochranných známek, je rovněž znakem, který může vyvolat spojování přihlášených ochranných známek se skupinou starších ochranných známek (rozsudek BAINBRIDGE, bod 17 výše, bod 127).
Z judikatury připomenuté výše v bodě 45 však vyplývá, že faktor série nebo skupiny ochranných známek je pro posouzení nebezpečí záměny souvisejícího s nebezpečím asociace přihlášené ochranné známky s touto sérií relevantní pouze tehdy, je-li společný prvek kolidujících ochranných známek rozlišující.
Účastníci řízení se v podstatě rozcházejí v názorech na otázku, zda společný prvek kolidujících ochranných známek, tj. předpona „uni“, má ve vztahu k předmětným službám rozlišovací způsobilost.
Pokud jde zaprvé o inherentní rozlišovací způsobilost prvku „uni“, odvolací senát dospěl v bodech 37 a 41 napadených rozhodnutí k závěru, že tento prvek je ve vztahu k předmětným službám rozlišující, neboť tím, že si jej německá relevantní veřejnost spojí s výrazem, který znamená „jednobarevný“, nebo v hovorovém jazyce s výrazem označujícím univerzitu, nemá ve vztahu k finančním službám jasný a bezprostřední význam. Tento závěr musí být potvrzen.
Nelze však vyloučit, jak tvrdí žalobkyně, že by prvek „uni“, jehož původ se nachází v latinském slově „unus“, znamenajícím „jeden, jediný, vyznačující se jediným prvkem“, mohla relevantní veřejnost vnímat též jako slova „unique“, znamenající „jedinečný“, „unité“, znamenající „nedělitelný nebo jednotný“, „union“, znamenající soudržnost nebo jednotu, nebo „universel“ ve smyslu „úplný“ nebo „vševědoucí“. Tak by tomu bylo zejména proto – jak uvádí vedlejší účastnice – že se slovo „uni“ nevyskytuje ve starších ochranných známkách jako samostatné slovo, což by skutečně mohlo u německé veřejnosti evokovat odkaz na univerzitu nebo jednobarevnost, ale je vždy připojeno k jiným slovům.
Nicméně je nutno konstatovat, že zejména z důvodu mnohočetných významů, které sama žalobkyně přikládá předponě „uni“, tato předpona nevyvolává ve vztahu k předmětným službám žádnou konkrétní představu. Kromě toho slova jako „unique“, „unité“, „union“ nebo „universel“ jsou obecnými pojmy, jejichž zvláštnost ve vztahu k předmětným službám není doložena. I kdyby se tedy připustilo, že předpona „uni“ může evokovat taková slova jako „unique“, „unité“, „union“ nebo „universel“, ve spojení se slovy souvisejícími s finančními službami by objektivně ani konkrétně neoznačovala druh, kvalitu, kvantitu, účel, hodnotu nebo jiné vlastnosti těchto služeb [v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Tribunálu ze dne 5. dubna 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft v. OHIM (EASYBANK),
T-87/00, Recueil, s. II-1259
, body 28 až 32].
Závěrem je třeba uvést, že jelikož předpona „uni“ nemá jasný ani bezprostřední význam, není pro předmětné služby popisná a vykazuje ve vztahu k těmto službám určitou inherentní rozlišovací způsobilost. Její rozlišovací způsobilost se v projednávané věci projevuje o to více, že předpona „uni“ je v kolidujících ochranných známkách následována výrazy, které jsou ve vztahu k předmětným službám popisné nebo málo rozlišující (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek IG Communications v. OHIM – Citigroup a Citibank (CITIGATE), bod 54 výše, bod 75].
Odvolací senát dále dospěl závěru o rozlišovací způsobilosti předpony „uni“ vzhledem k jejímu užívání, a konkrétně k tomu, že vedlejší účastnice užívala tři zmíněné ochranné známky, které obsahují předponu „uni“, v Německu pro služby „kapitálové investice“.
K tomu je třeba podotknout, že jak rozhodl odvolací senát, vedlejší účastnice předložila důkaz o užívání tří ochranných známek obsahujících předponu „uni“ na německém trhu pro služby „kapitálové investice“ (viz bod 70 výše).
Kromě toho je třeba poznamenat, že ze spisu vyplývá, že Deutsches Patent- und Markenamt a německé soudy uznaly rozlišovací způsobilost výrazu „uni“ ve vztahu k finančním službám.
V tomto kontextu musí být argument žalobkyně, že tato rozhodnutí, na která se vedlejší účastnice odvolávala v rámci řízení před OHIM, nemohou být zohledněna při posuzování nebezpečí záměny s ochrannými známkami, jejichž zápis je požadován na unijní úrovni, odmítnut jako neopodstatněný. Režim ochranných známek Společenství sice je – jak to tvrdí žalobkyně – autonomním systémem, který se skládá ze souboru pravidel a sleduje jemu vlastní cíle, přičemž jeho použití je nezávislé na jakémkoli vnitrostátním systému [viz rozsudek Tribunálu ze dne 22. listopadu 2011, Sports Warehouse v. OHIM (TENNIS WAREHOUSE), T‑290/10, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 35 a citovaná judikatura], z judikatury však rovněž vyplývá, že účastníkům řízení ani samotnému Tribunálu nelze zabránit v tom, aby při výkladu unijního práva vycházeli z poznatků vyplývajících z vnitrostátní judikatury [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 12. července 2006, Vitakraft-Werke Wührmann v. OHIM – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T-277/04, Sb. rozh. s. II-2211
, bod 71]. Z toho vyplývá, že ačkoli nejsou rozhodnutí vnitrostátních orgánů závazná pro účely použití práva ochranných známek Společenství, lze tato rozhodnutí brát v úvahu [rozsudek Tribunálu ze dne 25. října 2012, riha v. OHIM – Lidl Stiftung (VITAL&FIT), T‑552/10, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 66], zejména za účelem posouzení – jako v projednávané věci – jak kolidující ochranné známky vnímá relevantní veřejnost.
Napadená rozhodnutí je proto třeba potvrdit v rozsahu, v němž odvolací senát uznal, že předpona „uni“, která je společná kolidujícím ochranným známkám, má ve vztahu k německé relevantní veřejnosti pro předmětné služby rozlišovací způsobilost, a to jak inherentní, tak související s jejím užíváním.
Tento závěr nelze ostatními argumenty žalobkyně vyvrátit.
Zaprvé odvolací senát dospěl v bodech 38 a 42 napadených rozhodnutí správně k závěru, že se žalobkyně nemůže k prokázání nízké rozlišovací způsobilosti předpony „uni“ dovolávat existence fondů náležejících jiným osobám, které jsou označeny výrazy obsahujícími slovo „uni“, jako např. „United Kingdom C“, „United Kingdom D“, „Unico Equity“, „Unico Investment“, „Universal-Effect“ a „Universal-Value Test“. Jak to v zásadě uvedl odvolací senát, tři písmena „u“, „n“ a „i“, která se nacházejí na začátku anglických slov „united“ a „universal“, jakož i na začátku slova „unico“, kterému patrně německá veřejnost nepřisuzuje žádný konkrétní význam, nejsou totiž od zbývajících částí předmětných slov oddělitelná, neboť tato slova jsou homogenními výrazy.
Zadruhé ani odkaz na jiné zápisy ochranných známek v Německu, které náleží jiným osobám a obsahují předponu „uni“, nemůže sloužit, jak to správně uvedl odvolací senát, k prokázání nízké rozlišovací způsobilosti slova „uni“ z důvodu pokojné koexistence těchto ochranných známek se staršími ochrannými známkami vedlejší účastnice, neboť žalobkyně nepředložila důkazy, který by umožnily dospět k závěru, že tyto ochranné známky byly na německém trhu skutečně užívány. Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že byť není vyloučeno, že by v určitých případech koexistence starších ochranných známek na trhu mohla případně zeslabit nebezpečí záměny, které bylo mezi dvěma kolidujícími ochrannými známkami odděleními OHIM shledáno, taková možnost může být zohledněna pouze, pokud přinejmenším v průběhu řízení týkajícího se relativních důvodů pro zamítnutí zápisu u OHIM přihlašovatel ochranné známky Společenství patřičně prokázal, že se uvedená koexistence zakládá na neexistenci nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti mezi staršími ochrannými známkami, kterých se dovolává, a staršími ochrannými známkami vedlejšího účastníka, na kterých jsou založeny námitky, a s výhradou, že dotčené starší ochranné známky a kolidující ochranné známky jsou totožné [rozsudky Tribunálu ze dne 11. května 2005, Grupo Sada v. OHIM – Sadia (GRUPO SADA),
T-31/03, Sb. rozh. s. II-1667
, bod 86; ze dne 8. prosince 2005, Castellblanch v. OHIM – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH),
T-29/04, Sb. rozh. s. II-5309
, bod 72, a ze dne 18. září 2012, Scandic Distilleries v. OHIM – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), T‑460/11, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 60]. Vzhledem k tomu, že žalobkyně v projednávané věci předložila pouze zápisy v Německu týkající se ochranných známek, které náleží jiným osobám a obsahují předponu „uni“, neprokázala, že uvedená koexistence spočívala na neexistenci nebezpečí záměny. Z toho vyplývá, že nepředložila důkaz o tom, že rozlišovací způsobilost prvku „uni“ byla oslabena nebo snížena.
Zatřetí k odkazu žalobkyně na některé obchodní firmy společností zaregistrovaných v Německu, které obsahují prvek „uni“, je předně třeba uvést, že důkazy předložené žalobkyní k podložení tohoto tvrzení byly shledány nepřípustnými, neboť byly poprvé předloženy až před Tribunálem (viz bod 37 výše). Dále je třeba poznamenat, že si společnosti volí své obchodní firmy svobodně, aniž tato volba podléhá požadavkům souvisejícím s rozlišovací způsobilostí ve smyslu známkového práva. Tento argument žalobkyně je tedy každopádně irelevantní.
Začtvrté odkaz žalobkyně na dřívější rozhodnutí OHIM, která údajně popřela rozlišovací způsobilost výrazu „uni“, rovněž nemůže podložit její argument. V této souvislosti je třeba uvést, že ačkoli musí OHIM v rámci průzkumu přihlášky ochranné známky Společenství zohlednit již přijatá rozhodnutí ve věci podobných přihlášek a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu či nikoli, musí zásady rovného zacházení a řádné správy sladit s dodržováním legality (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM,
C-51/10 P, Sb. rozh. s. I-1541
, body 74 a 75). Nicméně je třeba konstatovat, že v rámci oddělení OHIM neexistuje jednotná praxe, pokud jde o posouzení rozlišovací způsobilosti prvku „uni“, což žalobkyně uznala na jednání konaném dne 17. ledna 2014. V odpověď na argument žalobkyně totiž OHIM uvedl a v příloze svého vyjádření k žalobě předložil několik rozhodnutí z pozdější doby, než jsou rozhodnutí, na něž se odvolávala žalobkyně, která uznala nebezpečí asociace mezi ochrannými známkami vedlejší účastnice obsahujícími předponu „uni“ a ochrannými známkami přihlášenými žalobkyní, které obsahují tutéž předponu „uni“, na základě důkazu předloženého vedlejší účastnicí o existenci jí náležející skupiny ochranných známek. Právě s přihlédnutím k těmto novějším rozhodnutím, která již byla vydána za okolností obdobných těm v projednávané věci, mohl odvolací senát dospět k závěru o rozlišovací způsobilosti předpony „uni“. Dovolávat se implicitně porušení zásady rovného zacházení tedy žalobkyně důvodně nemůže.
Je tudíž velmi pravděpodobné, že se relevantní veřejnost bude při setkání s přihlášenými ochrannými známkami UNIWEB nebo UniCredit Wealth Managment domnívat, že se jedná o novou známku náležející ke skupině ochranných známek vedlejší účastnice, tvořené ochrannými známkami UNIFOND, UNIRAK a UNIZINS.
Tento závěr nemůže být vyvrácen argumentem žalobkyně, podloženým výstřižky z odborného tisku, který vychází z toho, že se relevantní veřejnost s dotčenými ochrannými známkami setkává za takových okolností, kdy těmto známkám předchází obchodní firmy společností spravujících dotyčné fondy, což vylučuje nebezpečí záměny ohledně původu služeb, na které se vztahují kolidující ochranné známky.
V tomto ohledu je předně třeba uvést, jak to činí vedlejší účastnice, že se relevantní veřejnost může s ochrannými známkami označujícími různé investiční fondy setkat za různých okolností souvisejících s jejich správou, jako jsou ústní prezentace nebo debaty v odborných kruzích, při nichž těmto ochranným známkám nutně nepředchází nebo je nedoplňuje obchodní firma správcovské společnosti, která by umožňovala vyloučit záměnu jejich původu.
Avšak i kdyby za určitých zvláštních okolností, jako jsou publikace týkající se investičních fondů v odborném tisku, ochranným známkám označujícím tyto fondy vždy předcházela obchodní firma správcovské společnosti, nelze vyloučit, že by se relevantní veřejnost mohla domnívat, že fondy, jejichž názvy se skládají z předpony „uni“, k níž jsou připojeny výrazy, jež jsou ve vztahu k finančním službám popisné nebo nerozlišující, jako v případě přihlášených ochranných známek, pocházejí od podniků hospodářsky propojených s vedlejší účastnicí.
Z výše uvedeného vyplývá, že jediný důvod uplatněný žalobkyní musí být jako neopodstatněný zamítnut.
K důvodu uplatňovanému vedlejší účastnicí, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
Vedlejší účastnice navrhuje, aby Tribunál částečně zrušil napadená rozhodnutí v rozsahu, v němž odvolací senát námitky zamítl ve vztahu k „nemovitostním službám“, na které se vztahují přihlášené ochranné známky, neboť je nepovažoval za podobné službám „kapitálové investice“, na které se vztahují starší ochranné známky, a aby napadená rozhodnutí změnil v tom smyslu, že námitkám bude vyhověno i ve vztahu k „nemovitostním službám“.
Předložením uvedených návrhů využila vedlejší účastnice možnosti, kterou jí přiznává čl. 134 odst. 3 jednacího řádu, navrhnout ve svém vyjádření k žalobě zrušení nebo změnu napadeného rozhodnutí v bodě, který nebyl uveden v žalobě [v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 21. února 2006, Royal County of Berkshire Polo Club v. OHIM – Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB),
T-214/04, Sb. rozh. s. II-239
, bod 50, a ze dne 24. září 2008, Oakley v. OHIM – Venticinque (O STORE),
T-116/06, Sb. rozh. s. II-2455
, bod 81]. Žalobkyně zaujala k těmto návrhům stanovisko ve vyjádření v rámci řízení po vrácení věci. Účastníci řízení též vyjádřili stanovisko k těmto návrhům v rámci odpovědí na písemné otázky Tribunálu, jakož i na jednání konaném dne 17. ledna 2014. Žalobkyně i OHIM vyzvaly Tribunál, aby návrhy předložené vedlejší účastnicí zamítl jako neopodstatněné.
Podle ustálené judikatury je pro posouzení podobnosti mezi předmětnými výrobky nebo službami třeba zohlednit všechny relevantní faktory, které charakterizují vztah mezi nimi. Tyto faktory zahrnují zvláště jejich povahu, účel, užívání a konkurenční nebo komplementární charakter. Mohou být zohledněny rovněž jiné faktory, jako jsou například distribuční kanály dotyčných výrobků nebo služeb [viz rozsudek Tribunálu ze dne 11. července 2007, El Corte Inglés v. OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños),
T-443/05, Sb. rozh. s. II-2579
, bod 37 a citovaná judikatura].
Odvolací senát v bodech 28 a 32 napadených rozhodnutí uvedl, čímž v tomto ohledu potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení, že „nemovitostní služby“, na které se vztahují přihlášené ochranné známky, a služby „kapitálové investice“, na které se vztahují starší ochranné známky, nejsou podobné, jelikož prvně zmíněné mají za cíl poskytovat pomoc v okamžiku koupě, prodeje nebo pronájmu nemovitostí, zejména za účelem dosažení zisku, kdežto druhé spočívají ve shromáždění kapitálu s cílem uskutečnit výhodnější investice, než kdyby byly uskutečněny individuálně. Rozdíl mezi předmětnými službami spočívá podle odvolacího senátu též v tom, že „nemovitostní služby“ jsou činnostmi, které zpravidla vykonávají realitní makléři nebo developeři, kdežto „kapitálové investice“ jsou služby poskytované bankami a finančními institucemi.
Na podporu svých návrhů na částečné zrušení a změnu napadených rozhodnutí v rozsahu, v němž v nich byly námitky zamítnuty ve vztahu k „nemovitostním službám“, vedlejší účastnice v podstatě uvádí, že na rozdíl od toho, co shledal odvolací senát, může mezi službami poskytovanými ve finančním odvětví a službami poskytovanými v oblasti nemovitostí existovat určitá spojitost, neboť činnost nemovitostních fondů nespočívá pouze v emisi nebo odkupu podílových listů, ale i v nákupu, správě a prodeji nemovitostí, se zárukou přidané hodnoty získané prostřednictvím nabývání vlastnictví k nemovitostem nebo jejich správy.
OHIM a žalobkyně argumenty vedlejší účastnice zpochybňují.
Zaprvé, pokud jde o povahu, účel a užívání předmětných služeb, bylo rozhodnuto, že finanční služby nemají stejnou povahu, účel nebo užívání jako nemovitostní služby [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 11. července 2013, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones v. OHIM – MIP Metro (METRO), T‑197/12, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 42]. Tato judikatura se uplatní na služby dotčené v projednávané věci, neboť služby „kapitálové investice“ jsou zahrnuty do obecnější kategorie finančních služeb.
Jak to správně uvedl odvolací senát, „nemovitostní služby“ se totiž v zásadě týkají pomoci a zprostředkování v okamžiku koupě, prodeje nebo pronájmu nemovitostí. I kdyby se připustilo, jak to v podstatě činí vedlejší účastnice, že „nemovitostní služby“ jdou nad rámec pomoci při koupi nebo pronájmu a zahrnují i správu nebo údržbu nemovitosti, jejich povaha je přesto stále spojena s tím, že se jedná o službu související s nemovitostí. Naproti tomu služby „kapitálové investice“ mají povahu finanční a spočívají v poradenství nebo zprostředkování v rámci kapitálové investice do finančního nástroje určitého fondu nebo v investiční operaci. Nehledě na druh fondu, který si spotřebitel k investování svého kapitálu nakonec zvolí, jako je zejména nemovitostní fond, poskytnutá služba souvisí s operací finanční povahy vztahující se k cennému papíru. Skutečnost, na kterou poukázala vedlejší účastnice, že služba „kapitálové investice“ může zahrnovat, jako je tomu v případě služeb, které sama vedlejší účastnice poskytuje, pronájem, správu a údržbu nemovitostí tvořících fond, což přispívá k zajištění výnosu z tohoto fondu, nemění finanční povahu poradenství souvisejícího s investicí nebo investiční operace.
Z toho vyplývá, že povaha „nemovitostních služeb“ a služeb „kapitálové investice“ není podobná.
Stejně tak pokud jde o účel a užívání předmětných služeb, je třeba podotknout, že hlavním cílem „nemovitostních služeb“ je pro spotřebitele zejména koupě, prodej nebo pronájem nemovitosti na základě vlastních potřeb a požadavků, především za účelem dosažení zisku. Naproti tomu cílem služeb „kapitálové investice“ je zvýšit výnos z kapitálu investovaného do některého finančního nástroje. Ačkoli cílem obou služeb může být kapitálová investice, zejména zvažuje-li klient koupi nemovitosti s cílem dosáhnout zisku, účel „nemovitostních služeb“ je vždy spojen s převodem vlastnictví nebo držby nemovitosti, a nikoli s úmyslem kupujícího dosáhnout z nabyté nemovitosti zisku.
Kromě toho, i kdyby se „nemovitostní služby“ porovnávaly, jak to činí vedlejší účastnice, se službami „kapitálové investice do nemovitostních fondů“, je třeba konstatovat, že finanční zprostředkovatel, který kapitálové investice zajišťuje, nabízí svému klientovi fond jakožto finanční investiční nástroj, a nikoli nemovitost tvořící tento fond, jak to správně uvádí žalobkyně. Buď se tedy spotřebitel jakožto příjemce „nemovitostních služeb“ stane vlastníkem nemovitosti, nebo jakožto příjemce služeb „kapitálové investice“ investuje do finančního nástroje tvořeného fondem, zejména nemovitostním, s jediným cílem dosáhnout ze správy svého majetku třetími osobami zisku.
Z toho důvodu se „nemovitostní služby“ a služby „kapitálové investice“ liší i v cíli či užívání zamýšleném spotřebitelem, a jejich účel tudíž není podobný.
Zadruhé, pokud jde o konkurenční charakter předmětných služeb, z jejich povahy i účelu vyplývá, že veřejnost, které jsou „nemovitostní služby“ určeny, není táž jako veřejnost, které jsou určeny služby „kapitálové investice“. Předmětné služby tudíž nejsou přímo zastupitelné nebo zaměnitelné a vzájemně si nekonkurují [rozsudek Tribunálu ze dne 22. ledna 2009, Commercy v. OHIM – easyGroup IP Licensing (easyHotel),
T-316/07, Sb. rozh. s. II-43
, bod 56].
Zatřetí předmětné služby nejsou ani komplementární. I kdyby „nemovitostní služby“ primárně či druhotně zahrnovaly takovou finanční operaci, jako je bankovní úvěr nebo úhrada kupní ceny bankovním převodem, finanční služby související s těmito operacemi nejsou pro využití nemovitostních služeb natolik nezbytné nebo důležité, aby spotřebitel přisuzoval odpovědnost za tyto finanční služby i nemovitostní služby témuž podniku (rozsudek METRO, bod 109 výše, bod 50).
Začtvrté odlišnost předmětných služeb spočívá podle odvolacího senátu též v rozdílu v poskytovateli těchto služeb. „Nemovitostní služby“ jsou činnostmi zpravidla vykonávanými realitními makléři nebo developery, kdežto služby „kapitálové investice“ jsou poskytovány bankami a finančními institucemi.
Tento závěr musí být potvrzen. Za současného stavu odvětví služeb poskytovaných takovými institucemi, jako jsou banky, je však třeba pozorovat určitý trend spočívající v tom, že tyto instituce rozšiřují činnosti na sousední trhy. Není tedy vyloučeno, jak to uznala žalobkyně na jednání konaném dne 17. ledna 2014, že by tatáž mezinárodní finanční instituce nebo podniky s ní hospodářsky propojené mohly nabízet služby jiného druhu, které však spadají do sousedních trhů, zejména trhu nemovitostních služeb. OHIM rovněž na jednání uznal, že za výjimečných okolností, jako např. v období finanční krize, mohou být banky přiměny k výkonu určité činnosti v odvětví nemovitostních služeb. K tomu, aby tyto úvahy mohly být v rámci posuzování podobnosti předmětných služeb zohledněny, by však bylo třeba prokázat, že jde o obecný trend v odvětví „nemovitostních služeb“ a že spotřebitelé považují za běžné, že tyto služby jsou nabízeny i bankovními a finančními institucemi [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 11. července 2007, Mülhens v. OHIM – Minoronzoni (TOSCA BLU),
T-150/04, Sb. rozh. s. II-2353
, bod 37], což vedlejší účastnice netvrdila, ani neprokázala.
Z výše uvedeného vyplývá, že „nemovitostní služby“ a služby „kapitálové investice“ se liší povahou, účelem i užíváním. Nemají ani přímý konkurenční či komplementární charakter a v zásadě nemají stejné distribuční kanály. Je tudíž třeba dospět k závěru, k němuž dospěl i odvolací senát, že „nemovitostní služby“ a „kapitálové investice“ nejsou podobné.
Je tedy třeba jediný důvod uplatněný vedlejší účastnicí na podporu návrhů na částečné zrušení a změnu napadených rozhodnutí jako neopodstatněný zamítnout.
Žaloby i návrhy předložené vedlejší účastnicí na základě čl. 134 odst. 3 jednacího řádu musí být tudíž v plném rozsahu zamítnuty.
K nákladům řízení
Soudní dvůr v rozsudku o kasačním opravném prostředku, bod 23 výše, určil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později. Tribunálu tedy přísluší, aby v souladu s článkem 121 jednacího řádu v tomto rozsudku rozhodl o veškerých nákladech souvisejících s jednotlivými řízeními.
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozdělit náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch, nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody.
V projednávané věci žalobkyně nepožadovala náhradu nákladů řízení v rámci řízení před Tribunálem, které předcházelo kasačnímu opravnému prostředku. V řízení o kasačním opravném prostředku a ve vyjádření předloženém v rámci řízení po vrácení věci žalobkyně požadovala, aby byla vedlejší účastnici uložena náhrada nákladů řízení. OHIM ve vyjádření k žalobě v rámci řízení před Tribunálem, které předcházelo kasačnímu opravnému prostředku, jakož i v kasační odpovědi v řízení o kasačním opravném prostředku požadoval, aby byla žalobkyni uložena náhrada nákladů řízení. Naproti tomu vedlejší účastnice náhradu nákladů řízení nepožadovala.
Za těchto okolností je s ohledem na to, že žalobkyně i vedlejší účastnice měly ve věci částečně úspěch i neúspěch, důvodné rozhodnout, že žalobkyně ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené OHIM, v souladu s jeho návrhy. Vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloby se zamítají.

2)
Návrhy na zrušení a změnu rozhodnutí předložené společností Union Investment Privatfonds GmbH se zamítají.

3)
Společnosti UniCredit SpA se ukládá náhrada nákladů řízení, s výjimkou nákladů vynaložených společností Union Investment Privatfonds.

4)
Společnost Union Investment Privatfonds ponese vlastní náklady řízení.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. listopadu 2014.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu

Řízení před Tribunálem a před Soudním dvorem

Návrhová žádání předložená účastníky v řízení po vrácení věcí

Právní otázky

1. Úvodní poznámky

2. K přípustnosti některých příloh žalob

3. K věci samé

K důvodu uplatněnému žalobkyní, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94

K relevantní veřejnosti

Ke srovnání služeb

Ke srovnání označení

K nebezpečí záměny

– K důkazu o užívání starších ochranných známek náležejících k sérii nebo skupině ochranných známek

– Ke způsobilosti přihlášených ochranných známek být spojovány se sérií starších ochranných známek

K důvodu uplatňovanému vedlejší účastnicí, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.