CELEX: 62007TJ0235
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nīderlandes alus tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Pārkāpuma pierādīšana
Piekļuve lietas materiāliem
Naudas sods
Vienlīdzīgas attieksmes princips
Saprātīgs termiņš

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja,
Bavaria NV
, ir sabiedrība, kas nodarbojas ar alus un bezalkoholisku atspirdzinošu dzērienu ražošanu un tirdzniecību.
Tā ir viens no četriem galvenajiem Nīderlandes alus tirgus dalībniekiem. Pārējie dominējošie alus darītāji šajā tirgū ir,
pirmkārt,
Heineken
grupa (turpmāk tekstā – “
Heineken
”), kuras vadību veic sabiedrība
Heineken NV
un ražošanu – meitas sabiedrība
Heineken Nederland BV
, otrkārt,
InBev
grupa (turpmāk tekstā – “
InBev
”), kura pirms 2004. gada bija pazīstama ar nosaukumu
Interbrew
un kuras vadību veic sabiedrība
InBev NV
un ražošanu – sabiedrība
InBev Nederland NV
, un, treškārt –
Grolsch
grupa (turpmāk tekstā – “
Grolsch
”), kuras vadību veic sabiedrība
Koninklijke Grolsch NV
.
Prasītāja un trīs pārējie galvenie alus ražotāji šajā tirgū savu alu pārdod gala klientam, izmantojot divus izplatīšanas kanālus.
Tādējādi ir jānošķir, pirmkārt, “horeca” uzņēmumu aprite, t.i., viesnīcās, restorānos un kafejnīcās, kur patēriņš notiek uz
vietas, un, otrkārt, aprite “food” lielveikalos un vīna un alkoholisko dzērienu veikalos, kur alus iegāde ir paredzēta patēriņam
mājās. Pēdējais minētais sektors tāpat ietver alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu. Starp četriem
attiecīgajiem alus darītājiem vienīgi
InBev
un
Bavaria
ir aktīvas šajā segmentā.
Šie četri alus darītāji ir
Centraal Brouwerij Kantoor
(turpmāk tekstā – “
CBK
”) locekļi. Tā ir federatīva organizācija, kas atbilstoši tās statūtiem pārstāv savu locekļu intereses un to veido vispārējā
asambleja un dažādas komisijas, tādas kā komisija, kas atbildīga par “horeca” jautājumiem, un finanšu komisija, kas tagad
ir direkcijas komiteja. Sanāksmēm, kas ir notikušas
CBK
ietvaros, tā sekretariāts sagatavo uzaicinājumus un nepārtrauktā veidā numurētus un dalībniekiem nosūtītus oficiālus protokolus.

Administratīvais process
Ar 2000. gada 28. janvāra, kā arī 2000. gada 3., 25. un 29. februāra vēstulēm
InBev
sniedza virkni paziņojumu attiecībā uz informāciju par ierobežojošo komercpraksi Nīderlandes alus tirgū. Šie paziņojumi tika
izdarīti Eiropas Kopienu Komisijas veiktas izmeklēšanas laikā, konkrētāk, 1999. gadā, par aizliegtas vienošanās praksi un
par iespējamu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Beļģijas alus tirgū. Kopā ar šiem paziņojumiem
InBev
izteica pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu, pamatojoties uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai
to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada Paziņojums
par sadarbību”).
2000. gada 22. un 23. martā, pēc
InBev
paziņojumiem, Komisija veica pārbaudes prasītājas un citu iesaistīto uzņēmumu telpās. 2001.–2005. gadā prasītājai tika nosūtīti
papildu informācijas pieprasījumi.
2005. gada 30. augustā Komisija prasītājai nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Ar 2005. gada 24. novembra vēstuli prasītāja
par šo paziņojumu iesniedza savus rakstveida apsvērumus. Neviena no iesaistītajām personām nav pieprasījusi uzklausīšanu.
Ar 2006. gada 7. marta un 8. maija vēstulēm Komisija prasītājai darīja zināmus papildu dokumentus. Konkrētāk, tie attiecās
uz
InBev
adresētajiem informācijas pieprasījumiem un uz to sniegtajām atbildēm, kā arī
Heineken
iekšējās piezīmes.
2007. gada 18. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766
– Nīderlandes alus tirgus, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 20. maija
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV 2008, C 122, 1. lpp.) un kurš prasītājai tika paziņots ar 2007. gada 24. aprīļa vēstuli.

Apstrīdētais lēmums
Attiecīgais pārkāpums
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā noteikts, ka prasītāja un sabiedrības
InBev NV
,
InBev Nederland
,
Heineken NV
,
Heineken Nederland
un
Koninklijke Grolsch
laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim ir piedalījušās vienotā un turpinātā EKL 81. panta
1. punkta pārkāpumā, ko veidoja nolēmumu un/vai saskaņotu darbību kopums, lai ierobežotu konkurenci kopējā tirgū.
Pārkāpumu veidoja, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstinājumu koordinācija Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un mājas
patēriņa sektorā, tostarp attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikusi
citu individuālajiem klientiem piedāvāto komercnosacījumu saskaņošana “horeca” sektorā Nīderlandē, tādu kā aizdevumi uzņēmumiem,
un, treškārt, laiku pa laikam notikusi saskaņošana klientu sadalē, vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā Nīderlandē
(apstrīdētā lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).
Alus darītāju pret konkurenci vērstā rīcība saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ir notikusi neoficiālu daudzpusēju sanāksmju ciklā,
kuras regulāri pulcēja četrus galvenos Nīderlandes alus tirgus dalībniekus, kā arī papildu divpusējās tikšanās, kurās iesaistījās
tie paši alus darītāji dažādās kombinācijās. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šīs tikšanās ir notikušas slepeni, apzinātā veidā,
dalībniekiem apzinoties, ka tās nav atļautas (apstrīdētā lēmuma 257.–260. apsvērums).
Tādējādi, pirmkārt, virkne daudzpusēju sanāksmju ar nosaukumu “Catherijne overleg” (saskaņošana
Catherijne
) vai “agendacommissie” (dienas kārtības komisija) ir noturētas laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim.
Apstrīdētajā lēmumā konstatēts, ka šo sanāksmju, kas koncentrētas uz “horeca” sektoru, bet varēja tāpat attiekties uz mājas
patēriņa sektoru, mērķis būtībā bija saskaņot alus cenas un cenu paaugstinājumus, apspriest atlaižu summas ierobežojumus un
klientu sadali, kā arī apspriesties par noteiktiem citiem komerciāliem nosacījumiem. Alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja
preču zīmi, cenas arī esot tikušas apspriestas šo sanāksmju laikā (apstrīdētā lēmuma 85., 90., 98., 115.–127. un 247.–252. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz divpusējiem kontaktiem starp alus darītājiem, apstrīdētajā lēmumā norādīts, ka 1997. gada 12. maijā
InBev
un prasītāja ir tikušās un apspriedušas cenu paaugstināšanu alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā
lēmuma 104. apsvērums). Turklāt – saskaņā ar Komisijas viedokli –
Heineken
un prasītāja ir tikušās 1998. gadā, lai apspriestu ierobežojumus pārdošanas vietām “horeca” sektorā (apstrīdētā lēmuma 189. apsvērums).
Komisija norāda, ka divpusējie kontakti tāpat ir notikuši 1999. gada 5. jūlijā starp
Heineken
un
Grolsch
attiecībā uz kompensācijām, kas piešķirtas klientiem mājas patēriņa sektorā un kas uz laiku sniedza cenu samazinājumus (apstrīdētā
lēmuma 212. un 213. apsvērums).
Visbeidzot, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu divpusējie kontakti un apmaiņa ar informāciju, kas veltīta vispārējām apspriedēm
par alus cenu, kā arī apspriedēm, kuras turklāt attiecās uz izplatītāja preču zīmēm, notika 1997. gadā starp
InBev
un prasītāju. Divpusējos kontaktos informācijas apmaiņas, kas veltīta izplatītāja preču zīmēm, veidā tāpat bija iesaistīti
Beļģijas alus darītāji 1998. gada jūnija un jūlija mēnešos (apstrīdētā lēmuma 105., 222.–229. un 232.–236. apsvērums).
Prasītājai noteiktais naudas sods
Ar apstrīdētā lēmuma 3. panta c) apakšpunktu prasītājai noteikts naudas sods EUR 22 850 000.
Lai aprēķinātu šī naudas soda summu, Komisija piemēroja Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences
noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktu un metodoloģiju, kas
noteikta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma
65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma 436. un 442. apsvērums).
Atbilstoši šai metodoloģijai prasītājai noteiktā naudas soda noteikšana ir tikusi veikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu
un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 437. apsvērums).
Konkrētāk, pārkāpums ir ticis kvalificēts kā “sevišķi smags”, ciktāl to būtībā veidoja regulāra cenu, cenu paaugstinājumu
un citu komerciālo nosacījumu saskaņošana un klientu sadale (apstrīdētā lēmuma 440. apsvērums). Komisija tāpat ņēma vērā slēpto
un apzināto pret konkurenci vērtās rīcības raksturu, kā arī apstākli, ka pārkāpums bija ietekmējis visu Nīderlandes teritoriju
un visu alus tirgu, proti, kā “horeca” sektoru, tā arī mājas patēriņa sektoru (apstrīdētā lēmuma 453. un 455. apsvērums).
Turklāt Komisija precizēja, ka pret konkurenci vērstās rīcības faktiskais iespaids uz Nīderlandes tirgu netika ņemts vērā
izskatāmajā lietā, jo nebija iespējams to izmērīt (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).
Turklāt Komisija prasītājai piemēroja diferencētu attieksmi, lai ņemtu vērā tās reālo ekonomisko spēju un tās individuālo
nozīmi konstatētajā pārkāpjošajā rīcībā. Šim mērķim Komisija izmantoja alus tirdzniecības apgrozījumu, ko prasītāja bija realizējusi
Nīderlandē 1998. gadā, t.i., pēdējā pilnajā pārkāpuma kalendāra gadā. Uz šī pamata prasītāja tika iedalīta trešajā un pēdējā
kategorijā, kas atbilst sākumsummai EUR 17 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 462. un 464. apsvērums).
Turklāt, tā kā prasītāja pārkāpumā bija piedalījusies no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim, proti, trīs
gadus un astoņus mēnešus, šī sākumsumma tika palielināta par 35 % (apstrīdētā lēmuma 465. un 469. apsvērums). Tādējādi pamatsumma
tika noteikta EUR 22 950 000 (apstrīdētā lēmuma 470. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija piešķīra samazinājumu EUR 100 000 no naudas soda summas, ciktāl tā atzina, ka izskatāmajā lietā administratīvā
procesa ilgums bija pārāk ilgs (apstrīdētā lēmuma 495.–499. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 4. jūlijā, prasītāja
cēla šo prasību.
Vispārējā tiesa ar 2010. gada 9. oktobra lēmumu nodeva lietu izskatīšanai sestajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši
Vispārējās tiesas Reglamenta 14. panta 1. punktam un 51. panta 1. punktam.
2010. gada 12. februāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa Komisijai uzdeva rakstveida jautājumus,
uz kuriem tā atbildēja noteiktajā termiņā.
Vispārējā tiesa 2010. gada 24. marta sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz uzdotajiem jautājumiem.
Tā kā tiesnesis referents nevarēja piedalīties tiesas sēdēs pēc mutvārdu procesa pabeigšanas, lieta tika nodota jaunam tiesnesim
referentam, un šo spriedumu apsprieda trīs tiesneši, kas parakstījuši šo spriedumu, atbilstoši Reglamenta 32. pantam.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
–        pakārtoti, atcelt vai samazināt tām uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savu prasību pamatojot, prasītāja izvirza sešus pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar labas pārvaldības principa pārkāpumu,
otrkārt, ar EKL 81. panta, nevainīguma prezumpcijas, tiesiskuma principa un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, treškārt,
kļūdu tiesību piemērošanā un faktiskajos apstākļos, nosakot pārkāpuma ilgumu, ceturtkārt, Regulas Nr. 1/2003 23. panta, pamatnostādņu,
kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu, nosakot naudas soda apmēru, piektkārt, saprātīga termiņa
principa pārkāpumu, un, sestkārt, būtisku formas prasību, labas pārvaldības principa un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas
izpaudās kā atteikums sniegt piekļuvi atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, ko snieguši citi iesaistītie lietas dalībnieki,
kā arī dokumentam, kas ir ietverts lietas materiālos.
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāpārbauda otrais un trešais pamats, kas pēc būtības vērsti uz to, lai apstrīdētu
pārkāpumu, turpinot, pirmais un sestais pamats, kas saistīti ar apgalvotiem procesuāliem pārkāpumiem, un, visbeidzot, ceturtais
un piektais pamats, kas attiecīgi ir saistīti ar naudas soda apmēra noteikšanu un administratīvā procesa ilgumu.

Par otro pamatu, kas izriet no EKL 81. panta, nevainīguma prezumpcijas, tiesiskuma principa un pienākuma norādīt pamatojumu
pārkāpuma
Lietas dalībnieku argumenti
Būtībā prasītāja apgalvo, ka, pirmkārt, Komisija ir kļūdainā veidā piemērojusi “nolīguma”, “saskaņotu darbību” un “vienota
un turpināta pārkāpuma” jēdzienus, un, otrkārt, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un faktu vērtējumā, ciktāl tas
attiecas uz pārkāpuma konstatēšanu gan attiecībā uz “horeca”, gan mājas patēriņa segmentā, ietverot alus, kas tiek pārdots,
izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam ar kopējo tirgu nav saderīgi un ir aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību
lēmumi un saskaņotas darbības, kuri var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot
vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.
Lai pastāvētu nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu darboties
tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB Holding
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 199. punkts).
Var uzskatīt, ka nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir noslēgts, ja pastāv gribu sakritība par pašu konkurences ierobežošanas
principu, pa ja specifiskie paredzētās ierobežošanas elementi vēl ir sarunu priekšmets (skat. šajā ziņā iepriekš 34. punktā
minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 151.–157. un 206. punkts).
Saskaņotu darbību jēdziens paredz saskaņošanas formu starp uzņēmumiem, ar kuru, nesasniedzot vienošanos šī vārda tiešā nozīmē,
apzināti aizstāj konkurences riskus ar praktisku sadarbību starp tiem (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P
Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 115. punkts, un C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 158. punkts).
Šajā ziņā ar EKL 81. panta 1. punktu neļauj veikt nekādu tiešu vai netiešu saziņu, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai
potenciālā konkurenta rīcību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kā tas pats ir izlēmis rīkoties tirgū vai kā tas vēlas
rīkoties tirgū, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana (skat. šajā ziņā iepriekš 36. punktā minēto spriedumu
lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 116. un 117. punkts).
Ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi
un jāsavāc atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu faktu, kuri veido pārkāpumu, esamību (Tiesas 1998. gada
17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 58. punkts, un iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 86. punkts).
Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts
(skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz
katru pārkāpuma apstākli. Pietiek, ka vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai (skat.
Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 179. un 180. punkts un tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā konkurenci traucējošu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu
dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir sazinājušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros
un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi
par konkurenci traucējošas prakses vai nolīguma pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu daudzuma, kas,
izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma (Tiesas
2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).
Ja Komisija ir atsaukusies uz dokumentārajiem pierādījumiem, lai pierādītu pret konkurenci vērsta nolīguma vai saskaņotu darbību
pastāvēšanu, lietas dalībniekiem, kas šo konstatāciju apstrīd Vispārējā tiesā, ir ne tikai jāiesniedz alternatīva Komisijas
apgalvotajam, bet arī jāizvirza apstrīdētajā lēmumā, lai pierādītu pārkāpuma neesamību, izvirzīto pierādījumu nepietiekamība
(iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā
JFE Engineering
u.c./Komisija, 187. punkts).
Attiecībā uz tiesas pārbaudes apjomu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja ir iesniegta prasība par lēmuma par EKL
81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, vai ir
izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā
T‑41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam, atbilstoši nevainīguma prezumpcijas
principam, kas, kā Eiropas Savienības tiesību vispārējais princips, ir piemērojams arī tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo
konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var noteikt naudas sodus vai kavējuma naudu (iepriekš 36. punktā minētais
spriedums lietā
Hüls
/Komisija, 149. un 150. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP,
T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP
Dresdner Bank
u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 60. un 61. punkts).
Tieši šo apsvērumu kontekstā ir jāizvērtē, vai izskatāmajā lietā Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka prasītājas
rīcība veido EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.
–       Par
InBev
paziņojumu
Vispirms ir jānorāda, ka Komisija lielā mērā pamatojas (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 40.–62. apsvērumu) uz
InBev
sniegto paziņojumu saistībā ar tās ar 2000. gada 28. janvāra, 3., 25. un 29. februāra vēstulēm, kuras papildina pielikumā
pievienotie
InBev
piecu direktoru paziņojumi, iesniegto pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 34. un 40. apsvērums,
turpmāk tekstā kopīgi dēvēti – “
InBev
paziņojums”).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka
InBev
paziņojumā ir norādīta “dažādu formu saskaņošanas [pastāvēšana] [..] starp alus darītājiem Nīderlandes alus tirgū”, nošķirot
CBK
ģenerālās asamblejas oficiālās sanāksmes,
CBK
finanšu komisijas neformālās sanāksmes un paralēlās “citas sanāksmes”, kas zināmas ar nosaukumu “
Catherijne
saskaņošana”, kuru sastāvs bija mainīgs un par ko
InBev
paziņoja, ka nav atradusi rakstveida norādes. “Citas sanāksmes” varēja tikt iedalītas “i) četru galveno alus darītāju (
Heineken
,
Interbrew
,
Grolsch
un
Bavaria
)
horeca
direktoru sanāksmēs [..]; ii)
horeca
direktoru un par mājas patēriņu atbildīgo direktoru kopējās sanāksmēs (divas 1998. gadā) un iii) par mājas patēriņu atbildīgo
direktoru sanāksmēs (viena 1999. gadā [..])” (apstrīdētā lēmuma 41.–46. apsvērums).
Saskaņā ar
InBev
paziņojumu, finanšu komisija “ietvēra oficiālo dienas kārtību, taču tāpat bija diskusiju forums par cenu noteikšanu mājas
patēriņa sektorā un
horeca
sektorā[;] šīs diskusijas netika atspoguļotas nekādā protokolā” (apstrīdētā lēmuma 43. apsvērums).
Saskaņā ar šo pašu paziņojumu “citās sanāksmēs” tāpat tika aptverti kā “horeca” sektors, tā arī mājas patēriņa sektors un
alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, sektors (apstrīdētā lēmuma 47. apsvērums).
Attiecībā, pirmkārt, uz “horeca” sektoru ir tikuši apspriesti divi galvenie temati: “Pastāvēja fundamentāls nolīgums par maksimālo
apjoma atlaižu noteikšanu
horeca
sektorā [..], cits apspriežu temats attiecās uz
horeca
veiktajiem ieguldījumiem[;] ideja bija saglabāt
statu quo
sektorā un izvairīties no tā, ka klientus pārņem citi alus darītāji” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).

InBev
direktors norāda, ka viņš nezināja precīzu minētā nolīguma saturu un cits direktors to aprakstīja kā “ļoti komplicētu un
nenoteiktu nolīgumu par pakāpju atlaidēm [
échelles
] (atlaides, kas piešķirtas
horeca
), kurā mēs nekad neesam piedalījušies”, norādot, ka “saskaņošana izpaudās kā reizi divos mēnešos notiekoša
horeca
direktoru sanāksme, kurā tie apsprieda zināmos “noteikuma” (lai arī tas bija nenoteikts; runājām par tirgus pārsniegšanu)
pārkāpumus” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz mājas patēriņa sektoru, saskaņā ar
InBev
paziņojumu apspriedes attiecās gan uz cenu līmeni vispār, gan uz specifisko alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču
zīmi, tematu
Kas attiecas uz cenu līmeni kopumā, viens no
InBev
direktoriem paziņo, ka “bija ierasts, ka alus darītava paaugstina savas cenas pēc tam, kad par to iepriekš paziņojusi saviem
kolēģiem alus darītājiem [..;] iniciatīvu vienmēr izrādīja viens no lielajiem alus darītājiem un parasti –
Heineken
[;] tādā gadījumā pārējiem alus darītājiem bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju[;] lai arī alus darītavas lielos vilcienos
pielīdzināja cenas vienu otrai, katrai tomēr bija un saglabājās pašas cenu politika” (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums).
Kas attiecas uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi,
InBev
norāda, ka apspriedes par cenām starp Nīderlandes tirgus dalībniekiem šajā sektorā (
Bavaria
un
Oranjeboom
, ko vēlāk iegādājās
Interbrew
) risinājās kopš 1987. gada. Tā piebilst, ka “abas puses saprata, ka pēc tam, kad tāpat bija to pārrunājušas kopā, tās nepieņemšot
nekādu iejaukšanos to attiecīgajos klientu, kas izmanto izplatītāja preču zīmi, lokos, kas beigtos ar apjoma zaudēšanu” (apstrīdētā
lēmuma 52. apsvērums).
Attiecībā uz
Heineken
un
Grolsch
iesaistīšanos šajā sektorā, saskaņā ar
InBev
paziņojumu “Nīderlandes tirgu raksturo nozīmīgas atšķirības starp alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (“B preču
zīmes”), cenām un [tāda, kas pārdots, izmantojot citas preču zīmes (“A preču zīmes”), cenām;]
Heineken
, kas nepiedalās izplatītāja preču zīmju segmentā, vienmēr ir noraidījusi cenu paaugstinājumus attiecībā uz A preču zīmēm,
kamēr cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, nepaaugstinājās[;] šādā veidā tā īstenoja netiešu spiedienu
īpaši uz alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, ražotājiem, tādiem kā
Bavaria
un
Interbrew
” (apstrīdētā lēmuma 53. apsvērums).

InBev
norāda, ka četri alus darītāji tāpat apsprieda cenas alum, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, citiem vārdiem sakot
– arī
Grolsch
klātbūtnē, saistībā ar vispārīgāku tēmu par saglabājamo cenu atšķirību starp alus veidiem atkarībā no preču zīmēm. Saskaņā
ar
InBev
paziņojumu “
Heineken
un
Grolsch
nav paaugstinājušas savas cenas gadiem un citu alus darītāju alus, kas apzīmēts ar [to pašu] preču zīmi, un alus, ko pārdod,
izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas arī nav tikušas paaugstinātas[;] šajos pēdējos gados
Bavaria
un
Interbrew
ir paaugstinājušas savas cenas, tām sekoja
Grolsch
” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums). Tāpat ir norādīts, ka “pirms trim līdz četriem gadiem šīs neformālās konsultācijas tikušas
integrētas
Catherijne
saskaņošanā par
horeca
, kurā tāpat piedalījās
CBK
pārstāvji[;] pēc dažam sanāksmēm tika nolemts no jauna sadalīt sanāksmēs par mājas patēriņu un sanāksmēs par
horeca
” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums).
Turklāt
InBev
norāda, ka tas, ka Beļģijas alus darītava
Martens
kopš 1996.–1997. gada ieguva zināmu tirgus daļu, izraisīja “nolīgumu starp Beļģijas un Nīderlandes alus darītājiem, kas darbojas
alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, tirgū[;] divas sanāksmes ir notikušas Bredā [
Breda
] 1998. gadā [..;] tika panākta vienošanās ievērot attiecīgos alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, apjomus,
kas pārdoti klientiem Nīderlandē un Beļģijā” (apstrīdētā lēmuma 55. apsvērums).
Atbilstoši
InBev
direktoru paziņojumiem “citas sanāksmes” tika organizētas, lai nomierinātu viens otru attiecībā uz “ierobežota rakstura agresivitāti”
tirgū (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums).
Savā 2001. gada 19. decembra atbildē uz informācijas pieprasījumu
InBev
norāda, ka “iepriekšējo gadu darba kārtības un piezīmes, kas izdarītas neformālajās sanāksmēs, ir tikušas iznīcinātas 1998. gada
novembra beigās[;] ap šo laiku sāka atklāties saskaņošanas pastāvēšana tirgū starp Nīderlandes alus darītājiem un radās bailes
no Nīderlandes konkurences iestādes pārbaudes[;] darba kārtības ir tikušas iznīcinātas arī turpmākajos gados” (apstrīdētā
lēmuma 61. apsvērums).
Vispirms ir jānorāda, ka ne kāda tiesību norma, ne arī Savienības tiesību vispārējs princips neliedz Komisijai, vēršoties
pret uzņēmumu, atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības,
ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tai ar EK līgumu izvirzīto uzdevumu pārraudzīt šo
noteikumu pienācīgu piemērošanu (skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 192. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā prasītāja neapstrīd
InBev
paziņojuma norādes, saskaņā ar kurām ir notikušas sanāksmes starp Nīderlandes alus ražotāju pārstāvjiem. Tā arī neapstrīd,
ka tā bija pārstāvēta lielākajā daļā šo sanāksmju un ka tajās ir notikušas apspriedes par cenu līmeni Nīderlandes tirgū, kā
arī par atlaižu piemērošanu “horeca” sektora klientiem.
Šajos apstākļos Komisija varēja pamatoti konstatēt, ka
InBev
paziņojumā minētās sanāksmes ir notikušas un ka prasītājas pārstāvji ir faktiski piedalījušies vismaz noteiktā skaitā šo sanāksmju.
Tomēr prasītāja noliedz, ka sarunas, kas risinājās šajās sanāksmēs, būtu novedušas pie pret konkurenci vērsta nolīguma noslēgšanas
vai saskaņotu darbību uzsākšanas. Tā apgalvo, ka sanāksmes attiecās uz likumīgiem priekšmetiem un ka, ciktāl tikusi apspriesta
situācija tirgū, tas nav ticis darīts pret konkurenci vērstiem mērķiem. Šajā ziņā tā apstrīd
InBev
paziņojuma ticamību, apgalvojot, ka tas ir ļoti nenoteikts, neloģisks un pēc savas būtības pretrunīgs.
Konkrētāk, attiecībā uz
InBev
paziņojuma pretrunīgo raksturu, prasītāja piebilst, ka tas ietver virkni attaisnojošu paziņojumu.
Pirmkārt, tas attiecoties uz
InBev
2000. gada 3. februāra papildu paziņojuma rindkopām, kurās norādīts: “Mēs it īpaši apspriedāmies, lai savstarpēji sniegtu
priekšstatu, ka mēs tirgū saglabājam mieru; bija maz vai nebija jautājumu par pakāpju atlaidēm un tirdzniecības vietām; faktiski
ikviens pārējos uzskatīja par idiotiem”. Šajos pēdējos gados šīs sanāksmes arvien vairāk un vairāk ir zaudējušas savu būtību
un saskaņošana ir ieguvusi nenoteiktāku raksturu“ (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums).
Otrkārt, prasītāja atsaucas uz noteiktām rindkopām
InBev
vadītāju paziņojumu rindkopām, saskaņā ar kurām: “pārtikas produktu sektorā nepastāvēja nolīgums”; “tomēr cenu paaugstināšanas
nav tikušas piemērotas saistībā ar nolīgumiem”; “es nezinu par nolīgumiem “izplatītāja preču zīmju sektorā””; “Šai sanāksmei
nebija īsta pamatojuma. Tā vairāk bija patīkama sanāksme bez īpašas dienas kārtības. Tika izdarīti vispārīgi komentāri par
atlaidēm. Man radās iespaids, ka jau ilgus gadus ir pastāvējusi noteikta veida pakāpju atlaižu sistēma vai kritērijs atlaidēm,
taču tas nekad nav ticis pateikts konkrētā veidā. Tika vienīgi ļoti vispārīgā veidā runāts par kopējām atlaižu summām, kas
ir bijusi izdevība norādīt uz noteiktiem incidentiem”; “[
Interbrew
] nav piedalījusies nekādā nolīgumā par cenām”; “turklāt nav bijis nekādas saskaņošanas. Mēs esam rīkojušies pilnīgi neatkarīgā
veidā un, paaugstinot visa alus cenas 1999. gadā, mēs paaugstinājām [cenas] A preču zīmēm (pēc tam, kad
Bavaria
un
Grolsch
to bija izdarījušas dažus mēnešus iepriekš) un mūsu klienti spēcīgi pretojās attiecībā uz izplatītāja preču zīmēm, [..] tādējādi
mēs esam rīkojušies pilnīgi likumīgā veidā”.
Prasītāja uzskata, ka iepriekš minētie paziņojumi ir pretrunā Komisijas secinājumiem attiecībā uz EKL 81. panta pārkāpuma
pastāvēšanu. Saskaņā ar prasītājas viedokli, no tā izriet, ka par mājas patēriņa sektorā piemērotās cenu paaugstināšanās gadījumiem
nebija nedz panākta vienošanās, nedz arī tās bija saskaņotas, ka
Interbrew
savas pārdošanas cenas noteica pilnīgi neatkarīgā veidā, ka Nīderlandes alus darītāji vienmēr ir dzīvi konkurējuši un ka nav
bijis nekāda nolīguma starp alus darītājiem par “horeca” sektorā piešķirtajām atlaidēm.
Vispirms ir jākonstatē, ka prasītājas secinājumi, kas izdarīti, pamatojoties uz noteiktiem
InBev
paziņojuma elementiem, kuri parāda apspriežu vispārīgo raksturu, nolēmuma neesamību noteiktos sektoros un apspriežu neesamību
par alus darītāju rīcību tirgū, paši par sevi nevar likt apšaubīt Komisijas konstatāciju par pārkāpuma esamību.
Attiecībā uz minētā paziņojuma apgalvoto vispārīgo raksturu, ir jāatgādina, ka praksē Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt
pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido
pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar to aktīvi sadarbojušies. Lai gan Komisijai noteikti
ir jāpierāda, ka vienošanās par tirgus sadali ir bijusi noslēgta, būtu pārmērīgi prasīt tai iesniegt arī pierādījumus par
šā mērķa sasniegšanas konkrēto mehānismu. Uzņēmumam, kas vainīgs pārkāpumā, būtu pārāk viegli izvairīties no jebkādām sankcijām,
ja tas pamatojumam varētu atsaukties uz nenoteikto raksturu, kāds ir informācijai, kas sniegta attiecībā uz pretlikumīgā nolīguma
darbību situācijā, kurā jau pienācīgā veidā ir pierādīta nolīguma pastāvēšana un tā pret konkurenci vērstais mērķis. Šādā
situācijā uzņēmumi var lietderīgi aizstāvēties, ciktāl tiem ir iespēja paust nostāju par visiem pierādījumiem, ko pret tiem
izvirzījusi Komisija (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 203. punkts; skat. šajā ziņā arī Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑403/04 P un
C‑405/04 P
Sumitomo Metal Industries
un
Nippon Steel
/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 50. punkts).
Turpinot, attiecībā uz, kā apgalvots, pretrunīgo
InBev
paziņojuma raksturu, ciktāl tas attiecas uz norādēm par strīdīgās rīcības ietekmes uz tirgu neesamību, ir jāatgādina, ka no
EKL 81. panta normas paša formulējuma izriet, ka nolīgumi un saskaņotas darbības starp uzņēmumiem ir aizliegtas neatkarīgi
no jebkādas ietekmes uz tirgu, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis (iepriekš 36. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Hüls
/Komisija, 163.–166. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08
T-Mobile Netherlands
u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 29. punkts).
Tādējādi, tā kā Komisija ir konstatējusi nolīgumu un saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi pastāvēšanu, šo konstatējumu
nevar apstrīdēt ar norādēm, kas saistītas ar norādēm par slepenu vienošanos piemērošanas neesamību vai ietekmes uz tirgu neesamību.
Kas attiecas uz apgalvotajām
InBev
paziņojumā ietvertajām norādēm par nolīguma neesamību mājas patēriņa sektorā un “horeca” sektorā, ir jānorāda, ka rindkopas,
uz kurām atsaukusies prasītāja, apskatot tās to kontekstā, nekādi neizslēdz nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu attiecīgajos
sektoros.
Attiecībā uz mājas patēriņa sektoru (mazumtirdzniecība) viena no
InBev
direktoru izteiktajam apgalvojumam, ka “[šajā] sektorā nepastāvēja nolīgums”, seko konkrēts apraksts alus darītāju piemērotajam
cenu koordinācijas mehānismam. Attiecīgā rindkopa ir šāda (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums):
“Mazumtirdzniecības (“Food”) sektorā nepastāvēja nolīgums. Attiecībā uz alus cenu paaugstināšanu bija ierasts, ka alus darītava
savas cenas paaugstina tikai pēc tam, kad tā tās iepriekš paziņojusi saviem kolēģiem alus darītājiem. Ja viens no dalībniekiem
izdarīja šādu paziņojumu, tam sekoja debate par šāda paaugstinājuma iespaidu uz tirgu, vienlaikus alus cenu paaugstināšana
par spīti visam tomēr notika. Iniciatīvu vienmēr izrādīja viena no lielajām alus darītavām un parasti –
Heineken
. Šādā gadījumā pārējām alus darītavām bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju. Lai arī alus darītāji lielās līnijās savstarpēji
saskaņoja cenas, tomēr katram bija un saglabājās pašam sava cenu politika.”
Šajā kontekstā apstāklis vien, ka
InBev
direktors ir norādījis uz “nolīguma” neesamību, nevar būt ticams arguments, ciktāl Komisijai un, attiecīgā gadījumā, Vispārējai
tiesai ir jāveic iesaistīto uzņēmumu atbildīgo personu paziņojumos aprakstītās rīcības juridiskā kvalifikācija.
Kas attiecas uz apgalvoto nolīguma neesamību un nolīguma neievērošanu “horeca” sektorā, ir jākonstatē, ka rindkopas
InBev
2000. gada 3. februāra papildu paziņojumā un iepriekš 65. un 66. punktā minētie
InBev
vadītāju paziņojumi neizslēdz nolīguma par šajā sektorā klientiem piešķirtajām atlaidēm pastāvēšanu. Liekot secināt, ka apspriedes
bija vispārīga rakstura un to mērķis reti bijis pakāpju atlaides vai precīzas tirdzniecības vietas, šīs rindkopas attiecas
uz apspriežu detalizētības līmeni, tomēr nenonākot pretrunā nolīguma EKL 81. panta izpratnē pastāvēšanai. Tādējādi nevar uzskatīt,
ka tās ir pretrunā norādei, kas izdarīta
InBev
paziņojuma ietvaros, ka “pastāvēja fundamentāls nolīgums par maksimālo apjoma atlaižu noteikšanu
horeca
sektorā” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).
Ievērojot iepriekš minēto, prasītājas arguments, kas saistīts ar
InBev
paziņojuma, kā tiek apgalvots, nenoteikto un pretrunīgo raksturu un attiecīgi šķietami selektīvo veidu, kādā Komisija esot
izmantojusi šo paziņojumu, nav pamatots.
Visbeidzot, attiecībā uz vispārējo vērtējumu
InBev
paziņojuma ticamībai, ir jāuzskata, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisija pamatoti varēja
InBev
paziņojumam piešķirt īpaši augstu pierādījuma vērtību, ievērojot, ka runa ir par atbildi, kas sniegta uzņēmuma kā tāda vārdā,
kura apveltīta ar uzticamību, kas pārsniedz to, kas varētu būt atbildei, ko sniedzis tā darbinieks, lai kāda būtu tā pieredze
vai personīgais viedoklis. Tāpat ir jānorāda, ka
InBev
paziņojums atspoguļo uzņēmuma veiktas iekšējās izmeklēšanas iznākumu un ka to Komisijai iesniedzis advokāts, kuram bija profesionālais
pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs. Tādējādi viņš nevarēja viegli atzīt pārkāpumu, nenovērtējot šī soļa sekas (skat.
šajā ziņā Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 45. punkts, un iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 206. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka, kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno
dalībnieku brīvprātīgi sniegtajām liecībām, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu
dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, apstāklis, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās
priekšrocības, lai saņemtu naudas soda samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus citu inkriminētās
aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja
godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības
(Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).
Protams, ir jāatgādina, ka viena uzņēmuma, kas apsūdzēts par dalību aizliegtajā vienošanās, paziņojums, ko savukārt apstrīd
vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu šo uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina
citi pierādījumi (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑337/94
Enso-Gutzeit
/Komisija,
Recueil
, II‑1571. lpp., 91. punkts, un iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 219. punkts).
Tādējādi
InBev
paziņojums pats par sevi nevar būt pietiekams, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, bet tas ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.
Tomēr ir jāuzskata, ka, ņemot vērā
InBev
paziņojuma uzticamību, nepieciešamā apstiprinājuma ar citiem pierādījumiem pakāpe kā precizitātes, tā arī dziļuma ziņā šajā
gadījumā ir mazāka, nekā tā būtu, ja tas nebūtu īpaši ticams. Tādējādi ir jāuzskata, ka, ja tiktu nolemts, ka
InBev
paziņojumā un apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās prakses pastāvēšanu un atsevišķus tās aspektus apstiprinātu vēl vairāki
savā starpā saskaņoti pierādījumi, minētais paziņojums šajā situācijā pats par sevi varētu būt pietiekams, lai pierādītu citus
apstrīdētā lēmuma aspektus. Turklāt, ciktāl kāds dokuments nav tiešā pretrunā
InBev
paziņojumam attiecībā uz pārmesto darbību pastāvēšanu vai to būtisko saturu, tas, ka šis dokuments ietver pierādījumus par
būtiskiem šās prakses aspektiem, ir pietiekami, lai tas kļūtu par apstiprinošu pierādījumu pārkāpuma pierādījumu kopuma kontekstā
(skat. šajā ziņā iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 220. punkts un tajā minētā judikatūra).
Iepriekš minētā kontekstā ir jāpārbauda prasītājas argumenti par pārējiem pierādījumiem, uz ko apstrīdētajā lēmumā atsaukusies
Komisija, lai apstiprinātu konstatējumus, kas secināti no
InBev
paziņojuma.
–       Par pārējiem pierādījumiem
Apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka
InBev
paziņojumu apstiprina virkne iekšēju dokumentu, kuru avots ir prasītāja un trīs citi Nīderlandes alus darītāji, rokrakstā
sagatavotas sanāksmju piezīmes, izmaksu piezīmes un dienas kārtību kopijas, kas iegūtas pēc izmeklēšanas un informācijas pieprasījumiem.
Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Grolsch
komercdirektora rokrakstā sagatavotajām piezīmēm par 1996. gada 27. februāra sanāksmi; šīs sanāksmes priekšmets tika aprakstīts
ar norādi “CBK cie HOR cath”. Šīs piezīmes ietver šādu teikumu: “Garantijas/finansējums: fin[ansējums] [..] pārsniedz vajadzības
noteiktās vietās. Tādējādi [..] mil[joni].”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šī teikuma izriet, ka četri attiecīgi alus darītāji “
Catherijne
sanāksmes” ietvaros ir apsprieduši finanšu nosacījumus, kas tika piemēroti vai bija piemērojami noteiktiem “horeca” klientiem
(apstrīdētā lēmuma 72. apsvērums) un, konkrētāk, uzņēmumiem, ko vada vairāku “horeca” uzņēmumu īpašnieks Nīderlandē.
Apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
“horeca” direktora rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1996. gada 19. jūnija sanāksmi. Piezīmes atkārtotas šādi:
“– adaptēt cenas
patēriņš mājās paaugstināts – vājš
saskaņošana
Bavaria
–
Interbrew
[..] un [..] –> problēma [..]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct
– vienīgi cenas par mucu paaugstināšana
argumenti
vienīgi pilnībā
Hein
+
Grolsch

Frise US Heit
Interbrew
\
Paaugstina kopā
Bavaria
/
–> [..]
arī
zemākais paaugstinās vairāk nekā augstākais
–
iepūst gaisu
–nolīgumi
stabilizēt debeta atlaidi dzērieniem 7,5 par mucu
Heineken
sagatavot pārstāvjus attiecībā uz iespējamajiem nolīgumiem
Interbrew
\
var izmantot gaisu
Grolsch
/.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes parāda, ka klātesošie alus ražotāji ir detalizēti apsprieduši cenas kā alum, kas
pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tā arī alum, kas pārdots mucās, un ka lētākā alus, ko ražo
Interbrew
un
Bavaria
, cenai bija jāpaaugstinās vairāk nekā dārgākā alus, ko ražo
Heineken
un
Grolsch
, cenai (apstrīdētā lēmuma 85. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko
Interbrew Nederland
ģenerāldirektors 1997. gada 25. martā nosūtīja
InBev
sēdeklim Beļģijā:
“Tagad starp galvenajiem alus ražotājiem pastāv vienprātība veikt cenu paaugstināšanu pirms 1998. gada. Tas alus darītājiem
atļaus palielināt viņu buferi nepieciešamajiem papildu reklāmas budžetiem. A preču zīmes tirgus dalībniekiem ir tendence nošķirt
cenu paaugstināšanos starp A preču zīmēm (pielikt 2 NLG/hl) un B preču zīmēm B (pielikt 4 NLG/hl). Tas man šķiet ļoti nereālistiski
– mums visiem ir jāatbalsta pilnīga paaugstināšanās par NLG 4. Es izslēgšu mūsu speciālā alus, “kas tiek dzerts” (
DAS
,
Hoegaarden
,
Leffe
), cenu paaugstināšanos. Sarunas ir sākušās.”
Komisija uz šīs vēstules pamata ir secinājusi, ka bija paredzēta cenu paaugstināšana pirms 1998. gada pēc sarunām par cenām
starp galvenajiem ražotājiem. Turklāt tā pati vēstule esot apstiprinājusi, ka tika nošķirti dārgāka un lētāka alus ražotāji
un preču zīmes (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām
Bavaria
administratīvās padomes locekļa piezīmēm par 1997. gada 1. maija sanāksmi. Tā min šādas rindkopas:
““Catherijne Club” 1/5 – 97
“iekšējie” transfēri grupas ietvaros
tāpat ir jāievēro “pakāpju atlaides”
[..] “La Haye”
Monster ZH
[Dienvidholande] visaugstākais konkurējošais piedāvājums.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes apstiprina, ka alus darītāji apsprieda “pakāpju atlaides” par komercnosacījumiem,
kas tiek piešķirti individuālajām pārdošanas vietām, transfēra no vienas grupas uz citu, taču tāpat arī transfēra gadījumā
vienas un tās pašas grupas ietvaros (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā Komisija konstatē, ka iepriekš minētās piezīmes tāpat ietver nosaukumus “Heineken/Amstel/Brand/Grolsch”
pirmajā līnijā un nosaukumus “Interbrew/Bavaria” otrajā līnijā, šīm divām līnijām esot sasaistītām ar figūriekavām, pēc kurām
ir atrodama norāde “nav cenu paaugstināšanu”. Komisija no tā secināja, ka
Heineken
un
Grolsch
piederošo A preču zīmju un
Interbrew
un
Bavaria
piederošo B preču zīmju nošķiršana bija pamats alus ražotāju sarunām par alus cenu paaugstināšanu (apstrīdētā lēmuma 103. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 117. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
administratīvās padomes locekļa rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1997. gada 17. decembra sanāksmi. Tā min šādu rindkopu:
“2) Cenu situācija: marts/aprīlis
palaists vienā pakāpē/palaists divās pakāpēs
a)
Heineken
paredz mazu kņadu!!
Heineken
18.59
b) paaugstināšanas gadījumā: ļoti iespējams risināt darījumu sarunas; no visas sirds; būs atbalsts.”
Komisija no tā secina, ka alus darītāji, kas piedalījās 1997. gada 17. decembra sanāksmē, proti,
Bavaria
,
Grolsch
un
Heineken
, apsprieda cenu paaugstināšanas, kā arī iespējamās reakcijas uz cenu paaugstināšanām (apstrīdētā lēmuma 127. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā Komisija norāda
Bavaria
“horeca” direktora rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu par 1998. gada 12. marta sanāksmi:
“– Kopš 1. janvāra maz noticis
– A preču zīmes nav panikas attiecībā uz cenām
Hein
9.95 samazināšanai no 11,49 maz jēgas
Int
9.75      9.36
Bavaria
2x      4.95 4.75 }→
izplatītāju preču zīmes
cena tirgus apakšējā daļā
[..] marta vidū
Bavaria
kaut kas
zem
Amstel
(17)
Bavaria
(15)
no 9.75 līdz 10.75, ja nekā
nenotiek, tātad
Grolsch
un
Hein
kabatas paaugstināšanas alus darītava
→ noteikt nolīgumu [..] un
Dick
Tam jābūt “nodemonstrējamam”
via Nielsen
, pretējā gadījumā
nekas nenotiks.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji, kas piedalījās 1998. gada 12. marta sanāksmē, ir apsprieduši
samazinājumus, kas piešķirti Nīderlandes lielveikaliem (apstrīdētā lēmuma 137. apsvērums), un ka
Bavaria
veiktajām cenu paaugstināšanām bija jābūt nodemonstrējamām lielveikalu kases datos, ko apkopojusi
AC Nielsen
(apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 138. apsvērumā Komisija atsaucas uz iepriekš minēto rokrakstā rakstīto piezīmju otro rindkopu:
“
Bav
procenti 4 %?          6 1/2
izņemot,
ja ir atlīdzība par reklāmu.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī rindkopa pierāda, ka ir notikusi apspriede par procentu likmi, kas tiek piemērota aizdevumiem,
kuri tiek piešķirti “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 142. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā Komisija izvirza iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju trešo rindkopu:
“Futbola klubi Izrāžu zāles Teātri
Studentu asociācijas
[..]

Grolsch
Pārsniedzot/ārpus pakāpes
130
[..]                                 (125) 124,5.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji bija noturējuši īpašu apspriedi par “horeca” klientiem tieši
attiecībā uz “pakāpju atlaidēm”, apstiprinot
InBev
paziņojumu attiecībā uz nolīguma, kura nosaukums ir “pakāpju atlaides”, pastāvēšanu (apstrīdētā lēmuma 147. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 156. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
administratīvās padomes rokrakstā sagatavoto piezīmju par 1998. gada 3. jūlija sanāksmi rindkopu.
“[..]
Heineken
paaugstināts
[..] >>
Heineken
alus mucā.”
No šīs rindkopas Komisija secina, ka alus darītāji apsprieda cenas, kas piemērotas kā attiecībā uz mājas patēriņa sektora
klientiem, tā arī uz “horeca” klientu (apstrīdētā lēmuma 162.–164. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 165. apsvērumā Komisija atsaucas uz citu iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu:
“
Café
[..]      1800 [..]
[..]      400   [..]
60 par hl
650.000,– V.B.K.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šīs rindkopas izriet, ka alus darītāji ir apsprieduši noteiktu atlaidi un/vai rezervi samazinājumam,
kas piemērots vai piemērojams specifiskās “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 171. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 174. apsvērumā Komisija atsaucas uz 1998. gada 30. jūnija dokumentu un
Heineken
cenu sarakstu, ar kuru paziņo jaunās cenas, kas piemērojamas alum pudelēs un izlejamajam alum (alus cisternā un alus mucā),
sākot ar 1998. gada 1. jūniju, kuri atklāti
Grolsch
“mājas patēriņa” tirdzniecības direktora birojā un ietver norādi “agenda c[ommiss]ie
CBK
” (
CBK
dienas kārtības komisija). Saskaņā ar Komisijas viedokli, šie dokumenti apstiprina
InBev
paziņojumu, saskaņā ar kuru attiecīgajās sanāksmēs apskatītas gan “mājas patēriņa” cenas, gan arī konkurence “horeca” tirgū
(apstrīdētā lēmuma 175. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Heineken
1998. gada 14. oktobra iekšējām piezīmēm, kas adresētas
Heineken
vadības grupai un kas formulētas šādi: “
Bavaria CBK
ietvaros apsolītā cenu paaugstināšana
Nielsen
[skaitļos] skaidri neparādās”. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī piezīme nostiprina secinājumu, ka
Bavaria
1998. gada 12. marta sanāksmē bija paziņojusi par savu nodomu pirmajai palielināt savas cenas mājas patēriņa sektorā, pārējiem
alus darītājiem vēlāk tai sekojot, un ka
Bavaria
veiktajiem paaugstinājumiem bija jābūt “nodemonstrējamiem”
Nielsen
skaitļos (apstrīdētā lēmuma 180. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko
Heineken
Nīderlandes “horeca” nodaļas direktoram nosūtījis alus darītavas
Brand BV d’Heineken
mārketinga un mājas patēriņa direktors attiecībā uz tā sarunu ar
Bavaria
administratīvās padomes locekli:
“
Noordwijk
pārtikas izstādē [1998. gada] 9. septembrī [
Bavaria
administratīvās padomes loceklis] ar mani pārrunāja lietu [..] un
Heineken
reakciju. Īsumā, saskaņā ar viņa viedokli, ir izrādījies, ka
Heineken
būtu varējusi daudz agrāk pievienoties sarunu galdam ar
Heineken
un
Bavaria
pirmajiem atbildīgajiem Nīderlandes
horeca
tirgū. Tādējādi zaudētos hektolitrus varētu kompensēt citādā veidā. Turklāt viņš piebilda, ka ar laiku
Bavaria
, iespējams, būtu padomā citi potenciālie
horeca
klienti, kas vēlētos pāriet brīvprātīgi (uzsvaram esot uz vārdu brīvprātīgi, kā [..] gadījumā, saskaņā ar viņa viedokli)
pie
Bavaria
[
Heineken
atbildīgās personas par
horeca
Nīderlandē vārds], pats par sevi saprotams, ka šie komentāri pilnībā iekļāvās labi zināmajā [..] retorikā. Es nevēlos tev
liegt šo informāciju. Vēlu veiksmi tavā sarunā.”
Komisija uzskata, ka šī vēstule apstiprina
InBev
paziņojumu, ka alus darītāji apsprieda ne tikai atlaižu ierobežojumus, bet tāpat ierobežojumus pārdošanas vietām, kas izvēlas
citu alus darītāju, un tas notiekot ne tikai daudzpusējās sanāksmēs, bet arī divpusējo tikšanos gadījumos (apstrīdētā lēmuma
189. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 193. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
ģenerāldirektora rokrakstā veiktajām piezīmēm uz ielūguma uz 1999. gada 8. janvāra sanāksmi:
“–pārdošana ‘98
–alus cena →
– “pinool” veida pudeļu kaste          |      akcijas/
cat
II
–pudeļu kastes                                  |      apakšējā mala
|      muca
|
NMA
”.
Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka apspriedes par alus cenu ir koncentrējušās uz četriem elementiem: pirmkārt, reklāmas
darbībām mājas patēriņa tirgū, otrkārt, mazāk dārgā alus un alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenām, treškārt,
cenu alum mucā un lielajos konteineros, kas tiek izmantoti Nīderlandes alus tirgus “horeca” sektorā, un, ceturtkārt, Nīderlandes
Konkurences iestādi
NMA
(apstrīdētā lēmuma 194. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 197. un 199. apsvērumā Komisija atsaucas uz tematu sarakstu, kas apskatāmi 1999. gada 8. janvāra sanāksmē,
uz kura
Grolsch
pārstāvis bija atzīmējis saīsinājumu “BP”, ko Komisija interpretēja kā “alus cena” (
bierprij
s) vai “zemākā cena” (
bodemprijs
), kā arī “
P
[
rivate
]
L
[
abel
]
50 ct.
augstāk”. Komisija no šīm atzīmēm secina, ka attiecībā uz alu mucās – alus darītāji ir detalizēti apsprieduši cenas (apstrīdētā
lēmuma 203. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērumā Komisija atsaucas uz dokumentu, kas ietver norādi uz trim saziņas gadījumiem vadības
līmenī starp
Heineken
un
Grolsch
ap 1999. gada 5. jūliju, kurā minēts “cenu karš” starp abiem alus ražotājiem. Komisija no tā secina, ka
Heineken
bija tieši sazinājies ar
Grolsch
attiecībā uz atlaidēm un ka tas notika pusotru mēnesi, pirms faktiski tika piemērotas pagaidu atlaides, kuras piemēroja veikalu
ķēde, kurai
Grolsch
bija atteikusies piešķirt kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 213. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā Komisija atsaucas uz virkni dokumentu, kas ietverti administratīvajos lietas materiālos,
no kuriem izriet temati, kas tikuši apskatīti
Bavaria
un
InBev
divpusējās sanāksmēs 1995. gada 8. martā, 1997. gada marta otrajā pusē, 1997. gada 12. maijā, 1997. gada 19. jūnijā un 1997. gada
8. septembrī. Tā citē šādas rindkopas:
–        1995. gada 8. marta sanāksme: “[
Bavaria
] un [
Interbrew Nederland
] abas ir apstiprinājušas, ka tām ir lielas grūtības ar [..] k-gu Nīderlandē” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 491. lpp.);
–        1997. gada 12. maija sanāksme: ir izvirzītas – “cenu paaugstināšana” un “izplatītāja preču zīmes kā Damokla zobens [..]
Grolsch
un it īpaši
Heineken
psiholoģiskais spiediens paaugstināt cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi” (zemsvītras piezīme apstrīdētā
lēmuma 493. lpp.);
–        1997. gada 19. jūnija sanāksme: ir apspriestas – “īstenojamā rīcība izplatītāja preču zīmju segmentā un attiecībā uz to,
Interbrew
nostāja attiecībā uz
Martens
(kas tika uzskatīts par nevēlamu viesi Nīderlandes alus pasaulē)” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 494. lpp.);
–        1997. gada 8. septembra sanāksme: ir izvirzīti – “izplatītāja preču zīmju tirgus situācija Nīderlandē un apstāklis, ka
Bavaria
bija atņēmusi klientu
Interbrew
[..]
Bavaria
[klientam] iesniedzot zemāku piedāvājumu, grozot
statu quo
[..]” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 495. lpp.).
Komisija šos dokumentus interpretē kā pierādījumu, ka
Bavaria
un
InBev
divpusējās konsultācijas ļāva saglabāt “bruņotu mieru” vai “neagresijas paktu” attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot
izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā lēmuma 223. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, kas datēta ar 1997. gada 26. septembri, ko
Interbrew Nederland
eksporta direktors nosūtīja
Interbrew
centrālās darbības vietas eksporta direktoram attiecībā uz “alus pārdošanu Vācijā un izplatītāja preču zīmēm”:
“Šajā ziņā es esmu sarunājies ar mūsu galveno konkurentu Nīderlandē un šajā ziņā esmu noskaidrojis, ka viņiem jātiekas [..],
lai virzītos vai nevirzītos uz priekšu attiecībā uz
TIP
alus apjomu par 1998. gadu. Es esmu apjautājies par cenu līmeni, kurā tie ir iecerējuši darboties, un viņš man apstiprināja
tieši to pašu cenu, atskaitot dalības maksājumu, kas paredzēts [..] galvenajai darbības vietai [..], un apstākli, ka viņš
piekristu apjomam aptuveni 200 000 hl apmērā par šo cenu.”
Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka
Interbrew
ir lūgusi
Bavaria
un saņēmusi no tās detalizētu informāciju par cenām un apjomiem attiecībā uz iespējamu alus piegādi, ko veiktu
Bavaria
, izmantojot izplatītāja preču zīmi, Vācijas lielveikalu ķēdei. Komisija uzskata, ka šis pierādījums apstiprina
InBev
paziņojumu, saskaņā ar kuru
Interbrew
un
Bavaria
bija apmainījušās ar informāciju par klientiem piedāvātajām cenām alum, [ko pārdod, izmantojot] izplatītāja preču zīmi. Komisija
turklāt apgalvo, ka šo apstākli
InBev
atzinusi 2006. gada 21. februāra vēstulē (apstrīdētā lēmuma 228. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā Komisija atsaucas uz šādu alus darītavas
Haacht
paziņojumu par 1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmi starp
Bavaria
,
Interbrew Nederland
un Beļģijas alus darītājiem
Interbrew Belgique
,
Alken Maes
,
Haacht
un
Martens
:
“Šīs sanāksmes laikā Nīderlandes alus darītāji tika informēti par saturu informācijas apmaiņai, kas veikta starp Beļģijas
dalībniekiem. Nīderlandes alus darītavas ir sniegušas savu piekrišanu datu apmaiņai par apjomiem, iepakojuma veidiem, līgumu
ilgumu un iespējamajām maksājumu veikšanas dienām un klientiem. Attiecībā uz cenām dalībnieki vienojās par principu neapmainīties
ar informāciju šajā ziņā [..]
Sanāksmes dalībnieki uzskatīja, ka bija jāuzdod neitrālai personai centralizēt informācijas apmaiņu. Šāds lūgums tika izteikts,
jo personas, kas darbojās Nīderlandes tirgū, neuzticējās pārējiem dalībniekiem.
Haacht
ir tikusi uzaicināta centralizēt informāciju, jo tā nedarbojās Nīderlandes tirgū.”
Komisija uzskata, ka šis paziņojums attiecībā uz apskatāmo jautājumu apstiprina
InBev
paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 235. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām piezīmēm par iepriekš minēto 1998. gada 14. vai
15. jūnija sanāksmi, kuras ir tikušas atrastas
Bavaria
vadības komitejas priekšsēdētāja sekretāra birojā:
“
Martens
→ Nīderlandē nekas nekad nav ticis konkretizēts
→ apakša – tirgus – cenu sagrāvējs
|→ ir iesniegti cenu piedāvājumi
Interbrew Nederland
–
Martens
–> iesniegts piedāvājums lielam izplatītāja preču zīmju klientam
izplatītājs
[..]
7,68 [aptuveni]
Martens
– “cenu pazemināšana Beļģijā”
šobrīd
NL
→ [..]
Interbrew Belgique
spērusi pirmo soli attiecībā uz
P
[
rivate
]
L
[
abel
]
Tikai par                   [..]
Pilsener
[..]
/ \                         /        \
vairāki vienīgais
[..] – “izlemts” |→ pie
Interbrew

CAT
I+II.”
Komisija uzskata, ka šīs piezīmes apstiprina, ka
Interbrew Belgique
bija uzņēmusies iniciatīvu sanāksmei par alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, kurā ir ticis nolemts, ka līgums
ar mazumtirgotāju iepirkuma organizāciju “Nīderlandē būs
Interbrew
” (apstrīdētā lēmuma 237. apsvērums).
Attiecībā uz šo pēdējo sanāksmi Komisija tāpat atsaucas uz šādu
InBev
“mājas patēriņa” direktora paziņojumu, ko
InBev
iesniegusi 2006. gada 21. februārī, atbildot uz informācijas pieprasījumu (apstrīdētā lēmuma 238. apsvērums):
“Noteiktā brīdī [..], [..] k-gs no [..] mani konfrontēja ar zemu cenu, ko viņam bija piedāvājusi
Martens
. Viņš man apstiprināja, ka viņš bija panācis cenu NLG 0,32 par pudeli. Tas atbilst summai NLG 7,68 apmērā par 24 pudeļu kasti,
kas minēta k-ga [
Bavaria
atbildīgā] piezīmēs. Šo apspriežu ietvaros, kas notika no 1998. gada aprīļa līdz jūnija sākumam, es viņam ierosināju pāriet
uz II kategoriju un tādējādi izmantot akcīzes samazinājumu. Visbeidzot, 1998. gada jūnija sākumā mēs noslēdzām nolīgumu ar
[..] par piegādi jaunam [..] II kategorijas alum [..]. Akcīzes samazinājuma dēļ, ko izraisīja pāreja uz II kategorijas alu,
mēs varējām ierosināt summu NLG 6,36 apmērā (ietverot akcīzes samazinājumu par NLG 0,84) un tādējādi atvairīt
Martens
piedāvājumu.
[..]
1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmes laikā [..]
Interbrew
īstenoja nolīgumu ar [..] par I kategorijas [..] un II kategorijas alus piegādēm [..]. Šīs sanāksmes laikā es divu iemeslu
dēļ minēju apspriedi un panākto nolīgumu ar [..]. Pirmkārt, es vēlējos konfrontēt
Martens
ar piedāvājumu, ko tā bija iesniegusi [..], ievērojot, ka tā vienmēr bija noliegusi, ka būtu iesniegusi cenu piedāvājumus
Nīderlandē. Otrkārt, es informēju pārējos dalībniekus, ka tiem vairs nebija jāiesniedz piedāvājumi [..], ievērojot starp
Interbrew
un [..] noslēgto nolīgumu. [Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā minētā dokumenta] n līnija apliecina manu saziņu par I un II kategorijas
alus piegādes līguma noslēgšanu starp [..] un
Interbrew
. Šī nolīguma pastāvēšana [..] izriet no 1998. gada 24. jūnija dokumenta pa faksu.”
Apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā Komisija atsaucas uz Beļģijas alus darītāja
Haacht
paziņojumu par otro Beļģijas–Nīderlandes sanāksmi 1998. gada 7. jūlijā, saskaņā ar kuru:
“Tieši pēdējā sanāksme tika organizēta starp dalībniekiem. Tajā
Haacht
uzsāka izplatīt par Nīderlandes tirgu apkopoto informāciju.
Pēc tam dalībnieki mainīja tēmu, lai apspriestu noteiktus mazāk svarīgus jautājumus, taču
Haacht
šajā apspriedē nepiedalījās. Lai kā tas nebūtu, nekāda apmaiņa ar svarīgu informāciju par šiem jautājumiem nenotika. Šī sanāksme
radīja iespaidu, ka nav sniegts nekas konkrēts.”
Saskaņā ar Komisijas viedokli,
Interbrew
“mājas patēriņa” direktora paziņojums apstiprinot
Haacht
paziņojumu, saskaņā ar kuru tas attiecās uz pēdējo Beļģijas–Nīderlandes sanāksmi. Komisija uzskata, ka lēmums izbeigt šīs
sanāksmes balstās uz precīzu pamatojumu, proti, bažām, ka Nīderlandes konkurences iestāde pārmeklēs vienu vai vairākas alus
darītavas, ko apstiprina
InBev
paziņojums (apstrīdētā lēmuma 241. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 248. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Heineken
iekšēju paziņojumu, saskaņā ar kuru: “ārkārtīgi zemās cenas, ko šobrīd piemēro Beļģijas alus darītava
Martens
[..], būtu pretrunā politikai, kas paredz pacelt tirgus apakšējo daļu līdz augstāku cenu līmenim”.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 249. apsvērumā Komisija atsaucas uz paziņojumu, kas izdarīts tās 2000. gada 23. marta pārbaudes
laikā un ko parakstījis
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
ģenerāldirektors, tagad –
Koninklijke Grolsch
administratīvās padomes priekšsēdētājs:
“Viņš ir iesniedzis dokumentu [..] ar virsrakstu “Cenu scenāriji, kas balstīti uz vairumtirdzniecības cenu neto paaugstināšanu
par NLG 2,00 par hl”, kas ietver norādi “
CBK
–
Fie
– vienmēr ņemt līdzi” uz
CBK
finanšu komisijas sanāksmēm. Viņš šo dokumentu izmantoja, lai piesaistītu
Interbrew
un
Bavaria
(alus, kas Nīderlandē tiek pārdots, izmantojot izplatītāju preču zīmes, ražotāji) uzmanību cenu noteikšanai, kas, pēc viņa
domām, ir nepamatojama, alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (mazāk nekā NLG 10 par pudeļu kasti).”
Šajā pašā apstrīdētā lēmuma apsvērumā Komisija tāpat atsaucas uz šādu
Heineken Nederland
ģenerāldirektora paziņojumu:
“Es jau esmu piedalījies
CBK
sanāksmē, kurā pārējie pārrunāja izplatītāja preču zīmju cenu noteikšanu. Šādas piezīmes ir tikušas formulētas, lai izteiktu
bažas. Es nereaģēju, jo principā
Heineken
nav saistīts ar izplatītāja preču zīmju ražošanu.”
Komisija no rindkopām, kas minētas apstrīdētā lēmuma 248. un 249. apsvērumā, secina, ka alus, kas tiek pārdots, izmantojot
izplatītāja preču zīmi, ražotāji (
Interbrew
un
Bavaria
) bija atklājuši savu cenu stratēģiju
Heineken
un
Grolsch
, kas nedarbojas šajā sektorā (apstrīdētā lēmuma 248. apsvērums). Tā no tā secina, ka divpusējās apspriedēs starp
Interbrew
un
Bavaria
, kas bija vērstas uz alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenu paaugstināšanu, bija daļa no vispārējām apspriedēm,
kas veiktas starp četriem alus darītājiem (apstrīdētā lēmuma 252. apsvērums).
Ir jākonstatē, ka iepriekš uzskaitītās norādes apstiprina
InBev
paziņojumu un pamato konstatējumu, ka
Heineken
,
Grolsch
,
Interbrew
un
Bavaria
pārstāvji regulāri tikās neformālu sanāksmju ciklā, kas pazīstamas ar nosaukumu “saskaņošana
Catherijne
” vai “dienas kārtības komisija”, kuras sastāvs bija mainīgs (
InBev
paziņojums, minēts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā; citi pierādījumi, kas apskatīti apstrīdētā lēmuma 65.–222. apsvērumā).
Apstrīdētajā lēmumā minētās 18 sanāksmes, kas ietilpst šajā ciklā, ir notikušas 1996. gada 27. februārī, 1996. gada 19. jūnijā,
1996. gada 8. oktobrī, 1997. gada 8. janvārī, 1997. gada 1. maijā, 1997. gada 2. septembrī, 1997. gada 16. decembrī, 1997. gada
17. decembrī, 1998. gada 12. martā, 1998. gada 9. aprīlī, 1998. gada 3. jūlijā, 1998. gada 15. decembrī, 1999. gada 8. janvārī,
1999. gada 4. martā, 1999. gada 10. maijā, 1999. gada 11. augustā, 1999. gada 19. augustā un 1999. gada 3. novembrī.
Kas attiecas uz apspriežu, kas īstenotas minēto sanāksmju ietvaros, saturu, iepriekš minētās norādes apstiprina
InBev
paziņojumu un pierāda šādus elementus:
– attiecībā uz mājas patēriņa sektoru:
–        četri alus darītāji apsprieda cenas (
InBev
paziņojums, minēts 51. apsvērumā, un citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 129., 156., 174., 193., 212. un 213. apsvērumā)
un alus cenu paaugstināšanu Nīderlandē (
InBev
paziņojums, minēts 51. apsvērumā, un citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117. un 179. apsvērumā);
–        apspriedes par cenām tāpat tika veiktas, izmantojot divpusējus kontaktus, it īpaši starp
Grolsch
un
Heineken
1999. gada jūlijā (apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērumā minētais dokuments);
–        bija apspriesti konkrēti piedāvājumi cenu jautājumā (
Interbrew
iekšēja vēstule, uz kuru izdarīta atsauce apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā) un savstarpēji sniegtā informācija nereti bija
visnotaļ detalizēta (apstrīdētā lēmuma 129. un 174. apsvērumā minētie dokumenti);
–        1997. un 1998. gadā pastāvēja vienprātība starp alus darītājiem, lai īstenotu cenu paaugstināšanu pirms 1998. gada vai šī
gada laikā (apstrīdētā lēmuma 89., 174. un 179. apsvērumā minētie dokumenti);
–        “A preču zīmju” alus ražotāji (
Heineken
un
Grolsch
) ir uzstājuši, pretēji “B preču zīmju ražotājiem” (alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi) (
Interbrew
un
Bavaria
), kas pret to iebilda, lai cenu paaugstināšana tiktu veikta “divās fāzēs”, vispirms attiecībā uz B preču zīmēm un pēc tam
attiecībā uz A preču zīmēm, un lai paaugstināšanas likme tiktu diferencēta starp A preču zīmēm un B preču zīmēm (
InBev
paziņojums, kas minēts 53. apsvērumā, citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 100., 117. un 193. apsvērumā);
–
Bavaria
izziņoja (iespējams, 1998. gada 12. marta sanāksmē) savu nodomu paaugstināt savas cenas (pierādījumi, kas minēti 129. un
179. apsvērumā, un
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā). Pārējiem alus darītājiem, iespējams, bija jāseko
Bavaria
, līdz ar to paaugstinot savas cenas (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā);
–        kas attiecas uz sekošanas mehānismu, bija panākta vienošanās, ka
Bavaria
piemērotajām paaugstināšanām ir jābūt nodemonstrējamām ar skaitļiem, pamatojoties uz datiem par lielveikaliem
AC Nielsen
apkopotajos datos (apstrīdētā lēmuma 129. un 179. apsvērumā minētie dokumenti);
–        nav nekādu pierādījumu, ka būtu notikusi 1998. gadam paredzētā cenu paaugstināšana;
–        konsultāciju par cenām ietvaros alus darītāji ir apsprieduši noteiktu konkrētu lielveikalu situāciju (apstrīdētā lēmuma 76. un
156. apsvērumā minētās rokrakstā veiktās piezīmes);
–        apspriedēs dalībnieki norādīja konkrētus cenu skaitļus (apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117., 129. un 174. apsvērumā minētie dokumenti);
– attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi:
–        sākot ar 1995. gadu, divi Nīderlandes alus ražotāji alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (
Interbrew
un
Bavaria
) ir vairākkārt izteikuši savas bažas, kas saistītas ar Beļģijas alus darītāja
Martens
projektu iekļūt Nīderlandes tirgū šajā sektorā (
InBev
paziņojums, kas minēts 55. apsvērumā; citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224., 236., 238. un 248. apsvērumā);
–        šīs bažas ir tikušas apspriestas
Bavaria
un
InBev
divpusējās konsultācijās (
InBev
paziņojums, kas minēts 52. apsvērumā;
Interbrew
iekšējā vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā) un piecās divpusējās sanāksmēs (1995. gada 8. martā, 1997. gada
marta mēneša otrajā pusē, 1997. gada 12. maijā, 1997. gada 19. jūnijā un 1997. gada 8. septembrī), kas bija veltītas šai problēmai
(dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā);
–        tāpat 1998. gada 14. vai 15. jūnijā ir notikušas divas “Beļģijas–Nīderlandes” sanāksmes (dokumenti, kas minēti apstrīdētā
lēmuma 234., 236. un 238. apsvērumā) un 1998. gada 7. jūlijā (
Haacht
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā) Bredā, kur piedalījās
Interbrew Nederland
,
Bavaria
un Beļģijas alus darītāji
Interbrew Belgique
,
Alken-Maes
,
Haacht
un
Martens
(
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 55. apsvērumā);
–        temati, kas saistīti ar alu, kurš pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tāpat ir tikuši apspriesti, klātesot
Heineken
un
Grolsch
(kas nav aktīvas šajā segmentā), vispārējās apspriedes ietvaros (
InBev
paziņojums, kas minēts 54. apsvērumā; citi pierādījumi apstrīdētā lēmuma 156., 193., 248. un 249. apsvērumā);
–        alus darītāji apsprieda alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas (
InBev
paziņojums, kas minēts 54. apsvērumā; citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 193., 199., 227., 236., 238. un 249. apsvērumā);
–
Heineken
un
Grolsch
īstenoja “psiholoģisku spiedienu” uz
Bavaria
un
Interbrew
, lai paaugstinātu alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā,
zemsvītras piezīmē 493. lpp. un apstrīdētā lēmuma 248. apsvērumā), atsakoties paaugstināt A preču zīmju cenas (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā);
–        gan divpusējā līmenī starp
Interbrew Nederland
un
Bavaria
, gan daudzpusējā līmenī starp Nīderlandes un Beļģijas alus darītājiem, kas darbojās šajā sektorā, bija panākta vienošanās
nemēģināt pārvilināt klientus un ievērot attiecīgos apjomus alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi Nīderlandē
un Beļģijā; konkrētāk, bija nolemts, ka līgums ar mazumtirgotāju iepirkumu organizāciju pienāksies
Interbrew Nederland
(
InBev
paziņojums, kas minēts 55. apsvērumā; dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224., 236. un 238. apsvērumā);
–        alus darītāji apmainījās ar informāciju par komerciālajiem nosacījumiem, kas tika piedāvāti noteiktiem konkrētiem klientiem
(vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā, un dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 236. un 238. apsvērumā);
–        apspriedēs dalībnieki norādīja konkrētas cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 236., 238. un 249. apsvērumā);
– attiecībā uz “horeca” sektoru:
–        četri alus darītāji apsprieda cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 174., 193. un 197. apsvērumā) un cenu paaugstināšanas
(rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā) “horeca” sektorā;
–        starp alus darītājiem pastāvēja nolīgums, kura nosaukums ir “pakāpju atlaides”, kas attiecās uz atlaižu, kuras piešķiramas
“horeca” klientiem, apmēru (
InBev
paziņojums, kas minēts 48. apsvērumā; rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 92., 143. un 165. apsvērumā)
un kas alus darītājiem bija “jāievēro” (rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā); šī nolīguma
ievērošanai tika sekots un pārkāpumi, par kuriem bija zināms, tika apspriesti “Catherijne” sanāksmju ietvaros (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā);
–        konsultācijas tāpat attiecās uz ierobežojumu, lai saglabātu
statu quo
sektorā, izvairoties no citu alus darītāju klientu pārņemšanas, īstenošanu (
InBev
paziņojums, kas minēts 48. apsvērumā;
Heineken
iekšējā vēstule par studentu apvienības pārvilināšanu, ko veica
Bavaria
, kas minēta apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā);
–        šādu ierobežojumu apspriešana tāpat notika divpusējo kontaktu veidā; tādējādi 1998. gada 9. septembrī
Heineken
un
Bavaria
vadītāji savstarpēji apsprieda to, ka
Bavaria
pārņēma kādu
Heineken
“horeca” klientu (
Heineken
iekšējā vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā);
–        alus darītāji apmainījās ar informāciju par noteiktiem klientiem un precīzām tirdzniecības vietām (dokumenti, kas minēti apstrīdētā
lēmuma 92., 143., 156., 165. un 184. apsvērumā);
–        apspriežu ietvaros alus darītāji minēja konkrētus skaitļus par atlaižu līmeni un nosacījumus samazinājumam (rakstveidā sagatavotās
piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 143. un 165. apsvērumā).
Tieši šo pierādījumu kontekstā ir jāizvērtē prasītājas argumentācija par trim inkriminētās rīcības elementiem attiecībā uz,
pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanu Nīderlandē vienlaikus gan “horeca”, gan mājas patēriņa sektorā, ietverot
alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikušo citu komercnosacījumu, kas tika piedāvāti
individuālajiem klientiem “horeca” sektorā Nīderlandē, saskaņošanu un, treškārt, laiku pa laikam notikušo saskaņošanu attiecībā
uz klientu sadali vienlaikus gan “horeca”, gan mājas patēriņa sektorā Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).
–       Par faktiskajiem apstākļiem attiecībā uz, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanas konstatējumu un, otrkārt,
laiku pa laikam notikušas saskaņošanas attiecībā uz klientu sadali konstatējumu
Prasītāja būtībā uzskata, ka rokrakstā sagatavotās alus darītāju pārstāvju piezīmes sanāksmēs, kas tikušas inkriminētas, Komisija
vairākkārt interpretējusi neobjektīvā un pat ļoti tendenciozā veidā.
Tā it īpaši apstrīd interpretāciju pierādījumiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 92., 100., 117., 129., 143., 156.,
179., 184., 193., 199., 227., 228., 236. un 238. apsvērumā (skat. iepriekš 86.–95., 99.–101., 106.–111., 115., 117., 119. un
121. punktu).
Pirms pārbaudīt prasītājas argumentus par iepriekš minētajiem pierādījumiem, ir jānorāda, ka vairākums iepriekš 128. un 129. punktā
minēto faktu konstatējumu ir balstīti uz vairākiem pierādījumiem.
Pirmkārt, prasības pieteikuma dažādās daļās prasītāja atsaucas uz dokumentāliem pierādījumiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma
76., 100., 117., 156., 193. un 199. apsvērumā, lai būtībā apgalvotu, ka ar tiem nevar pierādīt cenu saskaņošanu nedz mājas
patēriņa sektorā, ietverot alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentā, nedz “horeca” sektorā.
Šajā jautājumā vispirms ir jānorāda, ka apstāklis, ka alus darītāji ir apsprieduši cenas un iespējamo cenu paaugstināšanu
šajos sektoros, tāpat ir pierādīts ar dokumentiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 174., 212., 213. un 249. apsvērumā. Lai arī
ir tiesa, ka šie dokumenti vispirms attiecas uz apspriedēm starp
Heineken
un
Grolsch
, tomēr prasītāja zināja par šīm apspriedēm, kas vismaz daļēji ir notikušas tās klātbūtnē (skat. dokumentu, kas minēts apstrīdētā
lēmuma 249. apsvērumā un iepriekš 125. punktā), un ka tādējādi var atzīt, ka tā ir par to atbildīga (skat. šajā ziņā iepriekš
36. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 80.–83. punkts).
Turpinot, pretēji prasītājas apgalvotajam – ir jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma 76., 100., 117. un 156. apsvērumā minētajiem
dokumentiem izriet, ka pastāvēja vairāk nekā alus darītāju neapmierinātība attiecībā uz patēriņa cenu līmeni. Šie dokumenti
būtībā pierāda, ka savu apspriežu ietvaros tie ir norādījuši noteiktu klientu un specifisku tirdzniecības vietu situāciju
un minējuši konkrētus cenu un atlaižu skaitļus.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka
Heineken
iekšējā vēstule attiecībā uz studentu apvienības pārvilināšanu, ko izdarīja
Bavaria
(apstrīdētā lēmuma 184. apsvērums), ir vienīgais pierādījums, kas sniedz konkrētu liecību par apspriedēm starp alus darītājiem
(attiecīgajā gadījumā
Heineken
un
Bavaria
) par “horeca” klientu pārņemšanu (skat. iepriekš 107. punktu). Saskaņā ar prasītājas viedokli, no šīs vēstules lielākais
varētu secināt, ka
Heineken
pārstāvis izteica savu neapmierinātību attiecībā uz jautājumu par ļoti liela “horeca” klienta zaudēšanu. Turklāt prasītāja
noliedz kompensāciju sistēmas pastāvēšanu starp alus darītājiem klientu pārvilināšanas gadījumā, apgalvojot, ka šādas sistēmas
pastāvēšana būtu pretrunā šķietamai saskaņošanai attiecībā uz klientu sadali.
Šie prasītājas apgalvojumi nav ticami. Apstrīdētajā lēmumā Komisija pamatoti norāda, ka frāze “tādējādi zaudētos hektolitrus
varētu kompensēt citā veidā” attiecīgās vēstules tekstā norāda, ka starp
Heineken
un
Bavaria
nepastāvēja strīds par kompensācijas nepieciešamību, bet gan tikai par veidu, kā saņemt kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 185. apsvērums),
un ka vārdu “labi zināma retorika”, “uzsvars” un “brīvprātīgi” izmantošana saskaņā ar autora, kas pieder
Heineken
, viedokli liecina, ka
Bavaria
tiek turēta aizdomās par to, ka tā neievēro normu, saskaņā ar kuru alus darītāji aktīvi nepārvilina citu alus darītāju “horeca”
klientus (apstrīdētā lēmuma 188. apsvērums).
Tādējādi pierādījums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 184.–188. apsvērumā, apstiprina apgalvojumus, kas ietverti
InBev
paziņojumā un kas minēti apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā attiecībā uz vienošanās nepārņemt “horeca” klientus pastāvēšanu.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka, neraugoties uz “vienprātības” minēšanu 1997. gada 25. marta vēstulē (minēta apstrīdētā lēmuma
89. apsvērumā),
Bavaria
solījuma minēšanu
Heineken
1998. gada 14. oktobra iekšējās piezīmēs (minētas apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā) attiecībā uz cenu paaugstināšanu mājas
patēriņa sektorā un precīzas šādas paaugstināšanas likmes minēšanu
Bavaria horeca
direktora rokrakstā veiktajās piezīmes (minētas apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā) un neraugoties uz “horeca” sektoram piešķirtajām
atlaidēm, kas atspoguļotas rokrakstā veiktajās piezīmēs, kas minētas apstrīdētā lēmuma 92. un 143. apsvērumā, alus darītāji
ir neatkarīgā veidā turpinājuši piemērot paši savas stratēģijas tirgū.
Attiecībā uz
Heineken
iekšējās piezīmēs ietverto norādi (minēta apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā), saskaņā ar kuru “
Bavaria CBK
ietvaros apsolītā cenu paaugstināšana skaidri neparādās
Nielsen
[skaitļos]”, prasītāja norādīja, ka precizējuma “solījums” izmantošana, ar ko saprot tās paziņojumu par cenu paaugstināšanu,
par kuru tirgū bija zināms jau vairākus mēnešus, nav pārliecinošs pierādījums par aizliegtu vienošanos.
Jāpiebilst, kā to pamatoti norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 182. apsvērumā, ka vārda “solījums” interpretēšana kā vienkāršu
cenu paaugstināšanas “minēšanas” fakts pārsniedz tā parasto nozīmi. Secinājumu par to, ka pastāv prasītājas saistības paaugstināt
savas cenas, apstiprina fakta, ka paaugstināšana “skaidri neparādījās
Nielsen
[skaitļos]”, minēšana. Attiecīgo lielveikalu kases dati ir izmantoti kā uzraudzības līdzeklis, kuru izmantojot
Bavaria
cenu paaugstināšana bija jāpadara “pierādāma” (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums). Norāde uz šiem datiem, kas tāpat ietverta
Bavaria horeca
direktora rokrakstā veiktajās piezīmēs (minētas apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā), saistību īstenošanas uzraudzības kontekstā
iekļaujas loģiskāk nekā vienkāršas minēšanas pārbaudīšanas kontekstā.
Turpinot, tas, ka pastāv vienprātība paaugstināt cenas pirms 1998. gada, ļoti skaidrā veidā izriet no
Interbrew
1997. gada 25. marta iekšējās vēstules (minēta apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā). Attiecībā uz prasītājas argumentu, kas saistīts
ar apstākli, ka realitātē nekāda cenu palielināšana nav tikusi piemērota pirms 1998. gada, pietiek norādīt, ka vienkārša nolīguma
par cenām neizpilde pati par sevi nenozīmē, ka pats nolīgums nekad nav pastāvējis.
Apstāklis, ka cenu paaugstināšanām, kas minētas vēstulē, bija jānotiek “pirms 1998. gada”, lai arī attiecīgie iepriekš minētie
pierādījumi ir tikuši apkopoti 1998. gadā, vēl jo vairāk nevar atspēkot saiknes pastāvēšanu starp šiem dokumentiem. Ir saprotams,
ka grūtību, kas saistītas ar tās īstenošanas kārtību (it īpaši diferencēta A un B preču zīmju cenu paaugstināšana, kas minēta
Interbrew
iekšējā vēstulē), dēļ cenu paaugstināšana, kas sākotnēji bija paredzēta 1997. gadā, ir tikusi sākotnēji atlikta uz nākamo
gadu un pēc tam alus darītāji ir no tās atteikušies.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, ka, neraugoties uz atlaižu, kas piešķirtas
horeca
sektorā, apspriešanu, alus darītāji ir turpinājuši neatkarīgā veidā piemērot paši savas stratēģijas tirgū, ir jānorāda, ka
ir jāprezumē – ja vien nav pierādīts pretējais, kas jāpierāda ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, – ka uzņēmumi, kas piedalās
saskaņošanā un kas paliek aktīvi tirgū, ņem vērā apmaiņu ar informāciju ar saviem konkurentiem, lai izlemtu to rīcību tirgū.
Tas tā vēl jo vairāk ir, ja darbību saskaņošana notiek regulāri ilgā laika periodā, kā tas bija izskatāmajā lietā (skat. šajā
ziņā iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā
Hüls
/Komisija, 162. punkts).
Ceturtkārt, attiecībā uz divpusējo saskaņošanu ar
Interbrew
alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentā, vispirms, prasītāja apgalvo, ka
Interbrew
iekšējā vēstule, kas datēta ar 1997. gada 26. septembri (minēta apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā), un
InBev
2006. gada 21. janvāra paziņojums (minēts apstrīdētā lēmuma 228. apsvērumā) attiecas uz Vācijā reģistrētu klientu un tādējādi
paši par sevi nevar būt pierādījums par pārkāpumu attiecībā uz Nīderlandes tirgu. Turpinot, kas attiecas uz pierādījumiem
par 1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmi, proti, viena no prasītājas vadītājiem rokrakstā veiktajām piezīmēm (minētas apstrīdētā
lēmuma 236. apsvērumā) un
InBev
2006. gada 21. februāra paziņojuma rindkopām (minēta apstrīdētā lēmuma 238. apsvērumā), no kuriem izriet, ka bija izlemts,
ka līgums ar mazumtirgotāju iepirkuma organizāciju Nīderlandē tiks piešķirts
Interbrew
un ka pēc tam
InBev
vadītājs informēja pārējos dalībniekus, ka tiem vairs nebija jāiesniedz piedāvājumi šai organizācijai, prasītāja apgalvo,
ka no attiecīgajiem pierādījumiem izriet, ka sanāksmes brīdī lēmums jau bija pieņemts. Saskaņā ar prasītājas viedokli, šie
pierādījumi tādējādi nepierāda saskaņošanu, kas būtu notikusi starp pašu prasītāju un pārējiem alus darītajiem par piegādātāju
šai organizācijai nākotnē.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pierādījumi, ko Komisija izmantojusi, lai pierādītu divpusēju saskaņošanu starp prasītāju un
Interbrew
, neaprobežojas tikai ar pierādījumiem, kas minēti iepriekš 146. punktā, bet ietver arī dokumentus, kas minēti apstrīdētā
lēmuma 224. apsvērumā attiecībā uz virkni divpusēju sanāksmju starp prasītāju un
Interbrew
, kuru interpretāciju prasītāja nav apstrīdējusi. Konkrētāk, no šiem dokumentiem izriet, ka starp apspriestajām tēmām bija
“izplatītāja preču zīmju tirgus situācija Nīderlandē un apstāklis, ka
Bavaria
bija atņēmusi klientu
Interbrew
[..] [kā arī] zemāks piedāvājums, kas izteikts [klientam]” (apstrīdētā lēmuma 224. apsvērums un zemsvītras piezīme tā 495. lpp.).
Turklāt, lai arī pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 227. un 228. apsvērumā, attiecas uz Vācijā reģistrētu klientu,
un tie, kas minēti 236. un 238. apsvērumā, atsaucas uz jau notikušu faktu, no tā tomēr izriet, ka šie pierādījumi ir norāde,
kas liecina par to, ka starp prasītāju un
Interbrew
pastāv prakse apmainīties ar jutīgu informāciju par tirgu un tādējādi tie apstiprina pierādījumus, kas minēti apstrīdētā lēmuma
224. apsvērumā, pamatojot divpusējas saskaņošanas pastāvēšanu starp šiem uzņēmumiem alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja
preču zīmi, segmentā.
Piektkārt, attiecībā uz tās dalību Bredā notikušajās sanāksmēs ar
Interbrew Nederland
un ar Beļģijas alus darītājiem
Interbrew Belgique
,
Alken-Maes
,
Haacht
un
Martens
, prasītāja norāda, ka šīs sanāksmes tikušas organizētas pēc
Interbrew
iniciatīvas un norāda uz šādiem Beļģijas alus darītāja
Alken-Maes
un
Groupe Danone SA
izdarītajiem paziņojumiem, kas minēti Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmuma 2003/569/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas
procedūru (Lieta IV/37.614/F3 PO/
Interbrew
un
Alken-Maes
) (OV 2003, L 200, 1. lpp.) 160. un 177. apsvērumā:
–
Alken-Maes
: “Attiecībā uz Nīderlandes tirgu ir atteikta jebkāda informācijas apmaiņa”;
–
Groupe Danone
: “Turklāt izplatītāja preču zīmes tirgus netika aptverts kopumā, ievērojot, ka ārvalstu ražotāji atteicās sadarboties”.
Tomēr šie paziņojumi ir jāinterpretē kontekstā ar pierādījumiem, uz kuriem Komisija atsaukusies apstrīdētā lēmuma 234., 240. un
241. apsvērumā.
Vispirms, no
Haacht
paziņojuma par pirmo sanāksmi, kas notika 1998. gada 14. vai 15. jūnijā, izriet, ka atteikums apmainīties ar informāciju būtībā
attiecās tikai uz cenām: “Attiecībā uz cenām dalībnieki principā vienojās neapmainīties ar informāciju šajā ziņā [..]”. Savukārt
Nīderlandes alus darītāji “[..] sniedza savu piekrišanu datu apmaiņai par apjomiem, iepakojuma veidiem, līgumu ilgumu un iespējamajām
maksājumu veikšanas dienām un klientiem”. Turklāt no šī paziņojuma izriet, ka “sanāksmes dalībnieki uzskatīja, ka ir jāuzdod
neitrālai personai apkopot informācijas apmaiņu[;] šis pieprasījums tika izvirzīts tādēļ, ka dalībnieki, kas darbojas Nīderlandes
tirgū, neuzticējās pārējiem dalībniekiem[;]
Haacht
tika uzaicināta apkopot informāciju, jo tā nedarbojās Nīderlandes tirgū”.
Turpinot, no
Haacht
paziņojuma par otro sanāksmi, kas notika 1998. gada 7. jūlijā, izriet, ka šajā sanāksmē “
Haacht
izplatīja informāciju, kas apkopota Nīderlandes tirgū”.
Visbeidzot, no
InBev
“mājas patēriņa” direktora paziņojuma (apstrīdētā lēmuma 241. apsvērums) izriet, ka “
Bavaria
un
Interbrew
ir paziņojušas tikai apjomus, vadoties no izplatītāja preču zīmes un vadoties no klienta, kamēr [Beļģijas] alus darītāji tāpat
bija norādījuši atlaides[;] šo kopējo tabulu bija sagatavojis
Haacht
komercdirektors,[;] tā tika nosūtīta uz klātesošo personu privātajām adresēm”.
Ņemot vērā šos pierādījumus, nevar piekrist prasītājas argumentiem attiecībā uz to, ka nav bijis nolīguma ar citiem sanāksmju
dalībniekiem, lai apmainītos ar konfidenciālu profesionālu informāciju.
No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija norādījusi uz precīzu un saskanīgu pierādījumu kopumu, kas
juridiski pietiekami pierāda faktu konstatācijas par attiecīgo pārkāpumu veidojošajiem elementiem attiecībā uz cenu saskaņošanu,
cenu paaugstināšanu un klientu sadali. Šo konstatāciju spēkā esamību turklāt neliek apšaubīt prasītājas argumenti attiecībā
uz pierādījumiem, kas uzskaitīti iepriekš 132. punktā.
Tādējādi ir jānoraida prasītājas argumentācija, kas saistīta ar kļūdu faktu vērtējumā attiecībā uz šiem diviem attiecīgā pārkāpuma
elementiem.
–       Par faktiskajiem apstākļiem saistībā ar laiku pa laikam notikušas citu individuālajiem klientiem “horeca” sektorā piedāvāto
komerciālo nosacījumu saskaņošanas konstatējumu
Prasītāja uzskata, ka Komisija nav pierādījusi, ka attiecīgie uzņēmumi saskaņoja citus komerciālos nosacījumus, izņemot cenas,
kas piešķirtas “horeca” sektora klientiem.
Komisija uzskata, ka rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 67. un 138. apsvērumā, ietver laiku pa
laikam notikušu saskaņošanu starp četriem alus darītājiem noteiktiem komerciālajiem noteikumiem, tādiem kā aizdevumu nosacījumi,
kas tika piedāvāti individuālajiem “horeca” klientiem (apstrīdētā lēmuma 258. apsvērums).
Rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā, ietver šādu norādi: “Garantijas/finansējumi:
fin[ansējumi] par labu [..] pārsniedz vajadzības noteiktās vietās. Attiecīgi [..] mil[joni].”
Saskaņā ar Komisijas viedokli, šis citāts tādējādi nozīmē, ka 1996. gada 27. februāra sanāksmē alus darītāji ir apsprieduši
garantijas un finansējumu, ko viens vai vairāki alus darītāji piešķīruši vai kas ir piešķirami par labu īpašām tirdzniecības
vietām (apstrīdētā lēmuma 68. apsvērums).
Ir jāpiebilst, ka prasītāja piedāvā iespējamu alternatīvu interpretāciju rindkopai, uz kuru atsaukusies Komisija, norādot,
ka tā iekļaujas apspriedes par “šaubīgiem debitoriem” kontekstā.
Apstrīdētā lēmuma 138. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Bavaria
“horeca” direktora rokrakstā sagatavotajām piezīmēm par 1998. gada 12. marta sanāksmi, kurās ir ietverta šāda vieta: “
Bav
procenti [..] %? izņemot, ja ir reklāmas izdevumi”. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī vieta pierāda, ka ir veikta apspriede
par procentu apmēru, kas piemērots attiecībā uz aizdevumiem, kuri piešķirti “horeca” pārdošanas vietām (apstrīdētā lēmuma
142. apsvērums).
Pat pieņemot, ka Komisija būtu pareizi interpretējusi rokrakstā sagatavotās piezīmes, šādas atsauces izolētais un lakoniskais
raksturs un tas, ka nav nekādu konkrētu norāžu par pārējo alus darītāju dalību apspriedē par attiecīgajām tēmām, neļauj šīs
piezīmes uzskatīt par pietiekamu pierādījumu par vienošanās, kas attiecās uz laiku pa laikam notikušu saskaņošanu noteiktiem
komercnosacījumiem, pastāvēšanu.
Savās atbildēs uz Vispārējās tiesas jautājumiem Komisija norāda, ka rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā
lēmuma 67. un 138. apsvērumā, apstiprina
InBev
paziņojums, no kura izrietot, pirmkārt, ka 1998. gada 12. marta sanāksme “Catherijne” ir tikusi veltīta gan jautājumiem,
kas saistīti ar “horeca”, gan ar mājas patēriņu, un, otrkārt, ka sanāksmju “Catherijne” dalībnieki ir saskaņojuši [savas nostājas]
par investīcijām “horeca”, lai novērstu klientu pārņemšanu.
Tomēr ir jākonstatē, ka divas Komisijas citētās vietas, kā arī atsauce, ko tā izdarījusi uz “
InBev
paziņojuma garu”, nesniedz konkrētu norādījumu attiecībā uz alus darītāju apspriežu esamību attiecībā uz aizdevumu nosacījumu
saskaņošanu un tādējādi nav tādas, kas pamatotu secinājumu, ko šajā ziņā izdarījusi Komisija.
Tādējādi ir jānorāda, ka Komisijas konstatācija par laiku pa laikam notikušo saskaņošanu starp alus darītājiem attiecībā uz
aizdevumu nosacījumiem, kas tika piedāvāti individuālajiem “horeca” klientiem, ir pamatota uz fragmentāriem un neprecīziem
pierādījumiem.
Ņemot vērā, pirmkārt, izolēto un lakonisko raksturu, kāds ir atsaucēm, kas izdarītas rokrakstā sagatavotajās piezīmēs, kuras
minētas apstrīdētā lēmuma 67. un 138. apsvērumā, kā arī prasītājas izvirzīto iespējamo alternatīvo interpretāciju, un, otrkārt,
to, ka šajā jautājumā
InBev
paziņojumā nav konkrētu norāžu, ir jākonstatē, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka attiecīgais pārkāpums
ir ietvēris “laiku pa laikam notikušu citu individuālajiem patērētājiem
horeca
segmentā Nīderlandē piedāvāto komercnosacījumu saskaņošanu”.
Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 258. apsvērumā un 1. pantā izdarītā konstatācija tādējādi nevar tikt uzskatīta par pierādītu.
Tādējādi ir jāpiekrīt prasītājas argumentācijai, kas saistīta ar kļūdu faktu vērtējumā attiecībā uz laiku pa laikam notikušu
citu komerciālo nosacījumu, kuri piedāvāti individuālajiem klientiem “horeca” sektorā, saskaņošanu.
–       Par apgalvoto kļūdu tiesību piemērošanā un faktisko apstākļu klasifikācijā
Prasītāja uzskata, ka Komisijas konstatācija par nolīgumu un/vai uzņēmumu saskaņotu darbību esamību EKL 81. panta izpratnē
izriet no kļūdas saistībā ar šīs tiesību normas interpretāciju un piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 337. un 341. apsvērums).
Vispirms ir jāatgādina, ka saistībā ar daudzpusējām sanāksmēm un to divpusējiem kontaktiem četri alus darītāji ir vairākkārt
apmainījušies ar jutīgu informāciju par tirgu (cenas, atlaižu apmēri un konkrētie piedāvājumi noteiktiem klientiem), kas reizēm
bija visai detalizēti (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 129. un 174. apsvērumā) un ietvēra konkrētus cenu skaitļus
(dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117., 129. un 174. apsvērumā), par atlaidēm un nosacījumiem samazinājumam
(dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 143. un 165. apsvērumā), kā arī ar norādēm par klientiem un tirdzniecības vietām
gan “horeca” sektorā (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 92., 143., 156., 165. un 184. apsvērumā), tā arī mājas patēriņa
sektorā (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76. un 156. apsvērumā).
Noteikti konkrēti ierosinājumi par rīcību tirgū arī ir tikuši apspriesti, konkrētāk, ierosinājums veikt cenu paaugstināšanu
divās daļās mājas patēriņa sektorā (dokuments, kas minēts apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā).
Apstākļi, ka nekāds oficiāls protokols nav ticis konstatēts “Catherijne” sanāksmēm, ka apspriedes saturs gandrīz nekad nav
ticis atspoguļots kādā iekšējā piezīmē un ka dienas kārtības un piezīmes šo sanāksmju sakarā ir tikušas iznīcinātas 1998. gada
novembrī (
InBev
paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā) turklāt norāda, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, apspriedēm bija
slepens raksturs un ka dalībnieki apzinājās to rīcības pretlikumīgo raksturu un mēģināja to slēpt.
Pretēji prasītājas norādītajam, no Komisijas pārbaudītajiem dokumentālajiem pierādījumiem izriet, ka gribu saskaņotība ir
tikusi panākta attiecībā uz noteiktiem ierosinājumiem, kā tie, kas attiecas uz līguma ar mazumtirgotāju iepirkuma organizāciju
piešķiršanu
Interbrew
(dokuments, kas minēts 236. apsvērumā un zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 531. lpp.) un saskaņotu cenu paaugstināšanu
pirms 1998. gada vai 1998. gadā (dokuments, kas minēts apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā).
Pēdējā gadījumā nolīguma EKL 81. panta izpratnē pastāvēšanu neliek apšaubīt nedz iespējamais apstāklis, ka alus darītāju gribu
saskaņotība neattiecās uz konkrētu cenu paaugstināšanas īstenošanas kārtību, nedz apstāklis, ka tai faktiski nekad nav bijušas
sekas tirgū.
Pat pieņemot, ka nekad nav ticis panākts nolīgums attiecībā uz specifiskiem paredzētā ierobežojuma elementiem, Komisija ir
pamatoti konstatējusi, ka, regulāri īstenojot savas apspriedes, alus darītāji bija skaidri parādījuši savu kopējo nodomu nonākt
pie pret konkurenci vērsta nolīguma (apstrīdētā lēmuma 341. apsvērums).
Turklāt turpinātās apmaiņas ar jutīgu informāciju, kas nav publiski pieejama un ko četru alus darītāju pārstāvji ir uzskatījuši
par lietderīgu atzīmēt savās dienasgrāmatās un minēt saistībā ar to iekšējo korespondenci, dēļ katram no tiem ir samazinājusies
nedrošība attiecībā uz savu konkurentu paredzamo rīcību.
Šajā ziņā ir jāprezumē, ja vien nav pierādīts pretējais, par ko pierādījumi jāiesniedz ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem,
ka uzņēmumi, kas piedalās saskaņotajās darbībās un kas turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, ar kuru notikusi apmaiņa
ar to konkurentiem, lai izvēlētos savu rīcību tirgū. Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja saskaņotība ir notikusi regulāri ilga
laika perioda ietvaros, kā tas ir izskatāmajā lietā (skat. šajā ziņā iepriekš 46. punktā minēto spriedumu lietā
Hüls
/Komisija, 162. punkts).
Prasītāja uzskata, ka ir atspēkojusi šo prezumpciju, sniedzot pierādījumus par to, ka, neraugoties uz apspriedi, četri alus
darītāji savu rīcību tirgū ir noteikuši autonomā veidā.
Šim argumentam nevar piekrist. Ir tiesa, ka gan
InBev
vadītāju paziņojumi, gan apstāklis, ka
Heineken
savas cenas ir paaugstinājusi tikai 2000. gada februārī, apliecina, ka periodā, par kuru izvirzīta apsūdzība, katrs alus darītājs
veica pats savu politiku tirgū. Tomēr, pat ja šī pēdējā konstatācija varētu pierādīt formālu saistību neesamību vai faktisku
saskaņošanu starp alus darītājiem, tā nav pietiekama, lai pierādītu, ka tie nekad nav ņēmuši vērā informāciju, ar ko notikusi
apmaiņa sanāksmēs, par kurām izvirzīta apsūdzība, lai katrs pats par sevi noteiktu savu rīcību tirgū.
Līdz ar to prasītājai nav izdevies atspēkot prezumpciju, kas iedibināta ar iepriekš 178. punktā minēto judikatūru.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka izskatāmajā lietā ir izpildīti elementi, kas veido saskaņotas darbības, kuri izriet no iepriekš
36. un 37. punktā minētās judikatūras attiecībā uz rīcību, kas attiecas uz, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanas saskaņošanu
un, otrkārt, laiku pa laikam notikušu saskaņošanu par klientu sadali.
Šajos apstākļos ir jānorāda, ka Komisija bija tiesīga attiecīgo rīcību kvalificēt kā “nolīgumu kopumu un/vai saskaņotas darbības”,
ciktāl šī rīcība ietvēra gan elementus, kas kvalificējami kā “nolīgumi”, gan elementus, kas kvalificējami kā “saskaņotas darbības”.
Saskaroties ar saliktu faktoloģisko situāciju, dubultā kvalifikācija, ko Komisija veikusi apstrīdētā lēmuma 1. pantā, ir jāsaprot
nevis kā kvalifikācija, kas vienlaikus un kumulatīvi prasa pierādījumus, ka katrs no faktiskajiem apstākļiem ietver elementus,
kas veido nolīgumu un elementus, kuri veido saskaņotas darbības, bet gan tādējādi, ka tā apzīmē kopumu, kas ietver faktiskos
apstākļus, no kuriem noteikti ir tikuši kvalificēti kā nolīgumi un citi – kā saskaņotas darbības EKL 81. panta izpratnē, kurā
nav paredzēta specifiska kvalifikācija šāda veida saliktam pārkāpumam (skat. šajā ziņā iepriekš 44. punktā minēto spriedumu
lietā
Hercules Chemicals
/Komisija, 264. punkts).
Visbeidzot, prasītāja, atsaucoties uz
ne bis in idem
principa pārkāpumu, apstrīd, ka to varētu atzīt par atbildīgu par apgalvoto saskaņošanu ar Beļģijas alus ražotājiem attiecībā
uz alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu.
Tā it īpaši apgalvo, ka par Beļģijas un Nīderlandes saskaņošanu jau ir pieņemts Lēmums 2003/569 un ka minētajā lēmumā tā nav
tikusi sodīta par tās dalību Bredā notikušajās sanāksmēs ar
Interbrew Nederland
un Beļģijas alus darītājiem
Interbrew Belgique
,
Alken-Maes
,
Haacht
un
Martens
, no kā izriet, ka Komisija to nevarēja sodīt no jauna, nepārkāpjot
ne bis in idem
principu, kas aizliedz noteikt uzņēmuma atbildību, pamatojoties uz rīcību, par kuru tas jau ticis attaisnots agrāk.
Ir jāatgādina, ka princips
ne bis in idem
, kas ir Savienības tiesību vispārējs princips, aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu
un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta
trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskumam, pārkāpēja identiskumam un aizsargājamo tiesisko interešu identiskumam
(iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietas
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 338. punkts).
Izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka prasītāja nav ietverta starp Lēmuma 2003/569 adresātēm, tāpat procesa ietvaros sagatavotais
paziņojums par iebildumiem nav izraisījis minētā lēmuma pieņemšanu. No Lēmuma 2003/569 250.–260. apsvēruma skaidri izriet,
ka prasītājas dalība Bredā notikušajās sanāksmēs ir norādīta vienīgi saistībā ar faktu izklāstījumu un nav bijusi priekšmets
nekādam Komisijas veiktam juridiskam vērtējumam. Turklāt ir acīmredzami, ka minētā lēmuma mērķis nekādi nav bijis lemt par
prasītājas saistību ar Beļģijas–Nīderlandes saskaņošanu.
Tādējādi, ņemot vērā, ka prasītāja Lēmuma 2003/569 ietvaros nav tikusi sodīta par prettiesisko rīcību, kas tiek apskatīta
izskatāmajā lietā, tās argumentācija, kas saistīta ar
ne bis in idem
principa pārkāpumu, nav pamatota.
Ievērojot visu iepriekš minēto, nevar piekrist prasītājas argumentācijai, kas saistīta ar kļūdu tiesību piemērošanā.
Visbeidzot, tā kā prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētajā lēmumā pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, piemērojot EKL 81. panta
1. punktu, tāpat ir jānoraida tās argumentācija, kas pēc būtības pamatota uz to pašu pieņēmumu, ka Komisija kļūdaini interpretējusi
šo normu, pārkāpjot nevainīguma prezumpcijas principu, tādējādi nesniedzot pietiekamu pamatojumu pārkāpuma konstatācijai.
–       Secinājums
Atbilstoši iepriekš veiktajai piektā un sestā pamata pārbaudei, ir jānorāda, ka Komisijas konstatācija par laiku pa laikam
notikušas saskaņošanas komercnosacījumiem, izņemot cenas, kuri piedāvāti individuālajiem patērētājiem “horeca” sektorā Nīderlandē,
nav juridiski pietiekami pierādīta un nevar tikt atbalstīta (skat. iepriekš 159.–169. punktu).
Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ, ciktāl tas apstiprina minēto attiecīgā pārkāpuma sastāvdaļu, kā arī jāgroza
naudas soda summa, kas līdz ar to noteikta prasītājai. Šī grozījuma konkrētās sekas tiks precizētas turpmāk 344. un 345. punktā.
Pārējā daļā otrais pamats ir jānoraida.

Par trešo pamatu, kas attiecas uz pārkāpuma ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apstrīd 1996. gada 27. februāra un 1999. gada 3. novembra kā sākuma un beigu datuma noteikšanu pārkāpumam, par kuru
tā tiek vainota. Konkrētāk, tā uzskata, ka uz pārkāpuma sākumu un beigām attiecas nozīmīgāks pierādīšanas pierādījums, kas
izskatāmajā lietā neesot ievērots.
Attiecībā uz 1996. gada 27. februāra sanāksmi prasītāja uzskata, ka rokrakstā sagatavotās piezīmes, ko minējusi Komisija apstrīdētā
lēmuma 67. apsvērumā, attiecās uz vispārējo apspriedi par “šaubīgiem debitoriem” “horeca” sektorā, ko nevarot uzskatīt par
konkurenci ierobežojošu apspriedi.
Attiecībā uz 1999. gada 3. novembra sanāksmi, kas izmantota kā pārkāpuma beigu datums, prasītāja norāda, ka Komisijas konstatācija
par šīs sanāksmes prettiesisko raksturu ir pretrunā
InBev
direktoru paziņojumiem.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pārkāpuma ilgums ir apstāklis, kas ietilpst pārkāpuma jēdzienā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam un kas galvenokārt ir jāpierāda
Komisijai. Šajā ziņā judikatūrā ir izvirzīta prasība, ka tādu pierādījumu trūkuma gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma
ilgumu, Komisija pamatojas vismaz uz pierādījumiem, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu
saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena datuma līdz otram (skat. iepriekš 78. punktā minēto spriedumu
lieta
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā prasītāja apstrīd kā pārkāpuma sākuma, tā arī tā beigu datuma noteikšanu.
–       Par pārkāpuma sākuma datuma noteikšanu
Komisija ir izmantojusi 1996. gada 27. februāri kā attiecīgā pārkāpuma sākuma datumu, kas ir pirmās “Catherijne” sanāksmes
datums, par kuru tai bija tieši pierādījumi par četru alus darītāju klātesamību.
Kā ticis konstatēts iepriekš 159.–169. punktā, rokrakstā sagatavotās piezīmes par šo sanāksmi, kas minētas apstrīdētā lēmuma
67. apsvērumā, pašas par sevi nav pierādījumu kopums, kas var juridiski pietiekami pierādīt pārkāpumu, kas izpaudies kā laiku
pa laikam notikusi saskaņošana individuālajiem patērētājiem piedāvātajiem citiem komercnosacījumiem “horeca” sektorā.
Tomēr šis apsvērums kā tāds nekavē šos pašus pierādījumus izmantot, lai noteiktu sākuma datumu pārkāpumam kopumā.
Ir jākonstatē, ka 1996. gada 27. februāra sanāksme bija daļa no virknes periodisku sanāksmju, kurās piedalījās vieni un tie
paši dalībnieki un kas notika līdzīgos apstākļos. Tās bija zināmas ar nosaukumiem “Catherijne saskaņošana” un “dienas kārtības
komisija”, apvienojot četru Nīderlandes alus darītāju –
Heineken
,
InBev
,
Grolsch
un
Bavaria
pārstāvjus, tās tika organizētas paralēli
CBK
oficiālajām sanāksmēm un to kontekstā notikušās apspriedes nekad nav tikušas atspoguļotas protokolos un gandrīz nekad – iekšējās
piezīmēs.
InBev
paziņojumā šīs sanāksmes arī ir parādītas kā tādas, kas ir daļa no sērijas, un pielikumā ir sniegta tabula, kas ietver uzvārdus,
adreses, datumus un vietas lielai daļai no tām, ietverot 1996. gada 27. februāra sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 44. apsvērums).
Jau ir ticis konstatēts, pamatojoties kā uz
InBev
paziņojumu, tā arī uz daudziem citiem pierādījumiem, ka sanāksmēm, kas bija daļa no šīs sērijas, bija pret konkurenci vērsts
mērķis (skat. 171.–176. punktu iepriekš). Tādējādi, pirmkārt, norāžu kopums parāda sanāksmju sistemātisko raksturu, kā arī
to pret konkurenci vērsto saturu, un, otrkārt,
InBev
paziņojumam ir nozīmīgs pierādījuma spēks, kas ļauj pierādīt, ja vien nav iesniegti pretēji pierādījumi, ka konkurences ierobežošanas
mērķis attiecas uz visām attiecīgajām sanāksmēm, pat nepastāvot pietiekamiem pierādījumiem par saturu daļai no tām.
Prasītāja būtībā uzskata, ka šo loģiku nevarētu izmantot saistībā ar pārkāpuma sākuma un beigu datumu noteikšanu. Tā it īpaši
uzskata, ka Komisijai ir juridiski pietiekami jāpierāda precīzais pārkāpuma sākuma datums.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai noteiktu pārkāpuma sākuma datumu, Komisija nav tikai pamatojusies uz pierādījumiem par 1996. gada
27. februāra sanāksmi.
Faktiski apstrīdētā lēmuma 466.–469. apsvērumā tā norāda attiecībā uz katru no iesaistītajiem alus darītājiem, ietverot prasītāju,
ka tas ir piedalījies pārkāpumā “vismaz laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim”. Apstrīdētā
lēmuma 56. apsvērumā tā turklāt precizē, ka saskaņā ar
InBev
paziņojumu pārkāpums ir sācies jau pirms 1996. gada, proti:
–        “1990. gadā vai vēl agrāk” attiecībā uz lēmumiem par “horeca” cenu paaugstināšanu;
–        “1993.–1994. gadā” attiecībā uz apspriedēm par atlaidēm un “horeca” tirdzniecības vietu transfēriem starp alus darītājiem;
–        “1987. gadā” attiecībā uz apspriedēm starp
Oranjeboom-Interbrew
un
Bavaria
par alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi.
Ievērojot
InBev
paziņojuma nozīmīgo pierādījuma spēku, Komisija varēja konstatēt, ka attiecīgais pārkāpums sākas vismaz datumā, kad notika
pirmās sanāksmes 1996. gadā, kuras ietvertas tabulā, kas pievienota pielikumā
InBev
paziņojumam, kurās
InBev
ir bijusi pārstāvēta pēc tam, kad tā ieguvusi
Oranjeboom
1995. gadā.
Tādējādi, ciktāl, pirmkārt, ir ticis pierādīts, ka prasītāja bija pārstāvēta 1996. gada 27. februāra sanāksmē, un, otrkārt,
no
InBev
paziņojuma izriet, ka prasītāja bija iesaistīta “Catherijne” sanāksmēs no sākuma 1993. vai 1994. gadā, Komisija varēja pamatoti
uzskatīt, ka prasītāja bija iesaistīta attiecīgajā pārkāpumā mazākais kopš 1996. gada 27. februāra.
Apstāklis, ka apstrīdētajā lēmumā nav apgalvota pārkāpuma pastāvēšana pirms šī datuma, faktiski ir piekāpšanās iepretī apstrīdētā
lēmuma adresātiem. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējai tiesai nav lūgts lemt par šīs piekāpšanās tiesiskumu vai pamatotību
(skat. šajā ziņā iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
/Komisija, 340. un 341. punkts).
Šajos apstākļos attiecībā uz sanāksmi, kas iekļaujas regulāru sanāksmju sistēmā, kuru pret konkurenci vērstais raksturs ir
ticis juridiski pietiekami pierādīts, pārkāpuma sākuma datuma konstatējumu nevar likt apšaubīt prasītājas argumentācija, kas
saistīta ar konkrētu pierādījumu nepietiekamību attiecībā uz 1996. gada 27. februāra sanāksmes saturu.
Līdz ar to ir jānoraida iebildums par pārkāpuma sākuma datuma noteikšanu.
–       Par pārkāpuma izbeigšanas datuma noteikšanu
Komisija izmantojusi 1999. gada 3. novembri kā pārkāpuma izbeigšanas datumu visiem iesaistītajiem alus darītājiem (apstrīdētā
lēmuma 466.–469. apsvērums), kas ir pēdējās “Catherijne” sanāksmes datums, par kuru Komisijai ir tieši pierādījumi par četru
alus darītāju klātesamību. Šī sanāksme ir minēta kā pēdējā hronoloģiskajai tabulai, kas pievienota pielikumā
InBev
paziņojumam. Saskaņā ar
InBev
atbildi uz Komisijas informācijas pieprasījumu, 1999. gada 3. novembra sanāksme bija “
Catherijne
sanāksme (
horeca
jautājumi/dienas kārtības komisijas jautājumi)[;] kā vienmēr
Catherijne
apspriežu ietvaros tajā tika runāts galvenokārt par pārmērīgiem nolīgumiem un mierpilnu līdzās pastāvēšanu” (apstrīdētā lēmuma
221. apsvērums).
Prasītāja uzskata, ka šim paziņojumam pretrunā ir konkrētāki
InBev
direktoru, kas piedalījušies 1999. gada 3. novembra sanāksmē, paziņojumi, no kuriem tā min šādas rindkopas:
–        “1999. gada 19. augustā bija saskaņošana, kurā es piedalījos. 1999. gada 3. novembrī bija sanāksme, kurā piedalījās [..] k-gs
un es. Kā vienā gadījumā, tā otrā netika runāts konkrēti par rīcību tirgū. Sanāksmei vairāk bija neformāls raksturs”;
–        “Pastāv četru
horeca
direktoru (
Heineken
,
Grolsch
,
Bavaria
un
Interbrew
) sanāksmes. Es piedalījos tikai vienā no šīm sanāksmēm, 1999. gada 3. novembrī Enshedē [
Enschede
]. [..] k-gs ieradās ar mani, lai ar mani iepazīstinātu. Šai sanāksmei nebija īsta pamatojuma. Tā vairāk bija patīkama sanāksme
bez īpašas dienas kārtības. Tika izdarīti vispārīgi komentāri par atlaidēm. Man radās iespaids, ka jau ilgus gadus ir pastāvējusi
noteikta veida pakāpju atlaižu sistēma vai kritērijs atlaidēm, taču tas nekad nav ticis pateikts konkrētā veidā. Tika vienīgi
ļoti vispārīgā veidā runāts par kopējām atlaižu summām, kas ir bijusi izdevība norādīt uz noteiktiem incidentiem. Mans viedoklis
ir, ka pakāpju atlaižu [sistēma] nedarbojās. Katrs tirgus dalībnieks noteica pats savu stratēģiju. Iespējams, ir bijis noteikts
iebiedēšanas mēģinājums, taču katrs tomēr rīkojas pēc sava prāta.”
Ir jākonstatē, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisijas izmantotie pierādījumi nav pretrunā šīm rindkopām. Norādes uz
“pārmērīgiem nolīgumiem” un uz “mierīgu līdzās pastāvēšanu”, kā arī uz “pakāpju atlaidēm” un uz “kritēriju atlaidēm” skaidri
attiecas uz “horeca” klientiem piemēroto atlaižu likmju saskaņošanu. Vienīgais precizējums, kas ieviests ar
InBev
direktoru paziņojumiem, attiecas uz apspriežu detalizētības līmeni, kas, kā tiek apgalvots, aprobežojies ar “vispārīgiem
komentāriem”, kā arī to ietekmes uz tirgu neesamību, proti, apstākli, ka “pakāpju atlaides nedarbojās”. Taču ir jau norādīts,
ka ne apspriežu vispārīgais raksturs, ne ietekmes uz tirgu neesamība pēc sava rakstura nenonāk pretrunā attiecīgās sanāksmes
pārkāpjošajam raksturam (skat. iepriekš 78. un 79. punktu).
Apstāklis, ka 1999. gada 3. novembra sanāksme iekļaujas pret konkurenci vērstu sanāksmju sistēmā (skat. iepriekš 203. un 204. punktu)
un ka aplūkotie temati bija saistīti ar iepriekšējām konkurenci ierobežojošām apspriedēm, turklāt parāda, ka paša sanāksmes
ielūguma mērķis bija nodrošināt vajadzīgos nosacījumus, lai turpinātu šīs apspriedes.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka pastāv noteikta pretruna starp
InBev
darbinieku paziņojumiem, uz ko atsaukusies prasītāja, no vienas puses, un
InBev
atbildi uz informācijas pieprasījumu, no otras puses, ir jāuzskata, ka pēdējā minētā pierādījuma spēks ir pārāks, ievērojot
judikatūru, saskaņā ar kuru paziņojums, kas sniegts uzņēmuma kā tāda vārdā, ir apveltīts ar augstāku ticamību nekā tā, kas
varētu būt atbildei, ko sniedzis tā personāla loceklis, lai kāda nebūtu tā personīgā pieredze vai viedoklis (skat. šajā ziņā
iepriekš 77. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 45. punkts).
Līdz ar to ir jānoraida iebildums par pārkāpuma beigu datuma noteikšanu un attiecīgi trešais pamats kopumā.

Par pirmo pamatu, kas saistīts ar labas pārvaldības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja būtībā uzskata, ka, neveicot pilnīgu, rūpīgu un objektīvu izmeklēšanu, Komisija pārkāpa labas pārvaldības principu.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir izmeklēšanas lietas materiālos ietvertos dokumentus sistemātiski interpretējusi
neobjektīvā un tendenciozā veidā. Otrkārt, tā uzskata, ka paziņojumi, kas izriet no
InBev
pieteikuma par iecietības režīma piemērošanu, ir fundamentāls pierādījumu pīlārs, uz kuru pamatojas Komisija, un tie būtu
jāizvērtē ar pietiekamu piesardzību. Treškārt, prasītāja norāda, ka Komisija ir acīmredzami selektīvā veidā izmantojusi citus
pierādījumus, kas bija tās rīcībā, un ir apstrīdētajā lēmumā citējusi tikai pierādījumus, kas tai ļāva pierādīt pārkāpuma
pastāvēšanu, ar nolūku abstrahējoties no citu personu argumentiem, kas būtu atspēkojuši šos secinājumus. Ceturtkārt, prasītāja
kritizē Komisijas locekli, kas ir atbildīgs par konkurenci, par paziņojumiem, ko viņš sniedzis sabiedrībai Nīderlandes televīzijas
programmas ietvaros tieši pēc paziņojuma par iebildumiem pieņemšanas. Šie paziņojumi esot likuši domāt, ka – no Komisijas
viedokļa – alus darītāju vainojamība jau ir bijusi pierādīta, pirms tiem esot bijusi iespēja aizstāvēties pret paziņojumu
par iebildumiem.
Piektkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā ir izmeklēšanas laikā grozījusi iebildumus. Būtībā tā apgalvo, ka iebildums par
laiku pa laikam notikušu saskaņošanu par klientu piešķiršanu “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā neparādījās paziņojumā
par iebildumiem. Sestkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija nav analizējusi pierādījumus, kas pierāda, ka tā ir īstenojusi dzīvīgu
konkurenci un ir noteikusi savas cenas autonomā veidā.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus
Vispārējās tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka starp garantijām, ko piešķir Savienības tiesiskā kārtība administratīvajā procesā, it
īpaši ir iestādes pienākums rūpīgi un neitrāli pārbaudīt visus atbilstošos lietas apstākļus (Tiesas 1991. gada 21. novembra
spriedums lietā C‑269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I‑5469. lpp., 14. punkts).
Izskatāmajā lietā, pirmkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka Komisija neesot rūpīgi un neitrāli pārbaudījusi pierādījumus, ir
jāatgādina – kā tas jau ticis konstatēts, iepriekš apskatot otro pamatu, ka Komisija ir atsaukusies uz pietiekamiem pierādījumiem
par EKL 81. panta pārkāpuma pastāvēšanu, ciktāl tas attiecas uz divām attiecīgā pārkāpuma sastāvdaļām (skat. iepriekš 155. punktu).
Pārbaudot šo pamatu, Vispārējā tiesa jau ir novērtējusi prasītājas pārmetumus attiecībā uz
InBev
paziņojuma, kā arī administratīvā procesa laikā iesniegto pretējo pierādījumu vērtējumu.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka prasītājas argumentācija, kas saistīta ar apgalvoto pilnīgas, rūpīgas un neitrālas izmeklēšanas
neesamību, saplūst ar argumentiem, kas izvērtēti saistībā ar otro pamatu iepriekš, un neprasa autonomu pārbaudi.
Otrkārt, ciktāl prasītājas argumentācija par Komisijas locekļa, kas atbildīgs par konkurenci, izdarītajiem paziņojumiem var
tikt interpretēta kā tāda, kas patiesībā saistīta ar nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu, ir jākonstatē, ka izvirzītajai argumentācijai
nav nozīmes attiecībā uz lietas iznākumu.
Pārkāpuma esamība ir jāizvērtē tikai uz Komisijas apkopoto pierādījumu pamata. Ciktāl administratīvajā procesā ir faktiski
pierādīta pārkāpuma esamība, pierādījums par to, ka Komisija šī procesa laikā priekšlaikus izpaudusi savu pārliecību, ka šis
pārkāpums pastāv, nav tāds, kas var padarīt neesošu pierādījumu par pašu pārkāpumu (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta
spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95,
T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 726. punkts).
Katrā gadījumā komentāri, ko izteicis Komisijas loceklis Nīderlandes televīzijas pārraidē, saistībā ar Komisijas iesaistīšanās
piemēriem minot, ka alus darītāju rīcības dēļ Nīderlandes patērētāji “par savu alu ir maksājuši pārāk dārgi”, lai arī šo komentāru
izvēle varētu būt bijusi neveiksmīga, nav tādi, kas pierādītu, ka Komisija bijusi iepriekš izlēmusi savu lēmumu.
Ir jānorāda, ka Komisija kā kolēģija apspriežas uz lēmuma projekta pamata. Šajā ziņā, pretēji prasītājas norādītajam, attiecīgā
Komisijas locekļa komentāri, minot Komisijas virzītās lietas, nekādi nenozīmēja, ka Komisija uzskatīja, ka alus darītāju vaina
jau ir pierādīta.
Treškārt, attiecībā uz argumentāciju, kas saistīta ar apgalvojamo nesaskaņotību starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto
lēmumu, ciktāl tas attiecas uz iebildumu par klientu sadali “horeca” un mājas patēriņa sektorā, ir jākonstatē, ka prasītājas
pārmetumi nav pamatoti.
No paziņojuma par iebildumiem izriet, ka Komisija skaidri norādīja, ka iesaistītās personas ir tikušas atzītas par vainojamām
šādā saskaņošanā. Tādējādi, pirmkārt, paziņojuma par iebildumiem 262.–272. punktā tā tieši ir norādījusi, ka alus darītāji
bija veikuši saskaņošanu attiecībā uz klientu sadali “horeca” sektorā. Otrkārt, no paziņojuma par iebildumiem 311. un 312. punkta
izriet, ka norādītie iebildumi īpaši attiecas uz klientu sadali starp alus darītājiem.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, pirmo pamatu nevar apmierināt.

Par sesto pamatu, kas saistīts ar būtisku formas prasību pārkāpumu, ar labas pārvaldības principa un prasītājas tiesību uz
aizstāvību pārkāpumu attiecībā uz piekļuves atteikumu lietas materiālu dokumentam, kā arī pārējo iesaistīto uzņēmumu sniegtajām
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā ir tai atteikusi sniegt piekļuvi pārējo procesā iesaistīto lietas dalībnieku sniegtajām
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, tādējādi ietekmējot prasītājas tiesības uz aizstāvību. Konkrētāk, tā uzskata, ka šīs
atbildes tai būtu ļāvušas izvirzīt citus attaisnojošus pierādījumus, kas pamato secinājumu, ka alus darītāji nekad nav saskaņojuši
darbības Nīderlandes alus tirgū. Tā turklāt apgalvo, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 203. apsvērumā ir izmantojusi pierādījumu
no
Heineken
atbildes kā pierādījumu pret prasītāju, kurā
Heineken
esot atzinusi apspriežu par alus mucās cenu pastāvēšanu, lai arī šis pierādījums prasītājai nav ticis paziņots.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija tai ir atteikusi sniegt piekļuvi lietas materiālu dokumentam, kam bija nozīme tās
aizstāvībā, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu. Tā, konkrētāk, norāda, ka tai nav bijis piekļuves to
“horeca” klientu skaita kopsavilkumam, kurus alus darītāji ieguvuši un zaudējuši laika periodā no 1997. līdz 2001. gadam.
Pretēji Komisijas apgalvojumiem, tā uzskata, ka šī informācija nav konfidenciāla un ka, izmantojot šo dokumentu, tā būtu varējusi
pierādīt, ka Nīderlandes alus tirgus “horeca” sektorā pastāvēja pastāvīgas izmaiņas, pierādot dzīvīgu konkurenci starp alus
darītājiem.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu “tiesas procesos pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības[;]
tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, uz ko attiecas [tomēr ievērojot] uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu
aizsargāšanā [..]”.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesībās piekļūt lietas materiāliem, kas ir tiesību uz aizstāvību pamatā, paredzēts, ka Komisija
attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai,
pārbaudi (skat. šajā ziņā Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑199/99 P
Corus UK
/Komisija,
Recueil
, I‑11177. lpp., 125.–128. punkts, un Vispārējās tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1775. lpp., 81. punkts).
Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus
dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts).
Attiecībā uz apsūdzošajiem dokumentiem piekļuves dokumentam nesniegšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais
uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību,
un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tātad attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka iznākums,
pie kura savā lēmumā nonākusi Komisija, būtu bijis atšķirīgs, ja dokuments, kuram nav sniegta piekļuve, nebūtu pieņemams kā
pierādījums (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 71.–73. punkts).
Savukārt attiecībā uz to, ka piekļuve nav sniegta attaisnojošam dokumentam, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka
neatklāšana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda,
ka tas būtu varējis šos dokumentus izmantot attaisnojumam savā aizstāvībā (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās
lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 318. punkts, un iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā
Hercules Chemicals
/Komisija, 81. punkts), pierādot, ka tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kas nav saskanīgi ar vērtējumiem, ko Komisija
veikusi paziņojuma par iebildumiem stadijā, un tādējādi būtu varējis kādā veidā ietekmēt lēmumā ietvertos vērtējumus (skat.
šajā ziņā iepriekš 41. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 75. punkts).
Šī pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka tai nav bijis piekļuves, pirmkārt, atbildēm, ko citi iesaistītie uzņēmumi snieguši
uz paziņojumu par iebildumiem, un, otrkārt, uz lietas materiālos ietvertu dokumentu, ko Komisija uzskatījusi par konfidenciālu.
–       Par citu uzņēmumu atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem
Ir jāatgādina, ka paziņojuma par iebildumiem mērķis ir ierobežot pret uzņēmumu uzsāktā procesa priekšmetu un nodrošināt tiesību
uz aizstāvību efektīvu īstenošanu (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tieši no šāda viedokļa paziņojumu par iebildumiem aptver procesuālās garantijas, ar kurām tiek īstenots aizstāvības tiesību
ievērošanas princips, starp kurām ir tiesības uz piekļuvi dokumentiem, kas ietverti Komisijas lietas materiālos.
Atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nav daļa no lietas materiāliem šī jēdziena īstajā nozīmē (skat. šajā ziņā iepriekš
226. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 380. punkts).
Attiecībā uz dokumentiem, kas nav daļa no lietas materiāliem, kas sagatavoti paziņojuma par iebildumiem paziņošanas brīdī,
Komisijai pienākums atklāt minētās atbildes citām iesaistītajām personām ir vienīgi tad, ja izrādās, ka tās ietver jaunus
apsūdzošus vai attaisnojošus pierādījumus.
Tāpat saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot [EKL]
81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (OV 2005, C 325, 7. lpp.), 27. punktu
parasti netiek piešķirta piekļuve citu pušu, uz kurām attiecas izmeklēšana, atbildēm uz Komisijas iebildumiem. Pusei ir piekļuve
šiem dokumentiem vienīgi tad, ja tie var ietvert jaunus pierādījumus – kā apsūdzoša, tā arī attaisnojoša rakstura – attiecībā
uz apgalvojumiem pret konkrēto pusi Komisijas paziņojumā par iebildumiem.
Šajā ziņā attiecībā, pirmkārt, uz jauniem apsūdzoša rakstura pierādījumiem, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Komisija,
lai pierādītu pārkāpumu, vēlas pamatoties uz pierādījumu, kas izriet no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, citiem uzņēmumiem
šajā procesā ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šo jauno pierādījumu (iepriekš 226. punktā minētais Vispārējās
tiesas spriedums apvienotajās lietās
Tribunal Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 386. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 50. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītāja uzskata, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 203. apsvērumā ir izmantojusi pierādījumu no
Heineken
atbildes kā pierādījumu pret prasītāju, kurā
Heineken
esot atzinusi apspriežu par alus mucās cenu pastāvēšanu, lai arī šis pierādījums netika prasītājai paziņots.
Ir jānorāda, ka izvirzītajā apsvērumā Komisija, atbildot uz prasītājas un
Heineken
izvirzītajiem argumentiem, norāda, ka prettiesisku apspriežu pastāvēšana 1999. gada 8. janvāra sanāksmē izriet no iepriekš
minētajiem pierādījumiem, proti, no
InBev
paziņojuma un no
Grolsch
un prasītājas pārstāvju piezīmēm. Šajā ziņā, lai arī Komisija piebilst, ka pati
Heineken
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem “ar zināmiem nosacījumiem” ir atzinusi apspriežu par cenu pastāvēšanu, pēdējā minētā
norāde ir tikai papildu pierādījums Komisijas izmantotajā norāžu kopumā attiecībā uz šo sanāksmi un nevar būt apsūdzošs pierādījums
attiecībā uz prasītāju.
Otrkārt, kas attiecas uz jaunajiem attaisnojošajiem pierādījumiem, no judikatūras izriet, ka Komisijai nav pienākuma padarīt
tos pieejamus pēc pašas iniciatīvas. Gadījumā, ja Komisija administratīvā procesa laikā noraidījusi prasītājas lūgumu sniegt
piekļuvi dokumentiem, kas nav izmeklēšanas materiālos, aizstāvības tiesību pārkāpumu var konstatēt tikai tad, ja ir pierādīts,
ka administratīvā procesa iznākums varētu būt bijis atšķirīgs gadījumā, ja prasītājai procedūras laikā būtu bijusi piekļuve
attiecīgajiem dokumentiem (iepriekš 226. punktā minētais spriedums apvientajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 383. punkts).
Ciktāl prasītāja atsaucas uz, kā apgalvots, attaisnojošu pierādījumu esamību neizpaustajās atbildēs, tai ir jāsniedz pirmā
norāde par šo dokumentu lietderību tās aizstāvībā.
Konkrētāk, tai ir jāmin potenciālie attaisnojošie pierādījumi vai jāiesniedz norāde, kas apliecina to pastāvēšanu un attiecīgi
to lietderību lietas vajadzībām (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 351.–359. punkts).
Izskatāmajā lietā prasītāja uzskata, ka citu procesā iesaistīto personu atbildes tai būtu ļāvušas atsaukties uz citiem attaisnojošiem
pierādījumiem, kas pamato secinājumu, ka alus darītāji nekad nav saskaņojuši savas darbības Nīderlandes alus tirgū.
Ciktāl prasītāja apgalvo, ka citi uzņēmumi savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem tāpat ir norādījuši argumentus, kas
saistīti ar pārkāpuma apstrīdēšanu, ir jāpiebilst, ka ar šo norādi vien nepietiek, lai uzskatītu šos argumentus par attaisnojošiem
pierādījumiem (skat. šajā ziņā iepriekš 251. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 353. un 355. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja nav norādījusi iespējamos jaunos apsūdzošos vai attaisnojošos pierādījumus, ko varētu
ietvert minētās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem.
Attiecīgi iebildums, kas saistīts ar atteikumu sniegt piekļuvi šīm atbildēm, ir jānoraida.
–       Par šķietami konfidenciālo dokumentu
Prasītāja kritizē atteikumu sniegt piekļuvi “horeca” sektora klientu sarakstam, ko dažādi alus darītāji bija ieguvuši un zaudējuši
laika periodā no 1997. līdz 2001. gadam, kas ir daļa no procesa lietas materiāliem. Tā uzskata, ka piekļuve šai informācijai
ir būtiska tās aizstāvībai tādēļ, ka tā varētu pierādīt, ka pastāvēja pārmaiņas “horeca” sektorā Nīderlandē un ka Komisijas
secinājums, ka konkurence šajā sektorā bija ierobežota, ir nepareizs.
Bez nepieciešamības noteikt, vai Komisija pamatoti kvalificējusi pieprasīto informāciju kā konfidenciālu, ir jānorāda, ka
prasītāja nav pierādījusi, ka attiecīgais klientu saraksts varētu būt lietderīgs tās aizstāvībai.
No apstrīdētā lēmuma 259. apsvēruma izriet, ka Komisijas secinājums par prasītājas dalību klientu sadalē “horeca” sektorā
ir pamatots uz
Heineken
iekšējo vēstuli, kura attiecas uz sarunu ar prasītājas pārvaldes padomes locekli un kuras teksts ir atainots apstrīdētā lēmuma
184. apsvērumā un interpretēts 187.–189. apsvērumā. Informācija par klientiem, kas iegūti un zaudēti attiecīgajā laika periodā,
katrā ziņā nevar tikt uzskatīta par tādu, kas var būt attaisnojošs pierādījums attiecībā uz šādu konstatāciju.
Tādējādi iebildums, kas saistīts ar atteikumu sniegt piekļuvi dokumentam, kas ietver “horeca” sektora klientu sarakstu, kā
arī šis pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.

Par ceturto pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta, pamatnostādņu, kā arī samērīguma principa un vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītāja apstrīd veidu, kādā Komisija ir aprēķinājusi naudas soda apmēru un, konkrētāk, tās vērtējumu attiecībā
uz pārkāpuma smagumu. Konkrētāk, tā uzskata, ka, ievērojot, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir mīkstinājusi ļoti smagus pārmetumus,
ko tā bija formulējusi paziņojumā par iebildumiem, tai esot bijis pārkāpums jākvalificē kā mazāk smags. Turklāt prasītāja
Komisijai pārmet, ka tā, novērtējot pārkāpuma smagumu, nav ņēmusi vērā, ka tam nav bijis nekādas ietekmes uz Nīderlandes alus
tirgu. Turklāt prasītāja uzskata, ka, pretēji tam, kas norādīts apstrīdētā lēmuma 452. apsvērumā, pārkāpuma ietekme uz tirgu
bija nosakāma.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, nozīmīgi atkāpjoties no savas agrākās
lēmumu pieņemšanas prakses un, konkrētāk, no naudas sodiem, kas noteikti tās Lēmumā 2003/569, tās 2001. gada 5. decembra Lēmumā 2002/759/EK
par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/37.800/F3 – Luksemburgas alus darītavas) (OV 2002, L 253, 21. lpp.)
un tās 2004. gada 29. septembra Lēmumā 2005/503/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/C.37.750/B2 – Alus
darītavas
Kronenbourg
, Alus darītavas
Heineken
) (OV 2005, L 184, 57. lpp.).
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu, ciktāl naudas sods esot
nesamērīgs salīdzinājumā ar naudas sodiem, kas noteikti
Heineken
un
Grolsch
. Būtībā prasītāja norāda, ka Komisija piešķīrusi nesamērīgu nozīmi tās tirdzniecības apgrozījumam, nosakot naudas sodu, kas
esot nozīmīgi deformējis spēka pozīcijas starp alus darītājiem un prasītājas stāvokli konkrētajā tirgū. Turklāt tā uzskata,
ka, nosakot naudas soda sākumsummu, Komisijai esot bijis jāņem vērā tās tirdzniecības apgrozījums, neietverot akcīzes maksājumus.
Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija ar lēmumu var noteikt uzņēmumiem un uzņēmumu
apvienībām naudas sodus, ja tie ar nodomu vai aiz neuzmanības pārkāpj EKL 81. pantu. Saskaņā ar šo pašu tiesību normu attiecībā
uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, naudas sods nevar pārsniegt 10 % no tā kopējā apgrozījuma
iepriekšējā komercdarbības gadā.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi. Šajā
aprēķina metodē, kas ir aprakstīta Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai [aprēķināšanai], ir iekļauti dažādi
elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 normām (skat. šajā
ziņā 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 112. punkts).
Turklāt tādās jomās kā naudas soda summas noteikšana saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, kurās Komisijai ir šāda rīcības brīvība,
tās vērtējumu tiesiskuma pārbaude aprobežojas ar acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamības pārbaudi (skat. šajā ziņā Vispārējās
tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 79. punkts).
Tomēr Komisijas rīcības brīvība un ierobežojumi, ko tā tai ir uzlikusi, nekādā gadījumā netraucē Savienības tiesu neierobežotās
kompetences izmantošanā (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 538. punkts), un šo kompetenci tā var izmantot, lai atceltu, samazinātu vai palielinātu Komisijas noteiktā
naudas soda summu (skat. šajā ziņā Tiesas 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I‑1331. lpp., 60.–62. punkts).
Šis pamats būtībā ietver trīs daļas, kas saistītas, pirmkārt, ar kļūdainu pārkāpuma smaguma vērtējumu, otrkārt, ar vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpumu, ievērojot Komisijas agrāko praksi, un, treškārt, vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu
pārkāpumu, ievērojot naudas sodus, kas noteikti pārējiem apstrīdētā lēmuma adresātiem.
–       Par pirmo daļu, kas saistīta ar kļūdainu pārkāpuma smaguma vērtējumu
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, lai noteiktu naudas soda apmēru, ir jāņem vērā pārkāpuma ilgums un smagums.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pārkāpuma smagumu nosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem – tādiem kā īpašie lietas
apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība
(Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 241. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑125/07 P,
C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 91. punkts).
Konkrētāk, saskaņā ar pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu, novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, faktiskā
ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms.
Neierobežotas kompetences attiecībā uz pārbaudi ietvaros Vispārējai tiesai jāvērtē, vai uzliktā naudas soda apmērs ir samērīgs
salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu, un jālīdzsvaro pārkāpuma smagums un apstākļi, uz kuriem atsaucas prasītāja (skat. šajā
ziņā Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 136. punkts).
Prasītāja izvirza divus argumentus, lai apšaubītu to, kā Komisija noteikusi pārkāpuma smagumu.
Pirmkārt, tā iebilst pret to, ka pārkāpums kvalificēts kā sevišķi smags, norādot, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atteikusies
no vairākiem pārkāpuma elementiem salīdzinājumā ar paziņojumu par iebildumiem.
Ir jāatgādina, ka sevišķi smagus pārkāpumus pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešā ievilkuma izpratnē veido “galvenokārt
horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi un tirgus sadales kvotas”.
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šāda veida aizliegtās vienošanās ir daļa no vissmagākajiem konkurences tiesību
pārkāpumiem, jo tās atbilstoši to mērķim tiecas skaidri un vienkārši iznīcināt konkurenci starp uzņēmumiem, kas tos īsteno,
un tādējādi ir pretrunā Savienības pamatmērķiem (skat. šajā ziņā iepriekš 272. punktā minēto 2005. gada 25. oktobra spriedumu
lietā
Groupe Danone
/Komisija, 147. punkts un tajā minētā judikatūra).
Taču, tā kā Komisija ir pamatoti konstatējusi, ka prasītāja bija piedalījusies pārkāpumā, ko veidoja nolīgumu un/vai saskaņotu
darbību kopums, kura mērķis bija ierobežot konkurenci kopējā tirgū, it īpaši saskaņojot cenas un cenu paaugstināšanas un sadalot
klientus, nevar piekrist prasītājas argumentam, ka pārkāpums nevarēja tikt uzskatīts par sevišķi smagu.
Apstrīdētā lēmuma 442. apsvērumā veiktajā konstatācijā, ka pārkāpums jau izskatāmajā lietā tā rakstura dēļ atbilstoši pamatnostādnēm
ir jākvalificē kā sevišķi smags, tādējādi nav pieļauta kļūda. Šo secinājumu nevar padarīt spēkā neesošu apstāklis, ka noteikti
paziņojumā par iebildumiem norādīti pārkāpuma elementi nav izmantoti apstrīdētajā lēmumā, ciktāl tajā norādīti elementi, kas
attaisno pārkāpuma kvalificēšanu par sevišķi smagu.
Otrkārt, prasītāja Komisijai pārmet, ka tā ir secinājusi, ka aizliegtās vienošanās ietekme uz tirgu nav nosakāma, un nav ņēmusi
vērā lietas materiālu elementus, kas pierādīja, ka pārkāpumam nav bijis nekādas ietekmes uz tirgu.
Ir jāatgādina, ka, kaut arī pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu minētā pārkāpuma
smagumu, runa ir par vienu no vairākiem kritērijiem, tādiem kā pārkāpuma raksturs un ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Tāpat no pamatnostādņu
1.A punkta pirmās daļas izriet, ka šī ietekme ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir nosakāma.
Tāpat ir jānorāda, ka horizontālās aizliegtās vienošanās par cenām vai tirgu sadali, par ko ir runa šajā lietā aplūkojamā
pārkāpuma gadījumā, var kvalificēt kā sevišķi smagas tikai to rakstura dēļ vien un Komisijai nav pienākuma pierādīt pārkāpuma
konkrēto ietekmi uz tirgu. Pārkāpuma konkrētā ietekme ir tikai viens no elementiem, kas, ja tā ir nosakāma, var ļaut Komisijai
paaugstināt naudas soda sākumsummu, pārsniedzot minimālo paredzamo summu EUR 20 miljonu apmērā (Tiesas 2009. gada 3. septembra
spriedums lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 74. un 75. punkts).
Izskatāmajā lietā apstrīdētā lēmuma 452. apsvērumā Komisija ir noteikusi:
“Šīs procedūras ietvaros nav iespējams noteikt, kādas bija nolīgumu kopuma, kas veido pārkāpumu, faktiskās sekas Nīderlandes
tirgū, un Komisija tādējādi nepamatojas uz konkrētu ietekmi atbilstoši pamatnostādnēm, saskaņā ar kurām konkrētā ietekme ir
jāņem vērā, ja to iespējams noteikt [..]. Tādējādi Komisija neņems vērā konkrēto ietekmi uz tirgu, lai noteiktu izskatāmajā
lietā piemērojamos naudas sodus.”
Turpinot, apstrīdētā lēmuma 455. apsvērumā, kas ietver secinājumu par pārkāpuma smagumu, Komisija norāda:
“Ievērojot pārkāpuma raksturu un apstākli, ka tas ir attiecies uz visu Nīderlandes teritoriju, uzņēmumi, kas ir šī lēmuma
adresāti, ir izdarījuši sevišķi smagu [EKL] 81. panta pārkāpumu.”
No šīm rindkopām izriet, ka, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, Komisija nav pamatojusies uz pārkāpuma ietekmi uz tirgu, bet
gan uz pārkāpuma raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, ņemot vērā konstatētā pārkāpuma raksturu, kura priekšmets bija cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošana,
kā arī laiku pa laikam notikusi saskaņošana par klientu sadali, Komisija varēja likumīgi neņemt vērā pārkāpuma ietekmi uz
tirgu.
No tā izriet, ka, kvalificējot attiecīgo pārkāpumu kā sevišķi smagu, Komisija nav atkāpusies no pamatnostādnēm un nav pārkāpusi
prasītājas izvirzītos principus.
Tādējādi prasītājas argumentācija saistībā ar aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu neesamību, kā arī šī daļa pilnībā ir
jānoraida kā nepamatotas.
–       Par otro daļu, kas saistīta ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ievērojot Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi
Ievadā ir jāuzsver, pirmkārt, ka Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse nav juridisks ietvars naudas sodiem konkurences
jomā (Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 292. punkts) un, otrkārt, ka Komisijai Regulas Nr. 17 un Regulas Nr. 1/2003 ietvaros ir rīcības brīvība,
nosakot naudas sodu summu, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas (Vispārējās tiesas 2004. gada
29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 216. punkts), un kompetence jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni šīs politikas vajadzībām (iepriekš
270. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 169. punkts).
Izskatāmajā lietā, kā jau norādīts iepriekš, prasītājai uzliktā naudas soda summas noteikšana ir tikusi veikta saskaņā ar
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, ievērojot attiecīgā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Šajā ziņā prasītāja nevar secināt
pamatotu argumentu tikai no apstākļa, ka savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē Komisija līdzīgu rīcību ir sodījusi, nosakot
mazākus naudas sodus nekā tas, kas prasītājai noteikts izskatāmajā lietā.
Šajos apstākļos prasītāja tāpat nevar pamatoties uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Tiesa ir atkārtoti nolēmusi,
ka Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse nav juridisks ietvars naudas sodiem konkurences jomā un ka lēmumiem par citām
lietām ir tikai norādošs raksturs attiecībā uz iespējamu diskriminācijas pastāvēšanu, ievērojot, ka ir mazticami, ka lietu
konkrētie apstākļi, tādi kā tirgi, preces, uzņēmumi un attiecīgie periodi, būtu identiski (skat. iepriekš 270. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 233. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā izskatāmajā lietā attiecībā uz prasītājas argumentāciju, izvirzot naudas sodu līmeni, kas noteikti ar trīs agrākiem
Lēmumiem 2003/569, 2002/759 un 2005/503, vispirms ir jānorāda, ka salīdzinājumā ar apstrīdēto lēmumu, kurā Komisija attiecīgo
pārkāpumu ir kvalificējusi kā “sevišķi smagu”, Lēmumos 2002/759 un 2005/503 tā uzskatīja, ka noticis “smags” pārkāpums. Tādējādi
prasītāja nevar lietderīgi pamatoties uz minētajiem lēmumiem, lai atsauktos uz šķietamu diskriminējošu attieksmi pret to.
Attiecībā uz Lēmumu 2003/569, prasītāja vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu secina no apstākļa, ka apsūdzētajiem Beļģijas
alus darītājiem noteiktie naudas sodi ir bijuši nozīmīgi zemāki nekā naudas sodi, kas noteikti ar apstrīdēto lēmumu, lai arī
ne pārkāpumi, ne konkrēto tirgu apstākļi neparāda atšķirības, kas attaisnotu šo neatbilstību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija pārkāpumu smagumu vērtē, pamatojoties uz daudziem elementiem, kas neizriet no ierobežota
vai izsmeļoša vērā ņemamo kritēriju saraksta, un ka turklāt tai nav pienākuma piemērot precīzu matemātisku formulu – vienalga,
vai tas attiektos uz kopējo noteiktā naudas soda summu vai tās sadalījumu dažādos elementos (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada
13. janvāra spriedumu lietā T‑67/01
JCB Service
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 187. un 188. punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajos apstākļos naudas sodu, kas noteikti divu lēmumu par dažādiem pārkāpumiem adresātiem, tieša salīdzināšana rada risku
deformēt specifiskās funkcijas, ko pilda dažādas naudas soda aprēķināšanas stadijas. Naudas sodu galīgās summas atspoguļo
apstākļus, kas ir specifiski katras aizliegtās vienošanās gadījumā, kā arī vērtējumus tieši izskatāmās lietas gadījumam.
No visa iepriekš minētā izriet, ka attiecībā uz noteikto naudas sodu līmeni prasītājas situāciju nevar salīdzināt ar uzņēmumu,
uz kuriem attiecās izvirzītie agrākie lēmumi, situāciju.
Ievērojot šos apsvērumus, ir jānoraida iebildums, kas saistīts ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ņemot vērā Komisijas
agrāko lēmumu pieņemšanas praksi.
–       Par trešo daļu, kas saistīta ar samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ievērojot naudas sodu summu,
kas noteikti pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem
Ar šo daļu prasītāja būtībā apstrīd Komisijas vērtējumu attiecībā uz naudas sodu sākumsummu noteikšanu saistībā ar Komisijas
piemērotu diferencētu attieksmi (apstrīdētā lēmuma 462. apsvērums).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar pamatnostādnēm, ja pārkāpumā piedalījušies vairāki uzņēmumi, Komisija var, kā tā to ir
izdarījusi izskatāmajā gadījumā, līdzsvarot sākumsummas, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma īpašo nozīmi, sadalot aizliegtās vienošanās
dalībniekus grupās, “it īpaši, ja pastāv izteiktas atšķirības starp vienāda veida pārkāpuma izdarītāju uzņēmumu lielumiem”
(pamatnostādņu 1.A punkta sestā daļa). Turklāt [pamatnostādnēs] ir precizēts, ka “princips, ka par vienādu rīcību uzliekamas
vienādas sankcijas, var radīt to, ka, ja to prasa apstākļi, iesaistītajiem uzņēmumiem tiek noteiktas diferencētas summas,
šai diferenciācijai neatbilstot aritmētiskiem aprēķiniem” (pamatnostādņu 1.A punkta septītā daļa).
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai – pārkāpuma smaguma noteikšanas stadijā Komisijai gadījumā, kad naudas sods par vienu
pārkāpumu tiek uzlikts vairākiem uzņēmumiem, nav jāraugās, lai naudas sodu galīgie apmēri, kas aprēķināti attiecīgajiem uzņēmumiem,
atspoguļotu visas šo uzņēmumu atšķirības saistībā ar to kopējo apgrozījumu. Savukārt tā var šos uzņēmumus sagrupēt (Vispārējās
tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 385. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑330/01
Akzo Nobel
/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 57. punkts).
Tomēr, veicot šādu iedalījumu kategorijās, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts vienādas
situācijas risināt dažādi un dažādas situācijas risināt vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Turklāt saskaņā
ar judikatūru – naudas sodu apmēram ir jābūt vismaz samērīgam ar apstākļiem, kas ņemti vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu
(Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 124. punkts).
Izskatāmajā lietā, lai noteiktu kategorijas, kas dod iespēju sagrupēt attiecīgos uzņēmumus, ir jānorāda – kā tas izriet no
apstrīdētā lēmuma 457. un 458. apsvēruma, ka Komisija ir izvēlējusies ņemt vērā to relatīvo nozīmi konkrētajā tirgū, pamatojoties
tikai uz vienu kritēriju, proti, Nīderlandē realizēto alus apjomu pārkāpuma pēdējā pilnajā kalendāra gadā, proti, 1998. gadā.
Uz šī pamata Komisija ir noteikusi trīs uzņēmumu kategorijas. Pirmajā kategorijā ietilpst
Heineken
, kas Nīderlandē bija pārdevusi alu par EUR 450–480 miljoniem. Otrā kategorijā ietilpst
Grolsch
un
InBev
, kas Nīderlandē bija pārdevusi [preci] par EUR 150–180 miljoniem. Prasītāja ir iekļauta trešajā kategorijā ar Nīderlandē
realizēto preces apjomu no EUR 100 līdz 130 miljoniem. Katrai no kategorijām noteiktie naudas sodi bija attiecīgi EUR 65 000 000,
EUR 25 000 000 un EUR 17 000 000.
Šādi rīkojoties, Komisija ir izvēlējusies viendabīgu metodi aizliegtās vienošanās dalībnieku sadalīšanai trijās kategorijās,
kura objektīvi ir pamatota ar starpību starp katram no šajās kategorijās ietilpstošajiem uzņēmumiem piederošajām tirgus daļām
(skat. šajā ziņā iepriekš 288. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 220. punkts). Turklāt ir jākonstatē, ka, šādi rīkojoties, Komisija pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, nav
atkāpusies no savas ierastās pamatnostādnēs noteiktās metodes. Turklāt, ja prasītāja uzskata, ka starp uzņēmumiem, kas piedalījās
aizliegtajā vienošanās, tā ietver visnenozīmīgāko stāvokli, ir jākonstatē, ka tās ietveršana trešajā kategorijā faktiski atspoguļo
šo apsvērumu.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tas, ka vērā ņemts tikai tirdzniecības apgrozījums, nav precīzi atspoguļojis
uzņēmumu ekonomisko spēju nodarīt kaitējumu konkurencei Nīderlandes alus tirgū, ir jāatgādina, ka, neraugoties uz tā aptuveno
raksturu, apgrozījums konkurences tiesībās tiek uzskatīts par adekvātu kritēriju, lai novērtētu attiecīgo uzņēmumu lielumu
un ekonomisko varu (skat. šajā ziņā Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 121. punkts).
Tā kā šis kritērijs izskatāmajā lietā ir ticis pienācīgi piemērots, nekas neļauj secināt, ka būtu pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes
un samērīguma principi, ciktāl tas attiecas uz naudas soda sākumsummu.
Attiecībā uz prasītājas iebildumu pret to, ka tiek izmantots tirdzniecības apgrozījums, ietverot akcīzes nodokli, lai aprēķinātu
individuālās pamatsummas, ir jāuzsver, ka, ciktāl aprēķins ietver pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvās varas
šajā tirgū vērtējumu, akcīzes nodokļa vai nodevu neiekļaušana nebūtu grozījusi Komisijas galīgo secinājumu. Vienīgi pieņemot,
ka Komisija būtu aprēķinājusi pārējo iesaistīto personu individuālās pamatsummas, pamatojoties uz tirdzniecības apgrozījumu,
kas neietver akcīzes nodokli, varētu tikt pamatots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
Tādējādi, tā kā prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija, piemērojot diferencētu attieksmi, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes
un samērīguma principus, šī daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Ievērojot visu iepriekš minēto, ceturtais pamats ir jānoraida kopumā.

Par piekto pamatu, kas saistīts ar pārmērīgu administratīvā procesa ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja, pirmkārt, uzskata, ka pārmērīgais administratīvā procesa ilgums ir ietekmējis tās tiesības uz aizstāvību. Konkrētāk,
tā apgalvo, ka, neraugoties uz izmeklēšanu, ko Komisija veikusi 2000. gadā, un atbildēm, ko prasītāja sniegusi uz informācijas
pieprasījumiem, informācija par katru no sanāksmēm nav tikusi precizēta tādā mērā, lai tā varētu, sākot no attiecīga brīža,
izjautāt apsūdzētos direktorus.
Prasītāja turklāt apgalvo, ka pārmērīgais administratīvā procesa ilgums ir izraisījis nesamērīgu naudas sodu, jo Komisijas
politika attiecībā uz naudas sodu apmēru šajā laikā ir kļuvusi bargāka.
Otrkārt, tā apgalvo, ka naudas soda samazinājums par EUR 100 000 procesa pārmērīga ilguma dēļ ir pārāk mazs un nesamērīgs
salīdzinājumā ar kopējo procesa ilgumu.
Komisija norāda, ka tā apstrīdētā lēmuma 497.–500. apsvērumā ir tieši atzinusi, ka procesa ilgums ir bijis pārāk ilgs un ka
tā izņēmuma kārtā ir piešķīrusi samazinājumu prasītājai noteiktajam naudas sodam.
Turklāt Komisija norāda, ka, lai arī saprātīga termiņa ievērošana administratīvajos procesos ir atzīta pastāvīgajā judikatūrā,
šī termiņa pārkāpšana var pamatot lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, atcelšanu vienīgi tad, ja ir pierādīts, ka šī principa
pārkāpums negatīvi ietekmē iesaistīto uzņēmumu tiesības uz aizstāvību.
Šajā ziņā Komisija uzskata, ka prasītājai adresētais 2000. gada 17. marta lēmums par pārbaudi, pretēji prasītājas norādītajam,
ir tai ļāvis zināt galveno pārkāpuma daļu, kā arī tirgus un periodu, uz kuru tas attiecās. Saskaņā ar Komisijas viedokli,
šajā lēmumā jau ir izdarīta norāde uz pret konkurenci vērstajām darbībām, kas attiecas uz cenu noteikšanu, tirgu sadali un/vai
informācijas apmaiņu Nīderlandes alus tirgus sektorā, kā mazumtirdzniecības tirgū, tā arī “horeca” tirgū. Vēl jo vairāk prasītājas
argumenti nevarētu būt pieņemami, ievērojot jautājumu, kas tām uzdoti – sākot ar 2001. gadu, detalizēto raksturu.
Visbeidzot, Komisija apstrīd prasītājas argumentu, ka naudas soda summas samazinājums procesa pārmērīga ilguma dēļ nav samērīgs.
Komisija uzskata, ka tai ir plaša rīcības brīvība šajā ziņā un ka iespēja pēc pašas iniciatīvas piešķirt šādu samazinājumu
ir viena no tās pilnvarām. Turklāt Komisija norāda, ka izskatāmajā lietā īstenotā administratīvā procesa ilgums ir bijis mazāks
nekā citās agrākās lietās, kurās tā tomēr ir piemērojusi tādu pašu samazinājumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saprātīga termiņa ievērošana administratīvā procesa laikā konkurences politikas jomā ir
vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums
apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 167.–171. punkts, un 2006. gada 21. septembra spriedums lietā C‑113/04 P
Technische Unie
/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 40. punkts).
Lai piemērotu šo principu, ir jānošķir administratīvā procesa divas stadijas, proti, izmeklēšanas pirms paziņojuma par iebildumiem
stadija un stadija, kas atbilst pārējam administratīvajam procesam, katrai no tām atbilstot pašai savai iekšējai loģikai (iepriekš
316. punktā minētais spriedums lietā
Technische Unie
/Komisija 42. punkts).
Pirmais periods, kas turpinās līdz paziņojumam par iebildumiem, sākas dienā, kad Komisija, izmantojot likumdevēja piešķirtās
pilnvaras, veic tādus pasākumus, ar kuriem tiek pārmesta pārkāpuma izdarīšana un kuri tai ļauj formulēt nostāju par procedūras
virzienu. Savukārt otrais periods sākas no paziņojuma par iebildumiem un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai. Tai jāļauj
Komisijai galīgi izlemt par pārmesto pārkāpumu (iepriekš 316. punktā minētais spriedums lietā
Technische Unie
/Komisija, 43. punkts).
–       Par administratīvā procesa ilgumu
Izskatāmajā lietā ievadam ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 498. apsvērumā ir atzinusi, ka administratīvā procesa
ilgums ir bijis pārāk ilgs un ka tā ir par šo apstākli vainojama.
Faktiski ir jānorāda, ka, ciktāl tas attiecas uz administratīvā procesa pirmo stadiju, proti, stadiju, kas ilga no brīža,
kad prasītājai tika paziņots lēmums par pārbaudi 2000. gada martā līdz paziņojuma par iebildumiem saņemšanai 2005. gada augustā,
ir pagājis 65 mēnešus ilgs periods.
Tā kā pārbaudes izmeklēšanas laikā ir tikušas veiktas 2000. gada martā un aprīlī, kopējo šīs administratīvā procesa stadijas
ilgumu nevarētu attaisnot tikai ar apstākli, ka Komisija lietas dalībniekiem laika periodā no 2001. līdz 2005. gadam ir nosūtījusi
virkni informācijas pieprasījumu.
Tādējādi, nepastāvot papildu informācijai vai attaisnojumam no Komisijas puses attiecībā uz cītīgām izmeklēšanas darbībām
šajā periodā, procesa pirmās stadijas ilgums ir jāuzskata par pārmērīgu (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2003. gada 16. decembra
spriedumu apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija,
Recueil
, II‑5761. lpp., 77. punkts).
Administratīvā procesa otrā stadija, kas ilgst no paziņojuma par iebildumiem saņemšanas līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai
2007. gada aprīlī, ir ilgusi 20 mēnešus, tādējādi, nepastāvot papildu attaisnojumam, pārsniedzot parasti lēmuma pieņemšanai
nepieciešamo termiņu.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka attiecīgā administratīvā procesa ilgums ir bijis pārāk ilgs un to izraisīja bezdarbība, par kuru
vainojama Komisija, izraisot saprātīga termiņa principa pārkāpumu.
–       Par administratīvā procesa pārliecīgā ilguma ietekmi uz apstrīdētā lēmuma likumību
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka saprātīga termiņa principa pārkāpuma konstatācija var izraisīt lēmuma, ar kuru konstatēts
pārkāpums, atcelšanu vienīgi tad, ja procesa ilgumam ir bijusi ietekme uz procesa iznākumu (skat. šajā ziņā iepriekš 316. punktā
minēto spriedumu lietā
Technische Unie
/Komisija, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā prasītāja uzskata, ka administratīvā procesa pirmās fāzes pārmērīgais ilgums ir kaitējis tās tiesībām uz
aizstāvību, noteikti ietekmējot procesa iznākumu.
Tā būtībā apgalvo, ka tās iespējas lietderīgi aizstāvēties pret pārmetumiem, kas izteikti paziņojumā par iebildumiem, ir apdraudētas
tiktāl, ciktāl līdz šī paziņojuma saņemšanai 2005. gada 30. augustā tā nav varējusi skaidri identificēt Komisijas veiktās
izmeklēšanas priekšmetu. Prasītāja uzskata, ka brīdī, kad tai ir bijusi iespēja reaģēt uz iebildumiem, bija pagājuši gandrīz
divi gadi kopš pārmestajām darbībām, kas ir apdraudējis tās iespēju apkopot attaisnojošus pierādījumus attiecībā uz mājas
patēriņa sektoru tādēļ, ka [to bija pametuši] noteikti darbinieki, kas bija tieši zinājuši par pārmestajiem apstākļiem.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāja kļūdaini apgalvo, ka nav varējusi identificēt izmeklēšanas priekšmetu līdz paziņojuma
par iebildumiem saņemšanai.
Pirmkārt, lēmumā par pārbaudi, kas prasītājai nosūtīts 2000. gada 17. martā, noteikts, ka Komisijas izmeklēšana attiecas uz
konkrētām pret konkurenci vērstām darbībām, tādām kā “cenu noteikšana, tirgu sadale un/vai informācijas apmaiņa Nīderlandes
alus sektorā, kā attiecībā uz mazumtirdzniecības tirgu, tā arī
horeca
tirgū”. Otrkārt, prasītājai 2001. gada oktobrī nosūtītie informācijas pieprasījumi precizēja sanāksmju veidus, datumus, kā
arī vietas, kas ir Komisijas veiktās izmeklēšanas priekšmets.
Pretēji prasītājas apgalvotajam, šie paziņojumi tai ļāva pietiekami precīzā veidā zināt izmeklēšanas priekšmetu, pārkāpumus,
par ko tā var tikt apsūdzēta, kā arī konkrētā tirgus segmentus, un attiecīgi ir tai ļāvis identificēt un apkopot iespējamos
attainojošos pierādījumus.
Turklāt prasītāja, lai arī tā izmanto argumentu, kas izriet no grūtībām apkopot noteiktus attaisnojošus pierādījumus, nav
pamatojusi šo apgalvojumu ar konkrētiem pierādījumiem un, konkrētāk, nav precizējusi attiecīgos darbiniekus un iemeslus, kādēļ
būtu bijis izšķiroši svarīgi prasīt informāciju no tiem, lai īstenotu tiesības uz aizstāvību, kā arī apstākļus, kādēļ vairs
nebija iespējams iegūt informāciju no šīm personām (skat. šajā ziņā iepriekš 316. punktā minēto spriedumu lietā
Technische Unie
/Komisija, 64. punkts).
Šajos apstākļos nevar piekrist prasītājas apgalvojumam, ka tā no izmeklēšanas sākuma nebija informēta par tās priekšmetu un
par Komisijas iespējamajiem iebildumiem, tā ka tā nevarēja sagatavot savu aizstāvību un apkopot attaisnojošos dokumentus,
kas bija tās rīcībā.
Ievērojot iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka prasītāja nav pierādījusi tās aizstāvības tiesību apdraudējumu, kas izrietētu
no administratīvā procesa pārliecīga ilguma.
Visbeidzot, tāpat ir jānoraida prasītājas arguments, ka tai noteiktais sods būtu bijis mazāks, ja Komisija administratīvo
procesu būtu pabeigusi agrāk.
Lai arī tiesas sēdē Komisija ir atzinusi, ka tā ap 2005. gadu, proti, attiecīgā administratīvā procesa laikā, ir paaugstinājusi
vispārējo naudas sodu līmeni, šo apstākli nevar ņemt vērā, novērtējot procesa ilguma ietekmi uz apstrīdētā lēmuma saturu.
Šajā ziņā pietiek atgādināt – apstāklis, ka Komisija dažiem pārkāpumu veidiem iepriekš piemērojusi noteikta apmēra naudas
sodus, nevar liegt iespēju palielināt šo apmēru Regulā Nr. 1/2003 noteiktajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu
konkurences politikas īstenošanu, bet gan – tieši pretēji – konkurences normu efektīvai piemērošanai ir nepieciešams, lai
Komisija varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (iepriekš 304. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 109. punkts, un iepriekš 270. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 169. punkts).
Līdz ar to, ņemot vērā ietekmes uz attiecīga procesa iznākumu neesamību, saprātīga termiņa principa neievērošana nevar izraisīt
apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
–       Par naudas soda samazinājuma līmeni
Attiecībā uz prasītājas argumentu, kas saistīts ar, kā [tā] apgalvo, pārāk ierobežoto naudas soda samazinājumu, ko piešķīrusi
Komisija procesa pārmērīgā ilguma dēļ, ir jānorāda, ka procesuāls pārkāpums, pat ja tas nevar izraisīt lēmuma atcelšanu, var
būt pamats naudas soda samazinājumam (skat. šajā ziņā iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
Baustahlgewebe
/Komisija, 26.–48. punkts, un iepriekš 322. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 436.–438. punkts).
Saprātīga termiņa pārsniegšana var pamatot Komisijas lēmumu taisnīgi samazināt naudas soda apmēru, un iespēja piešķirt šādu
samazinājumu iekļaujas tās pilnvaru īstenošanā (skat. šajā ziņā iepriekš 316. punktā minēto spriedumu lietā
Technische Unie
/Komisija, 202.–204. punkts).
Izskatāmajā lietā Komisija nolēma piemērot prasītājai naudas soda samazinājumu administratīvā procesa “nesaprātīga” ilguma
dēļ (apstrīdētā lēmuma 498. un 499. apsvērums).
Tas, ka Komisija izmanto šīs pilnvaras, nekavē Vispārējo tiesu, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, papildus samazināt
naudas soda apmēru.
Ir jāuzskata, ka vispārīgi noteiktais samazinājums par EUR 100 000, ko piešķīrusi Komisija, nekādā veidā neņem vērā prasītājai
noteikto naudas sodu, kas pirms šī samazinājuma sasniedza EUR 22 950 000, un attiecīgi nav soda samazinājums, kas pienācīgā
veidā var atlīdzināt par pārkāpumu, kas izriet no administratīvā procesa saprātīga termiņa pārsniegšanas.
Šajā ziņā prasītāja pamatoti apgalvo, ka, samazinot naudas soda summu, Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā saprātīga termiņa
principa pārkāpuma sekas.
Ņemot vērā izskatāmās lietas apstākļus, Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzskata, ka, lai piešķirtu
prasītājai taisnīgu atlīdzinājumu par procesa pārmērīgo ilgumu, attiecīgais samazinājums ir jāpalielina līdz 5 % no naudas
soda summas.

Secinājums par naudas sodu
Pēc prasītājas izvirzīto pamatu izvērtēšanas un pēc tam, kad Vispārējā tiesa izmantojusi savu neierobežoto kompetenci, ir
jāgroza prasītājai noteiktā naudas soda summa, pirmkārt, nosakot sākumsummu EUR 16 150 000 apmērā, nevis EUR 17 000 000, apstrīdētā
lēmuma 1. panta atcelšanas dēļ tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pārkāpuma sastāvdaļu, kas izpaužas kā laiku pa laikam notikusi
individuālajiem patērētājiem “horeca” sektorā Nīderlandē piedāvāto komercnosacījumu, izņemot cenas, saskaņošana (skat. iepriekš
191. un 192. punktu), un, otrkārt, paaugstinot samazinājumu par procesa saprātīga termiņa pārsniegšanu līdz 5 % no naudas
soda gala summas, EUR 100 000 vietā (skat. iepriekš 343. punktu).
Šī grozījuma dēļ naudas soda summa tiek aprēķināta, par 35 % palielinot grozīto sākumsummu pārkāpuma ilguma dēļ un šo summu
samazinot par 5 % procesa saprātīga ilguma pārsniegšanas dēļ. Līdz ar to prasītājai noteiktais naudas sods ir EUR 20 712 375.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā izskatāmajā lietā prasītājas prasījumi ir daļēji atzīti par pamatotiem, Vispārējā tiesa, taisnīgi izvērtējot lietas
apstākļus, nolemj, ka prasītāja sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās
izdevumu un ka Komisija sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu prasītājas tiesāšanās izdevumu.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Komisijas 2007. gada 18. aprīļa Lēmuma C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766 – Nīderlandes
alus tirgus) 1. pantu atcelt tiktāl, ciktāl Eiropas Komisija tajā konstatējusi, ka
Bavaria NV
piedalījusies pārkāpumā, ko veido laiku pa laikam notikusi individuālajiem patērētājiem “horeca” sektorā Nīderlandē piedāvāto
komercnosacījumu, izņemot cenas, saskaņošana;
2)
Lēmuma C(2007) 1697 3. panta c) apakšpunktā
Bavaria
uzliktais naudas sods tiek noteikts EUR 20 712 375 apmērā;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Bavaria
sedz divas trešdaļas savu un atlīdzina divas trešdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumu;
5)
Komisija sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu
Bavaria
tiesāšanās izdevumu.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. jūnijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības rašanās faktiII – 2
Administratīvais processII – 2
Apstrīdētais lēmumsII – 3
Attiecīgais pārkāpumsII – 3
Prasītājai noteiktais naudas sodsII – 4
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 5
Juridiskais pamatojumsII – 6
Par otro pamatu, kas izriet no EKL 81. panta, nevainīguma prezumpcijas, tiesiskuma principa un pienākuma norādīt pamatojumu
pārkāpumaII – 6
Lietas dalībnieku argumentiII – 6
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 7
– Par InBev paziņojumuII – 9
– Par pārējiem pierādījumiemII – 15
– Par faktiskajiem apstākļiem attiecībā uz, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanas konstatējumu un, otrkārt,
laiku pa laikam notikušas saskaņošanas attiecībā uz klientu sadali konstatējumuII – 30
– Par faktiskajiem apstākļiem saistībā ar laiku pa laikam notikušas citu individuālajiem klientiem “horeca” sektorā piedāvāto
komerciālo nosacījumu saskaņošanas konstatējumuII – 34
– Par apgalvoto kļūdu tiesību piemērošanā un faktisko apstākļu klasifikācijāII – 36
– SecinājumsII – 39
Par trešo pamatu, kas attiecas uz pārkāpuma ilgumuII – 39
Lietas dalībnieku argumentiII – 39
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 40
– Par pārkāpuma sākuma datuma noteikšanuII – 40
– Par pārkāpuma izbeigšanas datuma noteikšanuII – 42
Par pirmo pamatu, kas saistīts ar labas pārvaldības principa pārkāpumuII – 43
Lietas dalībnieku argumentiII – 43
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 44
Par sesto pamatu, kas saistīts ar būtisku formas prasību pārkāpumu, ar labas pārvaldības principa un prasītājas tiesību uz
aizstāvību pārkāpumu attiecībā uz piekļuves atteikumu lietas materiālu dokumentam, kā arī pārējo iesaistīto uzņēmumu sniegtajām
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiemII – 45
Lietas dalībnieku argumentiII – 45
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 46
– Par citu uzņēmumu atbildēm uz paziņojumu par iebildumiemII – 47
– Par šķietami konfidenciālo dokumentuII – 49
Par ceturto pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta, pamatnostādņu, kā arī samērīguma principa un vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanuII – 49
Lietas dalībnieku argumentiII – 49
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 50
– Par pirmo daļu, kas saistīta ar kļūdainu pārkāpuma smaguma vērtējumuII – 51
– Par otro daļu, kas saistīta ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ievērojot Komisijas lēmumu pieņemšanas praksiII – 53
– Par trešo daļu, kas saistīta ar samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ievērojot naudas sodu
summu, kas noteikti pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiemII – 54
Par piekto pamatu, kas saistīts ar pārmērīgu administratīvā procesa ilgumuII – 56
Lietas dalībnieku argumentiII – 56
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 57
– Par administratīvā procesa ilgumuII – 58
– Par administratīvā procesa pārliecīgā ilguma ietekmi uz apstrīdētā lēmuma likumībuII – 58
– Par naudas soda samazinājuma līmeniII – 60
Secinājums par naudas soduII – 61
Par tiesāšanās izdevumiemII – 61
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.