CELEX: 62012CJ0575
Trimitere preliminară
Spațiul de libertate, securitate și justiție
Regulamentul (CE) nr. 810/2009
Articolul 24 alineatul (1) și articolul 34
Viză uniformă
Anularea sau revocarea unei vize uniforme
Valabilitatea unei vize uniforme aplicate pe un document de călătorie anulat
Regulamentul (CE) nr. 562/2006
Articolul 5 alineatul (1) și articolul 13 alineatul (1)
Verificări la frontiere
Condiții de intrare
Reglementare națională care impune o viză valabilă aplicată pe un document de călătorie valabil

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul frontierelor Schengen) (
JO L 105, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 8, p. 5), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 265/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 martie 2010 (
JO L 85, p. 1
, denumit în continuare „Codul frontierelor Schengen”), și a Regulamentului (CE) nr. 810/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind instituirea unui Cod comunitar de vize (Codul de vize) (
JO L 243, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între compania aeriană Air Baltic Corporation AS (denumită în continuare „Air Baltic”), pe de o parte, și Valsts robežsardze (serviciul polițiștilor de frontieră), pe de altă parte, cu privire la decizia acestuia din urmă de a aplica companiei Air Baltic o amendă administrativă pentru că a transportat în Letonia o persoană fără documentele de călătorie necesare pentru trecerea frontierei.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Codul frontierelor Schengen
Considerentele (4), (6), (7), (8) și (19) ale Codului frontierelor Schengen au următorul cuprins:
„(4)
În ceea ce privește controlul la frontierele externe, instituirea unui «corpus comun» de legislație, în special prin consolidarea și dezvoltarea acquis‑ului, este una din componentele esențiale ale politicii comune de gestionare a frontierelor externe [...]
[...]
(6)
Controlul la frontiere există nu numai în interesul statului membru la ale cărui frontiere externe se aplică, ci și în interesul tuturor statelor membre care au eliminat controlul la frontierele lor interne. Controlul la frontiere ar trebui să contribuie la combaterea imigrației ilegale și a traficului de persoane, precum și la prevenirea oricărei amenințări la adresa siguranței interne, a ordinii publice, a sănătății publice și a relațiilor internaționale ale statelor membre.
(7)
Verificările la frontiere ar trebui să fie efectuate astfel încât demnitatea umană să fie respectată în totalitate. Controlul la frontiere ar trebui să fie efectuat într‑un mod profesionist și respectuos și să fie proporțional cu obiectivele urmărite.
(8)
Controlul la frontiere cuprinde nu numai verificările persoanelor la punctele de trecere a frontierei și supravegherea între respectivele puncte de trecere, ci și o analiză a riscurilor pentru siguranța internă și o analiză a amenințărilor susceptibile să compromită siguranța frontierelor externe. Prin urmare, trebuie să se stabilească condițiile, criteriile și normele detaliate care reglementează atât verificările la punctele de trecere a frontierei, cât și supravegherea.
[...]
(19)
Deoarece obiectivul prezentului regulament, adică stabilirea normelor aplicabile la trecerea frontierelor de către persoane, are un impact direct asupra acquis‑ului comunitar privind frontierele externe și interne și nu poate fi realizat într‑o manieră suficientă de către statele membre, Comunitatea poate lua măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum se prevede la articolul [5 TUE]. [...]”
Articolul 1 din respectivul cod, intitulat „Obiect și principii”, prevede:
„Prezentul regulament prevede absența controlului asupra persoanelor la trecerea frontierelor interne dintre statele membre ale Uniunii Europene.
Prezentul regulament stabilește normele aplicabile controlului asupra persoanelor la trecerea frontierelor externe ale statelor membre ale Uniunii Europene.”
Potrivit articolului 2 punctul 10 din codul menționat, „«verificări la frontiere» înseamnă verificările efectuate la punctele de trecere a frontierei pentru a garanta că persoanele, inclusiv mijloacele acestora de transport și obiectele aflate în posesia lor, pot fi autorizate să intre pe teritoriul statelor membre sau să îl părăsească”.
Articolul 5 din același cod, intitulat „Condiții de intrare pentru resortisanții țărilor terțe”, prevede la alineatul (1):
„Pentru o ședere care nu depășește trei luni pe o perioadă de șase luni, condițiile de intrare pentru resortisanții țărilor terțe sunt următoarele:
(a)
să fie în posesia unui document sau a unor documente de călătorie valabile care permit trecerea frontierei;
(b)
să fie în posesia unei vize valabile, în cazul în care aceasta este cerută în temeiul Regulamentului (CE) nr. 539/2001 al Consiliului din 15 martie 2001 de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație [
JO L 81, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 97] [...];
(c)
să justifice obiectul și condițiile șederii și să dispună de mijloace de subzistență suficiente, atât pentru durata șederii, cât și pentru întoarcerea în țara de origine sau pentru tranzitul către o țară terță în care admisia este garantată sau să fie în măsură să dobândească legal respectivele mijloace;
(d)
să nu fie o persoană pentru care s‑a dat o alarmă în cadrul SIS [Sistemul de informații Schengen] în scopul refuzului intrării;
(e)
să nu fie considerat o amenințare pentru ordinea publică, siguranța internă, sănătatea publică sau relațiile internaționale ale unuia din statele membre și, în special, să nu fie semnalat ca inadmisibil în bazele de date ale statelor membre pentru motivele enumerate anterior.”
Articolul 5 din Codul frontierelor Schengen prevede la alineatul (4) că, prin derogare de la alineatul (1) al aceluiași articol, resortisanții țărilor terțe aflați în anumite situații specifice sunt autorizați să intre pe teritoriul statelor membre sau pot fi autorizați să intre pe acest teritoriu chiar dacă nu îndeplinesc toate condițiile prevăzute la acest din urmă alineat.
Articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din Codul frontierelor Schengen precizează că toate măsurile luate de polițiștii de frontieră în exercitarea funcțiilor lor sunt proporționale cu obiectivele urmărite.
Articolul 7 din același cod, intitulat „Verificările la frontiere efectuate asupra persoanelor”, prevede la alineatele (1) și (3):
„(1)   Circulația transfrontalieră la frontierele externe face obiectul unor verificări din partea polițiștilor de frontieră. Verificările se efectuează în conformitate cu dispozițiile prezentului capitol.
[...]
(3)   La intrare și la ieșire, resortisanții țărilor terțe fac obiectul unei verificări amănunțite.
(a)
Verificarea amănunțită la intrare include examinarea îndeplinirii condițiilor stabilite la articolul 5 alineatul (1) și, după caz, a documentelor care autorizează șederea și exercitarea unei activități profesionale. Aceasta cuprinde o examinare detaliată a următoarelor elemente:
(i)
verificarea dacă resortisantul țării terțe deține un document valabil și care nu a expirat, care permite trecerea frontierei, iar documentul respectiv să fie însoțit, după caz, de viza sau de permisul de ședere solicitat;
[...]
(iii)
examinarea ștampilelor de intrare și de ieșire de pe documentele de călătorie ale resortisantului țării terțe în cauză, în vederea verificării, prin compararea datelor de intrare și de ieșire, dacă persoana nu a depășit durata maximă de ședere autorizată pe teritoriul statelor membre;
[...]”
Articolul 8 din codul menționat precizează la alineatul (1) că verificările la frontierele externe pot face obiectul unei relaxări în cazul unor circumstanțe excepționale și neprevăzute.
Articolul 10 din Codul frontierelor Schengen prevede la alineatele (1) și (3):
„(1)   Se ștampilează sistematic toate documentele de călătorie ale resortisanților țărilor terțe, la intrare și la ieșire. Ștampilele de intrare și de ieșire se aplică în special pe:
(a)
documentele care conțin o viză valabilă, permițând resortisanților țărilor terțe să treacă frontiera;
[...]
(3)   [...]
La cererea unui resortisant al unei țări terțe și cu titlu excepțional, se poate renunța la aplicarea ștampilei de intrare sau de ieșire în cazul în care aceasta ar putea crea dificultăți majore pentru respectivul resortisant. În acest caz, intrarea sau ieșirea este consemnată pe un formular separat, în care se menționează numele și numărul pașaportului. Respectivul formular se predă resortisantului țării terțe.”
Articolul 13 din Codul frontierelor Schengen prevede:
„(1)   Intrarea pe teritoriul statelor membre se refuză resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc ansamblul condițiilor de intrare, definite la articolul 5 alineatul (1), și care nu aparțin niciuneia din categoriile de persoane menționate la articolul 5 alineatul (4). Respectiva dispoziție nu aduce atingere aplicării dispozițiilor speciale privind dreptul la azil și la protecție internațională sau eliberarea unei vize de lungă ședere.
(2)   Intrarea nu poate fi refuzată decât printr‑o decizie care să indice motivele precise ale refuzului. Decizia se ia de către autoritatea competentă abilitată în acest sens de legislația internă. Respectiva decizie intră în vigoare imediat.
Decizia motivată indicând cauzele precise ale refuzului se comunică printr‑un formular uniform, prezentat în anexa V, partea B, și se completează de autoritatea competentă abilitată de legislația internă să refuze intrarea. Formularul uniform astfel completat se înmânează resortisantului în cauză, care confirmă primirea deciziei de refuz prin respectivul formular.
(3)   Persoanele care au făcut obiectul unei decizii de refuz al intrării au dreptul la o cale de atac împotriva deciziei. Calea de atac se desfășoară în conformitate cu legislația internă. [...]
[...]
(6)   Normele de reglementare [a] refuzul[ui] intrării sunt descrise în anexa V partea A.”
Potrivit punctului 1 litera (b) din partea A din anexa V la același cod, în caz de refuz al intrării, polițistul de frontieră competent aplică cu cerneală indelebilă literele corespunzătoare motivelor de refuz al intrării, a căror listă este conținută în modelul uniform de formular de refuz al intrării.
Formularul care figurează în partea B din anexa V la respectivul cod cuprinde în special o serie de nouă căsuțe a căror utilizare permite autorităților competente să indice motivele precise pentru refuzul intrării la frontieră.
Codul de vize
Considerentul (3) al Codului de vize are următorul cuprins:
„În ceea ce privește politica în materie de vize, stabilirea unui «corpus comun» de acte legislative, în special prin consolidarea și dezvoltarea acquis‑ului [dispozițiile pertinente ale Convenției de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (
JO 2000, L 239, p. 19
, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183), semnată la Schengen la 19 iunie 1990], și Instrucțiunile consulare comune [...], constituie unul dintre elementele fundamentale ale «dezvoltării în continuare a politicii comune în materie de vize ca parte a unui sistem multistratificat destinat să faciliteze călătoriile legitime și să combată imigrația clandestină printr‑o mai mare armonizare a legislațiilor naționale și a practicilor de procesare a cererilor de viză la reprezentanțele consulare locale» [...]”
Articolul 24 alineatul (1) primul și al doilea paragraf din codul sus‑menționat prevede:
„Perioada de valabilitate a unei vize și durata șederii autorizate au la bază examinarea desfășurată în conformitate cu articolul 21.
O viză poate fi eliberată pentru una sau două intrări sau pentru intrări multiple. Perioada de valabilitate nu trebuie să depășească cinci ani.”
Articolul 29 din respectivul cod prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Autocolantele de viză imprimate [...] se aplică pe documentul de călătorie [...]
(2)   În cazul în care statul membru care eliberează viza nu recunoaște documentul de călătorie al solicitantului, pentru aplicarea vizei se utilizează fila separată.”
Articolul 30 din același cod precizează că „[s]impla deținere a unei vize uniforme [...] nu conferă în mod automat dreptul de intrare”.
Articolul 33 din Codul de vize permite, în anumite împrejurări speciale, prelungirea perioadei de valabilitate și/sau a duratei de ședere acordate printr‑o viză eliberată.
Articolul 34 din codul menționat prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   O viză se anulează în situația în care se constată că, la momentul eliberării sale, nu au fost îndeplinite condițiile necesare pentru eliberarea acesteia, în special dacă există motive serioase pentru a considera că viza a fost obținută în mod fraudulos. În principiu, o viză este anulată de către autoritățile competente ale statului membru care a eliberat respectiva viză. Viza poate fi anulată de autoritățile competente ale altui stat membru [...]
(2)   O viză este revocată în situația în care se constată că nu mai sunt îndeplinite condițiile pentru eliberarea vizei. În principiu, o viză este revocată de către autoritățile competente ale statului membru care a eliberat respectiva viză. Viza poate fi revocată de autoritățile competente ale altui stat membru [...]”
Dreptul leton
Legea privind imigrarea (Imigrācijas likums) din 20 noiembrie 2002 (
Latvijas Vēstnesis
, 2000, nr. 169) prevede la articolul 4 alineatul 1:
„Un străin are drept de intrare și de ședere pe teritoriul Republicii Letonia în cazul în care dispune simultan:
1)
de un document de călătorie valabil [...]
2)
de o viză valabilă aplicată pe un document de călătorie valabil [...]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
La 8 octombrie 2010, Air Baltic a transportat spre Letonia, cu zborul Moscova‑Riga, un cetățean indian care, cu ocazia controlului la frontiere la aeroportul din Riga, a prezentat un pașaport indian valabil fără viză uniformă și un pașaport indian anulat pe care era aplicată o viză uniformă cu intrări multiple eliberată de Republica Italiană, a cărei perioadă de valabilitate se întindea de la 25 mai 2009 la 25 mai 2014. Pașaportul anulat cuprindea următoarea mențiune: „pașaport anulat. Vizele valabile din pașaport nu au fost anulate”.
Cetățeanului indian i s‑a refuzat intrarea pe teritoriul leton pentru că nu avea o viză valabilă.
Prin decizia din 14 octombrie 2010, Valsts robežsardze a aplicat companiei Air Baltic o amendă administrativă în cuantum de 2000 de lats letoni (LVL), pentru motivul că, prin transportarea acestui cetățean indian, Air Baltic săvârșise abaterea administrativă constând în transportul către Letonia al unei persoane care nu era în posesia documentelor de călătorie necesare pentru trecerea frontierei.
Reclamația adresată de Air Baltic șefului Valsts robežsardze împotriva deciziei menționate a fost respinsă prin decizia din 9 decembrie 2010.
Air Baltic a formulat apoi o acțiune împotriva acestei din urmă decizii la administratīvā rajona tiesa (Tribunalul Administrativ Districtual). Prin hotărârea din 12 august 2011, această instanță a respins acțiunea companiei Air Baltic.
Împotriva acestei hotărâri, Air Baltic a declarat apel la instanța de trimitere.
În aceste condiții, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională), considerând că interpretarea Codului frontierelor Schengen și a Codului de vize este necesară pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 5 din [Codul frontierelor Schengen] trebuie interpretat în sensul că intrarea unui resortisant al unei țări terțe este supusă în mod obligatoriu condiției prealabile privind existența unei vize valabile cuprinse într‑un document de călătorie valabil?
2)
Anularea unui document de călătorie în care era aplicat un autocolant de viză determină de asemenea, în temeiul dispozițiilor [Codului de vize], lipsa valabilității vizei eliberate?
3)
Dispoziții naționale care impun, pentru intrarea pe teritoriu a unui resortisant al unei țări terțe, condiția prealabilă a existenței unei vize valabile cuprinse într‑un document de călătorie valabil sunt conforme dispozițiilor [Codului frontierelor Schengen] și dispozițiilor [Codului de vize]?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 24 alineatul (1) și articolul 34 din Codul de vize trebuie interpretate în sensul că anularea de către o autoritate dintr‑o țară terță a unui document de călătorie determină, de plin drept, lipsa valabilității unei vize uniforme aplicate pe acest document.
În această privință, trebuie arătat că, în temeiul articolului 24 alineatul (1) din Codul de vize, autoritatea competentă stabilește, la momentul eliberării unei vize uniforme, perioada de valabilitate a acesteia. Ulterior, perioada respectivă poate fi prelungită, în temeiul articolului 33 din acest cod, în anumite împrejurări speciale.
Cu toate acestea, potrivit articolului 34 alineatele (1) și (2) din codul menționat, viza este anulată dacă se dovedește că la momentul eliberării sale nu erau îndeplinite condițiile de eliberare și este revocată dacă se dovedește că aceste condiții nu mai sunt îndeplinite.
O viză uniformă rămâne, așadar, valabilă cel puțin până la expirarea perioadei de valabilitate stabilite la momentul eliberării acestei vize de către autoritatea competentă din statul membru de eliberare, cu excepția situației în care este anulată sau revocată înainte de expirarea acestei perioade, în temeiul articolului 34 din Codul de vize.
Or, din cuprinsul alineatelor (1) și (2) ale articolului menționat reiese că anularea sau revocarea unei vize uniforme necesită adoptarea unei decizii specifice în acest scop de către autoritățile competente din statul membru de eliberare sau dintr‑un alt stat membru. O autoritate dintr‑o țară terță nu este, așadar, competentă să anuleze o viză uniformă.
Decizia adoptată de o astfel de autoritate de a anula un document de călătorie pe care este aplicată o viză uniformă nu poate fi, așadar, considerată că atrage de plin drept anularea sau revocarea acestei vize.
Mai mult, din articolul 34 din Codul de vize rezultă că o viză uniformă poate fi anulată de o autoritate competentă numai pe baza unui motiv care coincide cu motivele de refuz prevăzute la articolul 32 alineatul (1) și la articolul 35 alineatul (6) din acest cod (a se vedea în acest sens Hotărârea Koushkaki, C‑84/12,
EU:C:2013:862
, punctele 42 și 43). În consecință, singurul motiv de anulare a unei vize care privește în mod direct documentul de călătorie este constituit, în temeiul articolului 32 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din codul menționat, de situația în care documentul de călătorie prezentat la momentul eliberării vizei era fals sau falsificat. În consecință, anularea documentului de călătorie pe care este aplicată viza după eliberarea acesteia din urmă nu face parte dintre motivele care pot justifica anularea sa de către autoritatea competentă.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 24 alineatul (1) și articolul 34 din Codul de vize trebuie interpretate în sensul că anularea de către o autoritate dintr‑o țară terță a unui document de călătorie nu determină de plin drept lipsa valabilității unei vize uniforme aplicate pe acest document.
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (1) din Codul frontierelor Schengen coroborat cu articolul 13 alineatul (1) din acesta trebuie interpretat în sensul că intrarea resortisanților țărilor terțe pe teritoriul statelor membre este supusă condiției ca, la momentul verificării la frontiere, viza valabilă prezentată să fie aplicată în mod necesar pe un document de călătorie valabil.
În această privință, trebuie arătat că articolul 13 alineatul (1) din Codul frontierelor Schengen prevede că intrarea în spațiul Schengen se refuză resortisantului țării terțe care nu îndeplinește ansamblul condițiilor de intrare, definite la articolul 5 alineatul (1) din acest cod, și care nu aparține niciuneia dintre categoriile de persoane menționate la alineatul (4) al acestui din urmă articol.
Potrivit articolului 5 alineatul (1) din codul menționat, primele două condiții de intrare pe teritoriul statelor membre pentru resortisanții țărilor terțe sunt posesia, pe de o parte, a unui document sau a unor documente de călătorie valabile care permit trecerea frontierei și, pe de altă parte, a unei vize valabile dacă acest lucru este impus în temeiul Regulamentului nr. 539/2001.
Trebuie să se constate că modul de redactare a dispoziției menționate stabilește o distincție între condiția de intrare care ține de posesia unui document de călătorie, prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Codul frontierelor Schengen, și cea care se raportează la posesia unei vize, prevăzută la același alineat (1) litera (b), fără a indica în vreun mod că faptul ca viza să fie aplicată pe un document de călătorie valabil la data trecerii frontierei constituie o condiție de intrare.
În schimb, astfel cum au subliniat guvernele leton și finlandez, anumite versiuni lingvistice ale articolului 7 alineatul (3) litera (a) punctul (i) din Codul frontierelor Schengen, precum cele în limbile spaniolă, estonă, italiană și letonă, exprimă ideea potrivit căreia autoritățile competente trebuie să garanteze, cu ocazia verificărilor la frontiere, că resortisantul țării terțe se află în posesia unui document de călătorie valabil pe care este aplicată o viză.
Cu toate acestea, majoritatea celorlalte versiuni lingvistice ale dispoziției menționate din Codul frontierelor Schengen, și anume versiunile în limbile daneză, germană, greacă, engleză, franceză, lituaniană, maghiară, malteză, neerlandeză, polonă, portugheză, slovenă și suedeză, sunt redactate în termeni care nu indică faptul că viza ar trebui să fie aplicată în mod necesar pe un document de călătorie valabil la data trecerii frontierei, în timp ce alte versiuni lingvistice, precum versiunile în limbile cehă și finlandeză, prezintă o anumită ambiguitate în această privință.
Or, necesitatea unei interpretări uniforme a unei dispoziții a dreptului Uniunii impune ca, în caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale acesteia, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea DR și TV2 Danmark, C‑510/10,
EU:C:2012:244
, punctul 45, precum și Hotărârea Bark, C‑89/12,
EU:C:2013:276
, punctul 40).
În ceea ce privește, în primul rând, contextul în care se înscriu articolul 5 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (3) litera (a) punctul (i) din Codul frontierelor Schengen, trebuie arătat că articolul 7 din acesta figurează în capitolul II din titlul II din acest cod, intitulat „Controlul la frontierele externe și refuzarea intrării”, în timp ce articolul 5 din același cod face parte din capitolul I din respectivul titlu II, intitulat „Trecerea frontierelor externe și condițiile de intrare”.
De altfel, atât din titlul articolului 7 din Codul frontierelor Schengen, cât și din modul de redactare a alineatului (3) litera (a) al aceluiași articol reiese că această dispoziție nu are ca obiect stabilirea condițiilor de intrare a resortisanților țărilor terțe, ci precizarea diferitor aspecte ale verificării aprofundate pe care trebuie să o opereze autoritățile competente în scopul de a garanta, printre altele, respectarea de către acestea din urmă a condițiilor de intrare prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din codul menționat.
Trebuie subliniat de asemenea că articolul 13 alineatul (2) din respectivul cod prevede că motivele precise ale deciziei de refuz al intrării se comunică resortisantului țării terțe printr‑un formular uniform care figurează în partea B din anexa V la același cod.
Or, printre cele nouă căsuțe care figurează în formularul respectiv, pe care autoritățile competente le bifează în vederea comunicării motivelor deciziei de refuz al intrării, se numără mai multe căsuțe care se referă la documentul de călătorie prezentat și, respectiv, la viza prezentată. În schimb, acest formular nu cuprinde nicio căsuță care să permită să se motiveze refuzul intrării prin faptul că viza valabilă nu este aplicată pe un document de călătorie valabil la data trecerii frontierei.
În plus, din articolul 29 alineatul (2) din Codul de vize reiese că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să excludă orice posibilitate de a intra pe teritoriul statelor membre fără a dispune de o viză aplicată pe un document de călătorie valabil, din moment ce a prevăzut în mod expres posibilitatea de a aplica viza pe o filă separată în ipoteza în care statul membru care o eliberează nu recunoaște documentul de călătorie care îi este prezentat.
Pe de altă parte, o viză a cărei perioadă de valabilitate nu a expirat, aplicată pe un document de călătorie anulat după eliberarea acestei vize, ar fi lipsită de efecte după o astfel de anulare dacă nu ar mai putea fi prezentată în vederea intrării pe teritoriul statelor membre, chiar și în condițiile în care este însoțită de un document de călătorie valabil. Or, o astfel de interpretare a Codului frontierelor Schengen ar priva
de facto
de efecte valabilitatea unei astfel de vize, care decurge din articolul 24 alineatul (1) și din articolul 34 din Codul de vize, astfel cum sunt interpretate la punctul 36 din prezenta hotărâre.
În ceea ce privește, în al doilea rând, obiectivele urmărite de Codul frontierelor Schengen, din considerentul (6) al acestuia reiese că controlul la frontiere ar trebui să contribuie la combaterea imigrației ilegale și a traficului de persoane, precum și la prevenirea oricărei amenințări la adresa siguranței interne, a ordinii publice, a sănătății publice și a relațiilor internaționale ale statelor membre. În plus, articolul 2 punctul 10 din codul menționat precizează că verificările la frontiere urmăresc să garanteze că persoanele pot fi autorizate să intre pe teritoriul statelor membre sau să îl părăsească.
În vederea atingerii obiectivelor respective, articolul 7 alineatul (3) din același cod prevede că resortisanții unor țări terțe sunt supuși, la intrare și la ieșire, unei verificări amănunțite care cuprinde printre altele examinarea ștampilelor de intrare și de ieșire de pe documentul de călătorie al resortisantului țării terțe în cauză, în vederea verificării aspectului dacă persoana nu a depășit durata maximă de ședere autorizată pe teritoriul statelor membre.
Desigur, astfel cum subliniază guvernele leton și finlandez, această examinare este mai dificilă în cazul prezentării concomitente a unui document de călătorie anulat pe care este aplicată o viză valabilă și a unui document de călătorie valabil.
Cu toate acestea, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 68 din concluzii, prezentarea a două documente de călătorie distincte nu plasează autoritățile competente într‑o situație în care nu ar fi în măsură să opereze, în condiții rezonabile, verificările prevăzute la articolul 7 alineatul (3) din Codul frontierelor Schengen ținând seama de informațiile care rezultă din cele două documente de călătorie care le sunt prezentate.
Aceste autorități sunt de altfel confruntate cu dificultăți conexe în ipoteza, avută în vedere în mod expres de legiuitorul Uniunii, a înlocuirii aplicării ștampilei de intrare sau de ieșire pe documentul de călătorie cu consemnarea intrării sau a ieșirii pe un formular separat, prevăzută la articolul 10 alineatul (3) al doilea paragraf din Codul frontierelor Schengen.
În plus, a considera că dificultățile practice ocazionate de prezentarea a două documente de călătorie distincte, precum cele în discuție în litigiul principal, ar fi suficiente pentru a refuza intrarea resortisanților țărilor terțe a căror viză uniformă este aplicată pe un document de călătorie anulat ar conduce la nerespectarea cerinței potrivit căreia controalele la frontiere trebuie să fie proporționale cu obiectivele urmărite, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din Codul frontierelor Schengen coroborat cu considerentul (7) al acestui cod.
Din cele de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 5 alineatul (1) din Codul frontierelor Schengen coroborat cu articolul 13 alineatul (1) din acesta trebuie interpretat în sensul că nu impune pentru intrarea resortisanților țărilor terțe pe teritoriul statelor membre condiția ca, la momentul verificării la frontiere, viza valabilă prezentată să fie aplicată în mod necesar pe un document de călătorie valabil.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (1) din Codul frontierelor Schengen coroborat cu articolul 13 alineatul (1) din acesta trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care impune pentru intrarea resortisanților unor țări terțe pe teritoriul statului membru în cauză condiția ca, la momentul verificării la frontiere, viza valabilă prezentată să fie aplicată în mod necesar pe un document de călătorie valabil.
În lumina răspunsului oferit la prima întrebare, rezultă că a treia întrebare poate primi un răspuns negativ numai dacă un stat membru dispune de o marjă de apreciere care să îi permită să refuze intrarea unui resortisant al unei țări terțe pe teritoriul său prin aplicarea unei condiții de intrare care nu este prevăzută de Codul frontierelor Schengen.
În această privință, trebuie arătat că din însuși modul de redactare a articolului 5 alineatul (1) din codul menționat rezultă că acesta stabilește o listă a condițiilor de intrare a resortisanților țărilor terțe pe teritoriul statelor membre, iar nu o listă minimă a motivelor pe baza cărora trebuie refuzată intrarea pe acest teritoriu a resortisanților respectivi.
Pe de altă parte, articolul 7 alineatul (1) din Codul frontierelor Schengen precizează că verificările la frontierele externe se efectuează în conformitate cu dispozițiile capitolului II din titlul II din acest cod.
Or, deși articolul 7 alineatul (3) și articolul 8 din codul menționat, care fac parte din acest capitol II, prevăd obligația autorităților competente de a verifica condițiile de intrare prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din același cod și, respectiv, posibilitatea unei relaxări a verificărilor la frontiere, nicio dispoziție din acest capitol nu menționează, în schimb, posibilitatea acestor autorități de a extinde verificările prin impunerea respectării altor condiții de intrare decât cele prevăzute de această din urmă dispoziție.
În plus, faptul că articolul 13 din Codul frontierelor Schengen prevede la alineatul (1) că intrarea pe teritoriul statelor membre se refuză resortisantului țării terțe care nu îndeplinește ansamblul condițiilor de intrare, definite la articolul 5 alineatul (1) din acest cod, și care nu aparține niciuneia dintre categoriile de persoane menționate la alineatul (4) al acestui din urmă articol, prevăzând totodată la alineatul (2) al doilea paragraf al aceluiași articol 13 că motivele precise ale refuzului se comunică printr‑un formular uniform care figurează în partea B din anexa V la codul respectiv, constituie un element în favoarea interpretării potrivit căreia lista condițiilor de intrare enumerate la acest articol 5 alineatul (1) este exhaustivă (a se vedea prin analogie Hotărârea Koushkaki,
EU:C:2013:862
, punctul 38).
Formularul uniform prevăzut în partea B din anexa V menționată cuprinde de altfel nouă căsuțe pe care autoritățile competente le bifează în scopul de a comunica resortisantului țării terțe motivele deciziei de refuz al intrării. A șasea căsuță corespunde duratei șederii prevăzute la articolul 5 alineatul (1) prima teză din Codul frontierelor Schengen, în timp ce celelalte căsuțe corespund condițiilor prevăzute la același alineat literele (a)-(e).
De asemenea, partea A din anexa V la Codul frontierelor Schengen precizează că, în caz de refuz al intrării, polițistul de frontieră competent trebuie printre altele să înscrie pe pașaport literele corespunzătoare motivelor de refuz al intrării, a căror listă este conținută în modelul uniform de formular de refuz al intrării.
În plus, din articolul 1 și din cuprinsul considerentelor (4), (8) și (19) ale codului menționat reiese că acesta urmărește să stabilească condițiile, criteriile, precum și regulile detaliate aplicabile controlului la frontierele externe ale Uniunii, ceea ce nu se poate realiza în mod suficient de către statele membre. Considerentul (6) al respectivului cod precizează de altfel că controlul la frontiere există nu numai în interesul statului membru la ale cărui frontiere externe se aplică, ci și în interesul tuturor statelor membre care au eliminat controlul la frontierele lor interne, ceea ce implică o definiție comună a condițiilor de intrare.
Prin urmare, interpretarea potrivit căreia Codul frontierelor Schengen s‑ar limita la a obliga statele membre să refuze intrarea pe teritoriul lor în anumite situații precise, fără a stabili însă condiții armonizate de intrare pe acest teritoriu, este, așadar, incompatibilă cu însuși obiectivul acestui cod (a se vedea prin analogie Hotărârea Koushkaki,
EU:C:2013:862
, punctul 50).
Mai mult, Curtea a statuat deja că dispozitivul instituit de Acordul Schengen din 14 iunie 1985 urmărește să garanteze un nivel ridicat și uniform de control și de supraveghere la frontierele externe drept corolar al liberei treceri a frontierelor în interiorul spațiului Schengen (Hotărârea Comisia/Spania, C‑503/03,
EU:C:2006:74
, punctul 37), datorită respectării normelor armonizate de control la frontierele externe care sunt prevăzute la articolele 6-13 din Codul frontierelor Schengen (a se vedea în acest sens Hotărârea ANAFE, C‑606/10,
EU:C:2012:348
, punctele 26 și 29).
Pe de altă parte, chiar dacă, în temeiul articolului 30 din Codul de vize, faptul de a se afla în posesia unei vize uniforme nu este suficient pentru a conferi un drept de intrare irevocabil, obiectivul de facilitare a călătoriilor legitime, menționat în considerentul (3) al acestui cod, ar fi amenințat dacă statele membre ar putea să decidă în mod discreționar să refuze intrarea unui resortisant al unei țări terțe titular al unei vize uniforme prin adăugarea unei condiții de intrare la cele enumerate la articolul 5 alineatul (1) din Codul frontierelor Schengen, chiar dacă legiuitorul Uniunii nu a considerat că o astfel de condiție trebuia îndeplinită pentru obținerea dreptului de intrare pe teritoriul statelor membre (a se vedea prin analogie Hotărârea Koushkaki,
EU:C:2013:862
, punctul 52).
În consecință, un stat membru nu dispune de o marjă de apreciere care să îi permită să refuze intrarea resortisantului unei țări terțe pe teritoriul său prin aplicarea unei condiții care nu este prevăzută de Codul frontierelor Schengen.
Din considerațiile de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 5 alineatul (1) din Codul frontierelor Schengen coroborat cu articolul 13 alineatul (1) din acesta trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care impune pentru intrarea resortisanților unor țări terțe pe teritoriul statului membru în cauză condiția ca, la momentul verificării la frontiere, viza valabilă prezentată să fie aplicată în mod necesar pe un document de călătorie valabil.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

1)
Articolul 24 alineatul (1) și articolul 34 din Regulamentul (CE) nr. 810/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind instituirea unui Cod comunitar de vize (Codul de vize) trebuie interpretate în sensul că anularea de către o autoritate dintr‑o țară terță a unui document de călătorie nu determină de plin drept lipsa valabilității unei vize uniforme aplicate pe acest document.

2)
Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul frontierelor Schengen), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 265/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 martie 2010, coroborat cu articolul 13 alineatul (1) din același regulament trebuie interpretat în sensul că nu impune pentru intrarea resortisanților țărilor terțe pe teritoriul statelor membre condiția ca, la momentul verificării la frontiere, viza valabilă prezentată să fie aplicată în mod necesar pe un document de călătorie valabil.

3)
Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 562/2006, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 265/2010, coroborat cu articolul 13 alineatul (1) din același regulament trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care impune pentru intrarea resortisanților unor țări terțe pe teritoriul statului membru în cauză condiția ca, la momentul verificării la frontiere, viza valabilă prezentată să fie aplicată în mod necesar pe un document de călătorie valabil.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: letona.