CELEX: 62010CJ0184
Direktiv 91/439/EØF
gensidig anerkendelse af kørekort
kørekort udstedt i en anden medlemsstat under manglende iagttagelse af bopælskravet
værtsmedlemsstatens afslag på anerkendelse, der alene er begrundet i den manglende iagttagelse af bopælskravet

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel
8, stk. 2 og 4, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort (EFT L 237, s. 1), som ændret ved Kommissionens
direktiv 2008/65/EF af 27. juni 2008 (EUT L 168, s. 36, herefter »direktiv 91/439«).
Denne anmodning er blevet indgivet inden for rammerne af en tvist mellem Mathilde Grasser, der er tysk statsborger med bopæl
i Viereth-Trunstadt (Tyskland), og som er indehaver af et kørekort, der er udstedt i Den Tjekkiske Republik, og Freistaat
Bayern vedrørende en afgørelse, hvorved Mathilde Grasser blev meddelt afslag på retten til at anvende sit kørekort på Tysklands
område.

Retsforskrifter

EU-retlige forskrifter
Det fremgår af fjerde betragtning til direktiv 91/439, at det af hensyn til færdselssikkerheden er nødvendigt at fastsætte
minimumskrav for udstedelse af kørekort.
Direktivets artikel 1, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»1.      I overensstemmelse med dette direktiv indfører medlemsstaterne nationale kørekort, som svarer til den EF-model, der er afbildet
i bilag I eller Ia. […]
2.      De kørekort, som medlemsstaterne udsteder, anerkendes gensidigt.«
Direktivets artikel 7, stk. 1, bestemmer:
»Udstedelse af kørekort er ligeledes betinget af:
[…]
b)      at den pågældende har sædvanlig bopæl eller forelægger bevis for i mindst seks måneder at have været studerende i den medlemsstat,
der udsteder kørekortet.«
I henhold til artikel 7, stk. 5, i direktiv 91/439 må ingen person være indehaver af mere end ét kørekort.
Artikel 8, stk. 2, og stk. 4, første afsnit, i direktiv 91/439 bestemmer:
»2.      Med forbehold af overholdelsen af territorialprincippet i straffelove og ‑bestemmelser kan bopælsmedlemsstaten på indehaveren
af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, anvende sine nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspension,
inddragelse eller annullation af førerretten og om nødvendigt med henblik herpå ombytte dette kørekort.
[…]
4.      En medlemsstat kan for en person, der på dens område er omfattet af en af de foranstaltninger, der er omhandlet i stk. 2,
nægte at anerkende gyldigheden af ethvert kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat til denne person.«
Direktivets artikel 9, stk. 1, bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved »sædvanlig bopæl« det sted, hvor en person sædvanligvis opholder sig, dvs. i mindst 185 dage
inden for et kalenderår, som følge af sin personlige eller erhvervsmæssige tilknytning, eller når der er tale om en person
uden erhvervsmæssig tilknytning, som følge af den personlige tilknytning, der viser, at der består en tæt forbindelse mellem
personen og dennes bopælssted.«
Direktivets artikel 12, stk. 3, fastsætter:
»Medlemsstaterne bistår hinanden ved gennemførelsen af dette direktiv og udveksler om nødvendigt oplysninger om udstedte kørekort.«

Nationale bestemmelser
§ 28, stk. 1, 4 og 5, i bekendtgørelse om personers adgang til færdsel i trafikken (kørekortbekendtgørelse) (Verordnung über
die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)) af 18. august 1998 (BGBl. 1998 I, s. 2214, i den
affattelse, der fremgår af bekendtgørelse af 7. januar 2009 (BGBl. 2009 I, s. 29), har følgende ordlyd:
»1.      Indehavere af en gyldig EU- eller EØS-førerret, som har sædvanlig bopæl i Tyskland, jf. § 7, stk. 1 eller 2, har med forbehold
for begrænsningerne i henhold til § 28, stk. 2-4, ret til at føre motorkøretøj på det nationale område i overensstemmelse
med deres førerberettigelse.[…]
[…]
4.      Retten i medfør af stk. 1 gælder ikke for indehavere af en EU- eller EØS-førerret
[…]
2)      når det på grundlag af angivelser på selve kørekortet eller andre uanfægtelige oplysninger, der hidrører fra udstedelsesmedlemsstaten,
står fast, at indehaverne på tidspunktet for udstedelsen havde sædvanlig bopæl på det nationale område, medmindre de har erhvervet
førerretten under et ophold af mindst seks måneders varighed, som studerende eller elev som omhandlet i artikel 7, stk. 2
3)      hvis deres førerret på det tyske område er blevet inddraget midlertidigt eller endeligt af en ret eller umiddelbart eksigibelt
eller uanfægteligt af en forvaltningsmyndighed, eller hvis deres førerret uanfægteligt er blevet nægtet eller ikke er blevet
inddraget alene af den grund, at de i mellemtiden har givet afkald på førerretten
[…]
I de tilfælde, der er nævnt i første punktum, nr. 2), og 3), kan myndighederne vedtage en konstaterende forvaltningsakt om
manglende berettigelse.«

De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Mathilde Grasser, der er født i 1955 og er tysk statsborger med bopæl i Viereth-Trunstadt i Forbundsrepublikken Tyskland,
har ikke hidtil været i besiddelse af et tysk kørekort.
Mathilde Grasser erhvervede et kørekort den 31. maj 2006 udstedt af Magistrat Plzeň (Den Tjekkiske Republik), hvori »Viereth-Trunstadt,
Spolková Republika Nemecko« (»Viereth-Trunstadt, Forbundsrepublikken Tyskland«) er angivet som bopæl for indehaveren af dette
kørekort.
Den tyske kørekortmyndighed (herefter »myndigheden«) opfordrede ved skrivelse af 3. april 2009 Mathilde Grasser til at fremlægge
sit kørekort med henblik på heri at angive den manglende førerberettigelse på Tysklands område med den begrundelse, at bopælskravet
på tidspunktet for kørekortets udstedelse ikke var opfyldt. Denne myndighed hørte ligeledes parten med henblik på at træffe
afgørelse om fratagelse af førerretten.
Mathilde Grasser anmodede den nævnte myndighed om ret til at benytte sit tjekkiske kørekort på Forbundsrepublikken Tysklands
område under henvisning til, at hun aldrig havde begået trafikforseelser. I mangel heraf ansøgte hun om udstedelse af et tysk
kørekort. Myndigheden afviste begge begæringer.
Den 3. juni 2009 traf myndigheden afgørelse om, at Mathilde Grasser fik forbud mod at anvende sit tjekkiske kørekort i Tyskland,
og pålagde hende at fremlægge sit kørekort med henblik på indskrivning af dette forbud. I tilfælde af manglende forelæggelse
ville kørekortet blive inddraget.
Mathilde Grasser anlagde den 1. juli 2009 søgsmål til prøvelse af denne afgørelse ved Verwaltungsgericht Bayreuth med påstand
om annullation af denne afgørelse af 3. juni 2009. Ved dom af 22. september 2009 annullerede retten afgørelsen. Verwaltungsgericht
Bayreuth fandt, at den manglende overholdelse af bopælskravet ikke i sig selv kunne begrunde en manglende anerkendelse af
en førerberettigelse på Forbundsrepublikken Tysklands område. Ifølge denne ret krævedes for at begrunde en sådan afvisning
af anerkendelse, at Mathilde Grasser ud over den manglende overholdelse af denne bopælspligt har været omfattet af en forudgående
foranstaltning, hvorved hendes kørekort er blevet inddraget, suspenderet, annulleret eller begrænset.
Freistaat Bayern ankede Verwaltungsgericht Bayreuths dom til Bayerischer Verwaltungsgerichthof, som under disse omstændigheder
besluttede at udsætte sagen og forelægge Den Europæiske Unions Domstol følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439/EØF fortolkes således, at en værtsmedlemsstat er berettiget
til at undlade at anerkende en førerret, som er tildelt af en anden medlemsstat, hvis det på grundlag af angivelserne i kørekortet
står fast, at der foreligger en tilsidesættelse af direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), uden at værtsmedlemsstaten forinden
har anvendt en foranstaltning som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 91/439/EØF over for indehaveren af kørekortet?«

Om det præjudicielle spørgsmål
Den forelæggende ret ønsker med det præjudicielle spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1,
litra b), samt artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en værtsmedlemsstat
på sit område nægter at anerkende et kørekort, der er blevet udstedt af en anden medlemsstat, hvis det på grundlag af angivelserne
i kørekortet står fast, at betingelsen om sædvanlig bopæl, der fremgår af direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), ikke var
blevet overholdt, men at indehaveren af det nævnte kørekort ikke i værtsmedlemsstaten har været omfattet af en foranstaltning
som omhandlet i direktivets artikel 8, stk. 2.
Efter fast retspraksis følger det af artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439, at de kørekort, som medlemsstaterne udsteder, uden
nogen formaliteter skal anerkendes gensidigt. Denne bestemmelse pålægger disse medlemsstater en klar og præcis forpligtelse,
der ikke giver dem noget skøn med hensyn til, hvilke foranstaltninger der skal vedtages for at overholde den (dom af 19.2.2009,
sag C-321/07, Schwarz, Sml. I, s. 1113, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).
Det påhviler udstedelsesmedlemsstaten at kontrollere, om minimumsbetingelserne i henhold til EU-retten er opfyldt, herunder
betingelserne i direktivets artikel 7, stk. 1, vedrørende bopæl og egnetheden til at føre motorkøretøj, og dermed om det er
begrundet at udstede et kørekort (Schwarz-dommen, præmis 76 og den deri nævnte retspraksis).
Når myndighederne i en medlemsstat har udstedt et kørekort i overensstemmelse med artikel 1, stk. 1, i direktiv 91/439, har
de øvrige medlemsstater derfor ikke ret til at kontrollere, om betingelserne for udstedelse i henhold til direktivet er overholdt.
Selve besiddelsen af et kørekort, der er udstedt af en medlemsstat, må således anses for bevis for, at indehaveren på udstedelsestidspunktet
opfyldte de nævnte betingelser (Schwarz-dommen, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).
Det følger imidlertid af dom af 26. juni 2008, Wiedemann og Funk (forenede sager C-329/06 og C-343/06, Sml. I, s. 4635), samt
dommen i sagen Zerche m.fl. (forenede sager C-334/06 – C-336/06, Sml. I, s. 4691), at artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1,
og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 skal fortolkes således, at de ikke i alle tilfælde er til hinder for, at en medlemsstat
på sit område nægter at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat på et tidspunkt,
der ligger efter en inddragelsesforanstaltning, iværksat af en anden medlemsstat (jf. i denne retning kendelse af 9.7.2009,
sag C-445/08, Wierer, præmis 50).
En medlemsstat kan nemlig på sit område nægte at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden
medlemsstat på et tidspunkt, der ligger efter en inddragelsesforanstaltning, iværksat af en anden medlemsstat, for det tilfælde,
at det på grundlag af angivelser på kortet eller andre uanfægtelige oplysninger, der hidrører fra udstedelsesmedlemsstaten,
kan lægges til grund, at indehaveren, som på den første medlemsstats område har været omfattet af en foranstaltning, hvorved
et tidligere udstedt kørekort er blevet inddraget, ikke havde sædvanlig bopæl på udstedelsesmedlemsstatens område på det tidspunkt,
hvor kørekortet blev udstedt (jf. i denne retning Wiedemann og Funk-dommen, præmis 73 og dommen i sagen Zerche m.fl., præmis
70).
For så vidt som det er åbenbart, at betingelsen om sædvanlig bopæl ikke er blevet overholdt af udstedelsesmedlemsstaten, er
princippet om gensidig anerkendelse af kørekort således ikke draget i tvivl.
Mathilde Grasser har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at hun, i modsætning til de i de sager, som gav anledning til
Weidemann og Funk-dommen og dommen i sagen Zerche m.fl., omhandlede indehavere af kørekort, der havde været omfattet af en
forudgående foranstaltning om inddragelse af et kørekort, aldrig tidligere har været indehaver af et kørekort og følgelig
ikke har været genstand for en sådan foranstaltning. Derfor kan de analyser, der er gennemført i de nævnte domme, ikke overføres
på hendes sag, og den manglende overholdelse af bopælskravet kan ikke begrunde, at hendes tjekkiske kørekort ikke anerkendes.
I den forbindelse bemærkes, at EU-lovgiver i overensstemmelse med fjerde betragtning til direktiv 91/439 har fundet, at det
af hensyn til færdselssikkerheden var nødvendigt at fastsætte minimumskrav for udstedelse af kørekort. Disse minimumskrav
omfatter bopælskravet i direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), hvorefter udstedelse af kørekort er betinget af, at den pågældende
har sædvanlig bopæl eller forelægger bevis for i mindst seks måneder at have været studerende i den medlemsstat, der udsteder
kørekortet.
Domstolen har allerede fastslået, at bopælskravet navnlig bidrager til bekæmpelsen af »kørekortsturisme« i fraværet af en
fuldstændig harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende udstedelse af kørekort. I øvrigt er dette krav nødvendigt
for, at det kan kontrolleres, at kravet om egnethed til at føre motorkøretøj overholdes (Wiedemann og Funk-dommen, præmis
69, og dommen i sagen Zerche m.fl., præmis 66).
Som en forudgående betingelse, der gør det muligt at kontrollere, om en ansøger opfylder de øvrige betingelser i henhold til
direktiv 91/439, har bopælskravet, som udpeger udstedelsesmedlemsstaten, endvidere en særlig betydning i forhold til de øvrige
betingelser i henhold til dette direktiv (Wiedemann og Funk-dommen, præmis 70, og dommen i sagen Zerche m.fl., præmis 67).
Som generaladvokaten har bemærket i punkt 33 i forslaget til afgørelse, sondrer direktivet med hensyn til det bopælskrav,
der påhviler en ansøger, ikke mellem den første udstedelse af et kørekort og en udstedelse efter inddragelse af et tidligere
kørekort. I begge tilfælde er udstedelsen betinget af, at den pågældende har sædvanlig bopæl eller forelægger bevis for i
mindst seks måneder at have været studerende i den medlemsstat, der udsteder kørekortet.
Det må således fastslås, at bopælskravet ligeledes har en særlig betydning i tilfælde af den første udstedelse af et kørekort.
Hvis denne betingelse ikke er opfyldt i et sådant tilfælde, er det nemlig vanskeligt eller endog umuligt for udstedelsesmedlemsstatens
kompetente myndigheder at prøve, om de øvrige betingelser i direktiv 91/439 er blevet overholdt. I mangel af en sådan prøvelse
kan det forekomme, at indehaveren af det udstedte kørekort ikke er i besiddelse af navnlig det kendskab og den evne, der kræves
for at føre et motorkøretøj, og dermed udgør en fare for færdselssikkerheden. Det princip, hvorefter ingen person må være
indehaver af mere end ét kørekort, der er fastsat i direktivets artikel 7, stk. 5, risikerer desuden at blive draget i tvivl.
Den omstændighed, at indehaveren af det nævnte kørekort ikke har været omfattet af en foranstaltning som omhandlet i direktivets
artikel 8, stk. 2, fra værtsmedlemsstatens side, er uden betydning i den forbindelse.
På baggrund af det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1, litra b),
samt artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en værtsmedlemsstat
på sit område nægter at anerkende et kørekort, der er blevet udstedt af en anden medlemsstat, hvis det på grundlag af angivelserne
i kørekortet står fast, at betingelsen om sædvanlig bopæl, der fremgår af direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), ikke er
blevet overholdt. Den omstændighed, at indehaveren af det nævnte kørekort ikke har været omfattet af en foranstaltning som
omhandlet i direktivets artikel 8, stk. 2, fra værtsmedlemsstatens side, er herved uden betydning.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
Artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1, litra b), samt artikel 8, stk. 2 og 4, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991
om kørekort, som ændret ved Kommissionens direktiv 2008/65/EF af 27. juni 2008, skal fortolkes således, at de ikke er til
hinder for, at en værtsmedlemsstat på sit område nægter at anerkende et kørekort, der er blevet udstedt af en anden medlemsstat,
hvis det på grundlag af angivelserne i kørekortet står fast, at betingelsen om sædvanlig bopæl, der fremgår af direktivets
artikel 7, stk. 1, litra b), ikke er blevet overholdt. Den omstændighed, at indehaveren af det nævnte kørekort ikke har været
omfattet af en foranstaltning som omhandlet i direktivets artikel 8, stk. 2, fra værtsmedlemsstatens side, er herved uden
betydning.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.