CELEX: 62012CJ0204
Zahtjev za prethodnu odluku
Regionalni program potpore koji za postrojenja koja proizvode električnu energiju iz obnovljivih izvora energije predviđa dodjelu zelenih certifikata kojima se može trgovati
Obveza dobavljača električne energije da regulatornom tijelu svake godine predaju određenu kvotu certifikata
Odbijanje da se u obzir uzmu jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Europske unije i država stranaka Sporazuma o EGP-u
Administrativna novčana kazna u slučaju da certifikati ne budu predani
Direktiva 2001/77/EZ
Članak 5.
Slobodno kretanje robe
Članak 28. UEZ-a
Članci 11. i 13. Sporazuma o EGP-u
Direktiva 2003/54/EZ
Članak 3

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 18., 34. i 36. UFEU‑a, članaka 4., 11. i 13. Sporazuma o Europskome gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u), članka 5. Direktive 2001/77/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. rujna 2001. o promicanju električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije na unutarnjem tržištu električne energije (
SL L 283, str. 33
.) i članka 3. Direktive 2003/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 96/92/EZ (
SL L 176, str. 37
.).
Ti zahtjevi upućeni su u okviru sporova između, s jedne strane, Essent Belgium NV (u daljnjem tekstu: Essent) i, s druge strane, Vlaamse Reguleringsinstantie voor de Elektriciteits- en Gasmarkt (Regulatorno tijelo za tržište plina i električne energije, u daljnjem tekstu: VREG), Vlaams Gewest (Regija Flandrija) i Vlaamse Gemeenschap (Flamanska zajednica), u vezi s administrativnim novčanim kaznama koje je VREG odredio Essentu jer nije predao certifikate koji dokazuju da je u njima navedena količina električne energije proizvedena iz obnovljivih izvora energije (u daljnjem tekstu: zeleni certifikati).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2001/77
Direktiva 2001/77 1. siječnja 2012. stavljena je izvan snage Direktivom 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ (
SL L 140, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 11., str. 39.). Bez obzira na to, s obzirom na vrijeme nastanka činjenica relevantnih za glavne postupke, u obzir treba uzeti odredbe Direktive 2001/77.
Uvodne izjave 1. do 3., 10., 11., 14. i 15. Direktive 2001/77 glasile su kako slijedi:
„(1)
Potencijal uporabe obnovljivih izvora energije za sada ostaje nedovoljno iskorišten u Zajednici. Zajednica prepoznaje potrebu za promicanjem obnovljivih izvora energije kao prioritetnu mjeru s obzirom na to da njihovo iskorištavanje doprinosi zaštiti okoliša i održivom razvoju. Usto, njime se također mogu stvoriti radna mjesta na lokalnoj razini i pozitivan utjecaj na socijalnu koheziju, pridonijeti sigurnosti opskrbe te omogućiti brže ispunjavanje ciljeva iz Kyota. Stoga je potrebno osigurati bolje iskorištavanje tog potencijala u okviru unutarnjeg tržišta električne energije.
(2)
Promicanje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije visoki je prioritet Zajednice […] zbog sigurnosti i raznolikosti opskrbe energijom, zaštite okoliša te gospodarske i socijalne kohezije. […]
(3)
Povećana uporaba električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora važan je dio paketa mjera potrebnih za usklađivanje s Kyotskim protokolom uz Okvirnu konvencijom Ujedinjenih naroda o promjeni klime i svakog drugog paketa političkih mjera za ispunjavanje drugih obveza.
[…]
(10)
Na temelju ove direktive od država članica se ne zahtijeva da kupnju jamstva o podrijetlu od drugih država članica ili odgovarajuću kupnju električne energije priznaju kao doprinos ispunjenju obvezne nacionalne kvote. Ipak, kako bi se olakšala trgovina električnom energijom proizvedenom iz obnovljivih izvora energije i kako bi se povećala transparentnost za potrošače pri odabiru između električne energije proizvedene iz neobnovljivih i one iz obnovljivih izvora energije, potrebno je jamstvo o podrijetlu takve električne energije. Programi jamstava o podrijetlu sami po sebi ne podrazumijevaju pravo na povlastice iz mehanizama nacionalne potpore koji su uspostavljeni u različitim državama članicama. Važno je da takva jamstva o podrijetlu obuhvaćaju sve oblike električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije.
(11)
Važno je jasno razlikovati jamstva o podrijetlu od razmjenjivih zelenih certifikata.
[...]
(14)
Države članice primjenjuju različite mehanizme potpore obnovljivim izvorima energije na nacionalnoj razini, uključujući zelene certifikate, potporu ulaganju, oslobađanje od poreza ili njegovo smanjenje, povrat poreza ili neposredne programe zaštite cijena. Jedan od važnih načina za postizanje cilja ove Direktive jest osiguranje ispravnog funkcioniranja tih mehanizama s ciljem održavanja povjerenja ulagača, dok se ne počne primjenjivati usklađeni okvir Zajednice.
(15)
S obzirom na ograničeno iskustvo s nacionalnim programima i na relativno nizak udio električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora sa zaštićenim cijenama u Zajednici, prerano je za odlučivanje o okviru Zajednice o programima potpore.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 1. Direktive 2001/77 određivao je:
„Svrha ove Direktive je poticanje povećanja doprinosa obnovljivih izvora energije u proizvodnji energije na unutarnjem tržištu i stvaranje temelja budućeg okvira Zajednice na tom području.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije“, glasio je:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
d)
,potrošnja električne energije' znači domaća proizvodnja električne energije, uključujući vlastitu proizvodnju, uvećana za uvoz, umanjena za izvoz (bruto domaća potrošnja električne energije).
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 3. stavci 1. i 2. navedene direktive određivali su:
„1.   Države članice u skladu s okvirnim nacionalnim ciljevima navedenima u stavku 2. poduzimaju odgovarajuće mjere za poticanje veće potrošnje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije. Te mjere moraju biti proporcionalne cilju koji se želi postići.
2.   Najkasnije do 27. listopada 2002., a zatim svakih pet godina, države članice donose i objavljuju izvješće u kojem za sljedećih 10 godina određuju okvirne nacionalne ciljeve buduće potrošnje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije izražene postotkom potrošnje električne energije. [...] Za određivanje tih ciljeva do 2010. godine države članice:
—
u obzir uzimaju referentne vrijednosti iz Priloga,
—
osiguravaju da su ti ciljevi u skladu sa svim nacionalnim obvezama preuzetima u okviru obveza povezanih s klimatskim promjenama koje je Zajednica preuzela na temelju Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime.“ [neslužbeni prijevod]
Odredbe članka 4., naslovljenoga „Programi potpore“, glasile su kako slijedi:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članke 87. i 88. Ugovora [o EZ‑u], [Europska] [k]omisija ocjenjuje primjenu mehanizama korištenih u državama članicama, u skladu s kojima proizvođač električne energije, na temelju propisa koji su donijela javna tijela, dobiva izravnu ili neizravnu potporu, i koji bi mogli imati učinak ograničenja trgovine, imajući u vidu da ti mehanizmi doprinose ostvarivanju ciljeva navedenih u člancima 6. i 174. Ugovora.
2.   Komisija najkasnije do 27. listopada 2005. podnosi dobro dokumentirano izvješće o iskustvu s primjenom i istodobnim postojanjem različitih mehanizama navedenih u stavku 1. U izvješću se ocjenjuje uspjeh, uključujući i cjenovnu učinkovitost, programa potpore navedenih u stavku 1. u promicanju potrošnje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije u skladu s okvirnim nacionalnim ciljevima navedenima u članku 3. stavku 2. Prema potrebi to izvješće sadrži i prijedlog za okvir Zajednice o programima potpore električnoj energiji proizvedenoj iz obnovljivih izvora energije.
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 5. Direktive 2001/77, naslovljen „Jamstvo o podrijetlu električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije“, određivao je:
„Države članice osiguravaju da se, najkasnije do 27. listopada 2003., podrijetlo električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije može zajamčiti u smislu ove Direktive u skladu s objektivnim, transparentnim i nediskriminacijskim kriterijima koje utvrđuje svaka država članica. Države članice osiguravaju da se jamstvo o podrijetlu u tu svrhu izdaje na zahtjev.
[...]
3.   Jamstva o podrijetlu:
—
navode energetski izvor iz kojeg je energija proizvedena te datume i mjesta proizvodnje, a u slučaju hidroelektričnih postrojenja, njihov kapacitet,
—
imaju za cilj proizvođačima električne energije iz obnovljivih izvora energije omogućiti da dokažu da je električna energija koju prodaju proizvedena iz obnovljivih izvora energije.
4.   Jamstva o podrijetlu, izdana u skladu sa stavkom 2., države članice trebale bi uzajamno priznati, isključivo kao dokaz elemenata iz stavka 3. Svako odbijanje priznavanja jamstva o podrijetlu kao takvog dokaza, posebno zbog razloga povezanih sa sprječavanjem prijevare, moraju se temeljiti na objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima. Kod odbijanja priznanja jamstva o podrijetlu Komisija može obvezati na priznanje stranu koja ga odbija, posebno s obzirom na objektivne, transparentne i nediskriminirajuće kriterije na kojima se takvo priznanje temelji.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Kao što to proizlazi iz njegovog prvog stavka, u Prilogu Direktivi 2001/77 navode se referentne vrijednosti za određivanje okvirnih nacionalnih ciljeva u vezi s električnom energijom proizvedenom iz obnovljivih izvora energije, spomenutih u članku 3. stavku 2. te direktive. Iz tablice u tom prilogu i objašnjenja koja se odnose na nju slijedi da se navedene referentne vrijednosti sastoje, za svaku državu članicu, od „domaće proizvodnje“ električne energije iz obnovljivih izvora u 1997. i udjela, izraženoga postotkom za godine 1997. i 2010., električne energije iz obnovljivih izvora u potrošnji električne energije, pri čemu se taj udio „računa na temelju domaće proizvodnje [električne energije iz obnovljivih izvora] podijeljene s bruto domaćom potrošnjom električne energije“. [neslužbeni prijevod]
Direktiva 2001/77 uključena je u Sporazum o EGP‑u Odlukom Zajedničkog odbora EGP‑a br. 102/2005 od 8. srpnja 2005. o izmjeni Priloga IV. (Energija) Sporazumu o EGP‑u (
SL L 306, str. 34
.). Navedena odluka stupila je na snagu 1. rujna 2006.
Direktiva 2003/54
Direktiva 2003/54 3. ožujka 2011. stavljena je izvan snage Direktivom 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (
SL L 211, str. 55
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.). Bez obzira na to, s obzirom na vrijeme nastanka činjenica relevantnih za glavni postupak, u obzir treba uzeti odredbe Direktive 2003/54.
Članak 3. stavak 1. Direktive 2003/54 određivao je:
„Države članice na temelju svoje institucionalne organizacije i poštujući načelo supsidijarnosti osiguravaju da se, ne dovodeći u pitanje stavak 2., elektroenergetskim poduzećima upravlja u skladu s načelima ove Direktive radi postizanja konkurentnog, sigurnog i s aspekta okoliša održivog tržišta električne energije te da između tih poduzeća nema diskriminacije u pogledu prava ili obveza.“ [neslužbeni prijevod]
Direktiva 2003/54 uključena je u Sporazum o EGP‑u Odlukom Zajedničkog odbora EGP‑a br. 146/2005 od 2. prosinca 2005. o izmjeni Priloga IV. (Energija) Sporazumu o EGP‑u (
SL 2006, L 53, str. 4
.). Ta odluka stupila je na snagu 1. lipnja 2007.
Belgijsko pravo
Flamanska uredba o organiziranju tržišta električne energije
Flamanska uredba o organiziranju tržišta (vlaams decreet houdende de organisatie van de elektriciteitmarkt) od 17. lipnja 2000. (
Belgisch Staatsblad
, 22. rujna 2000., str. 32166., u daljnjem tekstu: Uredba o električnoj energiji) osobito je za cilj imala osigurati provedbu direktiva 2001/77 i 2003/54. Navedenom uredbom uspostavljen je program potpore električnoj energiji proizvedenoj iz obnovljivih izvora energije (u daljnjem tekstu: zelena električna energija). Ta uredba stavljena je izvan snage Uredbom od 8. svibnja 2009.
U članku 2. točki 17. Uredbe o električnoj energiji zeleni certifikat bio je definiran kao „prenosiva nematerijalna roba koja dokazuje da je proizvođač tijekom određene godine proizveo određenu količinu zelene električne energije, izražene u kWh“.
U članku 22. te uredbe bilo je propisano da „regulatorno tijelo na zahtjev proizvođača izdaje [zeleni certifikat] za svakih 1000 kWh zelene električne energije za koju proizvođač dokaže da je proizvedena u Regiji Flandriji“.
U članku 23. stavku 1. navedene uredbe bilo je određeno da je „[s]vaki dobavljač koji električnom energijom opskrbljuje krajnje kupce priključene na distribucijsku ili prijenosnu mrežu do 31. ožujka svake godine dužan regulatornom tijelu predati broj zelenih certifikata utvrđen u skladu sa stavkom 2.“
Iz članka 23. stavka 2. te iste uredbe proizlazi da se broj zelenih certifikata koje je trebalo predati u biti određivao množenjem ukupne količine električne energije koju je tijekom prethodne godine isporučio dobavljač u pitanju s koeficijentom koji je za godine od 2005. do 2009. bio određivan redom u iznosima od 0,020, 0,025, 0,030, 0,0375 i 0,0450.
U skladu s člankom 24. Uredbe o električnoj energiji „vlaamse regering [flamanska vlada] utvrđuje detaljna provedbena pravila i postupke za izdavanje zelenih certifikata i određuje koje certifikate je moguće uzeti u obzir u svrhu ispunjenja obveze iz članka 23.“
U članku 25. te uredbe bilo je predviđeno da „[n]e dovodeći u pitanje članak [23.], vlaamse regering je ovlašten, nakon mišljenja regulatornog tijela i uzimajući u obzir postojanje jednakih ili ekvivalentnih jamstava u pogledu izdavanja takvih certifikata, prihvatiti certifikate za zelenu električnu energiju koja nije proizvedena u Regiji Flandriji“.
U članku 37. stavku 2. navedene uredbe bilo je određeno da je od 31. ožujka 2005. predviđena administrativna novčana kazna za povredu članka 23. stavka 1. te uredbe 125 eura za svaki certifikat koji ne bude predan.
Odluka vlaamse regeringa o promicanju proizvodnje električne energije iz obnovljivih izvora energije
Provedba članka 24. Uredbe o električnoj energiji osigurana je Odlukom vlaamse regeringa o promicanju proizvodnje električne energije iz obnovljivih izvora energije (besluit van de vlaamse regering inzake de bevordering van elektriciteitsopwekking uit hernieuwbare energiebronnen) od 5. ožujka 2004. (
Belgisch Staatsblad
, 23. ožujka 2004., str. 16296., u daljnjem tekstu: Odluka od 5. ožujka 2004.).
U verziji te odluke koja proizlazi iz njezinih izmjena na temelju Odluke vlaamse regeringa od 25. veljače 2005. (
Belgisch Staatsblad
, 8. ožujka 2005., str. 9490., u daljnjem tekstu: Odluka od 25. veljače 2005.), mjerodavne u predmetu C‑204/12, Odluka od 5. veljače 2004. uključivala je, među ostalim, članak 15. stavak 1. u kojem su bili navedeni izvori energije na osnovi kojih se za iz njih proizvedenu električnu energiju mogao izdati zeleni certifikat koji je prihvaćao VREG.
U verziji te odluke koja proizlazi iz njezinih izmjena na temelju Odluke vlaamse regeringa od 8. srpnja 2005. (
Belgisch Staatsblad
, 17. veljače 2006., str. 8515., u daljnjem tekstu: Odluka od 8. srpnja 2005.), mjerodavne u predmetima C‑205/12 do C‑208/12, Odluka od 5. ožujka 2004. uključivala je također odredbe navedene u nastavku.
Ta odluka definirala je „jamstvo o podrijetlu“ kao „dokaz kojim se potvrđuje da određena količina električne energije isporučene krajnjim kupcima potječe iz obnovljivih izvora energije“. [neslužbeni prijevod]
U članku 13. navedene odluke bilo je propisano:
„(1)   VREG registrira podatke o izdanim zelenim certifikatima u centraliziranu bazu podataka. […]
(2)   Za svaki zeleni certifikat registriraju se barem sljedeći podaci:
[...]
6.
može li se zeleni certifikat prihvatiti u svrhu ispunjavanja obveze predaje certifikata, navedene u članku 15.;
[...]
(3)   U napomeni iz stavka 2. podstavka 6. navodi se:
1.
„zadovoljava“ ako zeleni certifikat ispunjava uvjete iz članka 15. stavka 1. [...]
2.
„ne zadovoljava“ ako zeleni certifikat ne ispunjava uvjete iz članka 15. stavka 1. [...]
[...]“
U članku 15. stavku 3. te iste odluke bilo je određeno:
„Zeleni certifikati koji su upotrijebljeni kao jamstva o podrijetlu u skladu s odredbama pododjeljka III. i dalje se mogu upotrijebiti u svrhu obveze predaje certifikata, pod uvjetom da je u napomeni spomenutoj u članku 13. stavku 2. točki 6. navedeno „zadovoljava“ [...]“.
Članci 15.a i 15.c navedene odluke bili su dio njezinog pododjeljka III., naslovljenoga „[u]potreba zelenih certifikata kao jamstva o podrijetlu“. U tom članku bilo je propisano:
„Članak 15.a (1)   Zeleni certifikati upotrebljavaju se kao jamstvo o podrijetlu kad se predaju u okviru prodaje električne energije krajnjim kupcima kao [zelene] električne energije.
[...]
Članak 15.c (1)   Jamstvo o podrijetlu iz druge regije ili druge zemlje može biti uvezeno u Regiju Flandriju kako bi se upotrijebilo kao jamstvo o podrijetlu [...]
[...]
(2)   Ako se jamstvo o podrijetlu uveze iz druge regije ili druge zemlje, podaci o njemu se registriraju u središnju banku podataka u obliku zelenog certifikata sa sljedećim napomenama:
1.
„ne zadovoljava“ [...]
[...]
Zeleni certifikati iz druge regije ili druge zemlje mogu se registrirati uz napomenu „zadovoljava“ ako flamanska vlada odluči prihvatiti certifikate u pitanju u skladu s člankom 25. [Uredbe o električnoj energiji].
Ta registracija obavlja se nakon što nadležno tijelo druge regije ili zemlje VREG‑u prenese potrebne podatke o jamstvu o podrijetlu i nakon što je jamstvo o podrijetlu postalo neupotrebljivo u drugoj zemlji ili regiji.
[...]“
Glavni postupak i prethodna pitanja
Essent je kao dobavljač električne energije, u skladu s člankom 23. stavkom 1. Uredbe o električnoj energiji, između 2003. i 2009. imao obvezu svake godine VREG‑u predati određen broj zelenih certifikata (u daljnjem tekstu: obvezna kvota).
Kako bi u roku, do 31. ožujka 2005., ispunio svoju obveznu kvotu, Essent je među ostalim VREG‑u predao jamstva o podrijetlu kojima se dokazuje proizvodnja zelene električne energije u Nizozemskoj i Norveškoj.
Smatrajući da, s obzirom na to da vlaamse regering nije donio nikakve provedbene mjere članka 25. Uredbe o električnoj energiji, u svrhu ispunjenja navedene obvezne kvote mogu biti prihvaćeni samo zeleni certifikati koji su u skladu s tom uredbom bili izdani proizvođačima zelene električne energije u Regiji Flandriji, VREG je odlukom od 24. svibnja 2005., donesenom u skladu s člankom 37. stavkom 2. navedene uredbe, Essentu izrekao administrativnu novčanu kaznu u iznosu od 125 eura za svaki zeleni certifikat koji nije predan, odnosno ukupno 542.125 eura.
Essent je 30. rujna 2005. rechtbanku van eerste aanleg te Brussel (prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) podnio tužbu radi utvrđenja nezakonitosti te odluke i, slijedom toga, utvrđenja da se novčana kazna ne može izvršiti. Essent zahtijeva da se u tom predmetu i u predmetu Vlaamse Gemeenschap (C‑204/12) donese jedinstvena presuda.
Tijekom idućih godina VREG je Essentu, na temelju sličnih razloga, izrekao novčane kazne, i to odlukom od 13. srpnja 2006. u iznosu od 234.750 eura, odlukom od 4. srpnja 2007. u iznosu od 166.125 eura te dvjema odlukama od 18. svibnja 2009. u iznosu od 281.250 i 302.375 eura, pri čemu se prva odnosila na 2008., a druga na 2009.
Odluke od 13. srpnja 2006. i 4. srpnja 2007. uslijedile su nakon što je VREG odbio u obzir uzeti jamstva o podrijetlu kojima se dokazuje proizvodnja zelene električne energije u Danskoj (i/ili Švedskoj) i Norveškoj, dok su odluke od 18. svibnja 2009. uslijedile nakon odbijanja jamstava o podrijetlu kojima se dokazuje proizvodnja zelene električne energije u Norveškoj.
Essent je 16. srpnja 2010. rechtbanku van eerste aanleg podnio tužbu protiv tih četiriju odluka (predmeti C‑205/12 do C‑208/12).
U prilog svakoj od gore navedenih pet tužbi Essent prvo navodi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 34. UFEU‑a i članka 11. Sporazuma o EGP‑u.
Rechtbank van eerste aanleg te Brussel u vezi s tim smatra da je dobavljačima električne energije, s obzirom na to da moraju kupovati zelene certifikate koje izdaje VREG, onemogućeno da dio svojih potreba za certifikatima zadovoljavaju na način da se obrate operaterima smještenima u inozemstvu, zbog čega se na prvi pogled čini da je riječ o mjeri s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje uvoza takvih certifikata u smislu članka 34. UFEU‑a i članka 11. Sporazuma o EGP‑u.
Osim toga, spomenuti sud napominje da VREG u svoju obranu ističe da jamstva o podrijetlu o kojima je riječ u predmetima u kojima postupa nisu zeleni certifikati i da iz članka 5. Direktive 2001/77, tumačenoga u vezi s njezinom uvodnom izjavom 10., proizlazi da takva jamstva ne daju nikakva prava na povlastice iz nacionalnih mehanizma potpore zelenoj energiji.
Drugi tužbeni razlog koji Essent ističe u prilog tužbama temelji se na povredi načela zabrane diskriminacije sadržanoga u članku 18. UFEU‑a, članku 4. Sporazuma o EGP‑u, članku 5. Direktive 2001/77 i članku 4. Direktive 2003/54. U vezi s člankom 3. Direktive 2003/54, sud koji je uputio zahtjev napominje da Essent u tužbama tvrdi da iz njegovog stavka 1. slijedi da države članice pri institucionalnom organiziranju tržišta električne energije ne smiju postupati diskriminatorno.
Prema Essentovom mišljenju povrijeđene su različite gore spomenute odredbe prava Unije zato što nacionalni propis u pitanju štiti lokalne proizvođače električne energije, čime se sprječava ostvarenje unutarnjeg tržišta, i zato što VREG, time što ne prihvaća jamstva o podrijetlu izdana u drugim zemljama, u jednakim situacijama postupa na različit način.
Rechtbank van eerste aanleg te Brussel u tom je kontekstu odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su u svih pet predmeta u kojima postupa u bitnome formulirana na sličan način:
„1.
Jesu li nacionalna pravila, kao što su ona iz Uredbe [o električnoj energiji], koja je provedena Odlukom [od 5. ožujka 2004.], kako je izmijenjena Odlukom [od 25. veljače 2005.] i [Odlukom od 8. srpnja 2005.] [(u pitanju postavljenom u predmetu C‑204/12 ne navodi se Odluka od 8. srpnja 2005.)], prema kojima:
—
operateri koji opskrbljuju električnom energijom krajnje kupce priključene na distribucijsku ili prijenosnu mrežu dužni su svake godine regulatornom tijelu predati određen broj zelenih certifikata (članak 23. [Uredbe o električnoj energiji]);
—
VREG operaterima koji opskrbljuju električnom energijom krajnje kupce priključene na distribucijsku ili prijenosnu mrežu izriče administrativnu novčanu kaznu ako ti operateri nisu predali dovoljan broj zelenih certifikata za ispunjenje obvezne kvote zelenih certifikata (članak 37. stavak 2. [Uredbe o električnoj energiji];
—
izričito je propisano da se u svrhu ispunjenja obvezne kvote pod određenim uvjetima mogu prihvatiti jamstva o podrijetlu iz drugih zemalja (članak 15.c stavak 2. Odluke [od 5. ožujka 2004., kako je izmijenjena Odlukom od 8. srpnja 2005.]) [(ova alineja ne navodi se u pitanju postavljenom u predmetu C‑204/12)];
—
[VREG] ne može ili ne želi uzeti u obzir jamstva o podrijetlu iz Norveške [i Nizozemske (napomena iz pitanja postavljenoga u predmetu C‑204/12)] [i Danske (napomena iz pitanja postavljenoga u predmetu C‑205/12)] [i Danske/Švedske (napomena iz pitanja postavljenoga u predmetu C‑206/12)] jer vlaams regering nije donio provedbene mjere kojima bi se priznala jednakost ili ekvivalentnost tih certifikata (članak 25. Uredbe [o električnoj energiji] i [i) kada je riječ o predmetu C‑204/12] članak 15. stavak 1. Odluke [od 5. ožujka 2004., kako je izmijenjena Odlukom od 25. veljače 2005.], [ii) kada je riječ o predmetima C‑205/12 do C‑208/12], članak 15.c stavak 2. Odluke [od 5. ožujka 2004., kako je izmijenjena Odlukom od 8. srpnja 2005.]), pri čemu VREG u konkretnim slučajevima nije ispitao postojanje te jednakosti ili ekvivalentnosti;
—
zapravo su tijekom cijelog razdoblja valjanosti Uredbe [o električnoj energiji] prilikom ispitivanja je li obvezna kvota ispunjena u obzir uzimani samo certifikati za zelenu električnu energiju proizvedenu u Regiji Flandriji, dok operaterima koji krajnje kupce priključene na distribucijsku ili prijenosnu mrežu opskrbljuju električnom energijom nije pružena nikakva mogućnost dokazivanja da predana jamstva o podrijetlu [iz drugih država članica Europske unije (ta napomena nije navedena u pitanju postavljenom u predmetu C‑204/12)] zadovoljavaju pretpostavku postojanja jednakih ili ekvivalentnih jamstava u pogledu izdavanja takvih certifikata,
u skladu s člankom 34. UFEU‑a kao i člankom 11. Sporazuma o EGP‑u i/ili člankom 36. UFEU‑a te člankom 13. Sporazuma o EGP‑u [(u predmetima C‑207/12 i C‑208/12 postavljeno se pitanje odnosi samo na članke 11. i 13. Sporazuma o EGP‑u)]?
2.
Jesu li nacionalna pravila spomenuta u [prvom pitanju] u skladu s člankom 5. Direktive [2001/77] [(u predmetima C‑207/12 i C‑208/12 pitanje se postavlja samo ,pod uvjetom da je navedena odredba primjenjiva na EGP')]?
3.
Jesu li nacionalna pravila na koja se odnosi [prvo pitanje] u skladu s načelima jednakosti i zabrane diskriminacije, sadržanima među ostalim u članku 18. UFEU‑a [(predmeti C‑204/12 do C‑206/12)], članku 4. Sporazuma o EGP‑u [(predmeti C‑207/12 i C‑208/12)] i članku 3. Direktive [2003/54] [(u predmetima C‑207/12 i C‑208/12 postavljeno pitanje odnosi se na navedeni članak 3. samo ,pod uvjetom da je ta odredba primjenjiva na EGP')]?“
Postupak pred Sudom
Rješenjem predsjednika Suda od 20. lipnja 2012. [rješenje Essent Belgium (C‑204/12 do C‑208/12,
EU:C:2012:363
)], predmeti C‑204/12 do C‑208/12 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i donošenja presude.
Nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika VREG, Vlaams gewest i Vlaamse Gemeenschap (u daljnjem tekstu zajedno: VREG i dr.) aktom podnesenim tajništvu Suda 30. svibnja 2013. zatražili su ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, pri čemu su u bitnome naveli da je, kako bi Sud mogao precizno odgovoriti na prethodna pitanja, potrebno pojasniti različite činjenice. VREG i dr. su se usto željeli izjasniti o potrebi ograničenja vremenskih učinaka buduće presude u slučaju da Sud odluči da pravo Unije treba tumačiti u smislu da mu je protivan propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.
Nakon što je od tajništva Suda primio dopis od 16. srpnja 2004. u kojem ga obavještava da će presuda u ovim predmetima biti donesena 11. rujna 2014., Essent je također, aktom podnesenim navedenom tajništvu 28. srpnja 2014., zatražio ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
Essent je u tom zahtjevu u bitnome istaknuo da bi strankama trebalo dopustiti da rasprave o određenim utvrđenjima iz presude Ålands Vindkraft (C‑573/12,
EU:C:2014:2037
), donesene 1. srpnja 2014. Essent u tom pogledu ističe da se i činjenično stanje i pravni okvir predmeta u kojem je donesena ta presuda razlikuje od onih u ovim predmetima.
U skladu s člankom 83. svojeg poslovnika Sud može, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta suda Europske unije.
Sud u predmetnom slučaju smatra, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da ima sve potrebne informacije za donošenje odluke. On usto napominje da se u zahtjevima za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka ne navodi nijedna nova činjenica koja bi utjecala na buduću odluku. Sud također ističe da o ovim predmetima nije odlučeno na temelju argumenata o kojima stranke nisu raspravljale.
U tim okolnostima ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost pitanja
VREG i dr. tvrde da su prethodna pitanja nedopuštena zbog dva razloga. Kao prvo, Sud nije nadležan odlučivati o usklađenosti nacionalnog prava s pravom Unije. Kao drugo, ta pitanja nisu relevantna za odlučivanje o glavnim predmetima jer su utemeljena na pogrešnom tumačenju nacionalnog prava. Naime, sud koji je uputio zahtjev pogrešno je smatrao da članak 25. Uredbe o električnoj energiji i članak 15.c stavak 2. drugi podstavak Odluke od 5. ožujka 2004. predviđaju mogućnost da se u obzir uzmu ne samo zeleni certifikati iz drugih zemalja nego i jamstva o podrijetlu koja također potječu iz drugih zemalja.
U tom pogledu međutim valja podsjetiti, s jedne strane, da iako Sud nije nadležan u okviru prethodnog postupka odlučivati o usklađenosti nacionalne mjere s pravom Unije, on je nadležan nacionalnom sudu pružiti sve elemente tumačenja prava Unije koji će mu omogućiti da odluči o pitanju usklađenosti u cilju donošenja odluke u sporu koji je pred njim pokrenut (vidjeti osobito presudu Azienda Agro‑Zootecnica Franchini i Eolica di Altamura, C‑2/10,
EU:C:2011:502
, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
S druge strane, Sud ne odlučuje o tome kako treba tumačiti nacionalne propise, s obzirom na to da je takvo tumačenje u isključivoj nadležnosti nacionalnih sudova. Sud se također mora, kada mu nacionalni sud uputi zahtjev za prethodnu odluku, držati tumačenja nacionalnog prava kako mu ga je iznio navedeni sud (vidjeti osobito presudu ČEZ, C‑115/08,
EU:C:2009:660
, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, ustaljena sudska praksa je da je u okviru postupka na temelju članka 267. UFEU‑a isključivo nacionalni sud, koji odlučuje o sporu i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, nadležan ocijeniti, imajući u vidu posebnosti predmeta, je li prethodna odluka nužna kako bi mogao donijeti svoju presudu kao i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenoga, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu obvezan donijeti odluku (vidjeti osobito presudu Carmen Media Group, C‑46/08,
EU:C:2010:505
, t. 75. i navedenu sudsku praksu).
Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo kada očito proizlazi da zatraženo tumačenje prava Unije nije ni u kakvom odnosu s činjenicama ili predmetom glavnog postupka, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su nužni za davanje korisnog odgovora na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu Carmen Media Group,
EU:C:2010:505
, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja ustvrditi da su tumačenja odredaba prava Unije koja je zatražio sud koji je postavio zahtjev očito povezana s predmetom sporova iz glavnog postupka jer se njima u biti želi saznati treba li navedene odredbe tumačiti u smislu da je njima protivna primjena nacionalnih odredaba o kojima je riječ u glavnom postupku, do koje je u predmetnom slučaju došlo u odnosu na Essent, i da takva tumačenja stoga mogu utjecati na ishod navedenih sporova.
Iz prethodnih razmatranja slijedi da prigovore koje su istaknuli VREG i dr. treba odbiti i da su zahtjevi za prethodnu odluku dopušteni.
Drugo pitanje
Sud koji je postavio zahtjev drugim pitanjem, koje valja ispitati na prvom mjestu, u biti pita treba li članak 5. Direktive 2001/77 tumačiti u smislu da mu je protivan nacionalni program potpore, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je određeno da nadležno regionalno regulatorno tijelo dodjeljuje certifikate, kojima je moguće trgovati, za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju i prema kojem su dobavljači električne energije dužni, pod prijetnjom administrativne novčane kazne, svake godine navedenom tijelu predati određeni broj takvih certifikata koji odgovara udjelu ukupne količine električne energije koju su isporučili u toj regiji, pri čemu tim dobavljačima nije dopušteno navedenu obvezu ispuniti tako da upotrijebe jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Unije ili iz trećih zemalja koje su stranke Sporazuma o EGP‑u.
Najprije, što se tiče pitanja suda koji je postavio zahtjev o tome je li članak 5. Direktive 2001/77 primjenjiv na Europski gospodarski prostor (EGP), a koje se odnosi samo na okolnosti predmeta C‑207/12 i C‑208/12, u točki 11. ove presude istaknuto je da je Odluka br. 102/2005, kojom je navedena direktiva uključena u Sporazum o EGP‑u, stupila na snagu 1. rujna 2006. U tim okolnostima i s obzirom na to da se oba predmeta odnose na odluke VREG‑a donesene 18. svibnja 2009., koje se odnose na novčane kazne za 2008. i 2009., treba ustvrditi da je navedeni članak mjerodavan
ratione temporis
u okviru navedenih predmeta.
Što se tiče stvarnog područja primjene članka 5., valja podsjetiti da je cilj navedene odredbe, kao što to proizlazi iz njegovog naslova i stavka 1., u biti osigurati da se podrijetlo zelene električne energije može dokazati jamstvom o podrijetlu.
Nacionalni programi potpore, preko kojih se proizvođačima zelene električne energije dodjeljuju izravne ili neizravne potpore i u okviru kojih se može, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 14. Direktive 2001/77, primjenjivati mehanizam zelenih certifikata, kao što je to slučaj programa potpore o kojem je riječ u glavnom postupku, obuhvaćeni su posebnom odredbom navedene direktive, to jest njezinim člankom 4.
Međutim, sadržaj navedenih članaka 4. i 5. ili uvodnih izjava Direktive 2001/77 ne upućuje na to da je zakonodavac Unije namjeravao uspostaviti poveznicu između jamstava o podrijetlu i nacionalnih programa potpore proizvodnji zelene električne energije.
U tom pogledu najprije treba uzeti u obzir da, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 14. i 15. te članka 4., cilj Direktive 2001/77 nije uspostavljanje okvira na razini Zajednice za nacionalne programe potpore, nego osiguravanje ispravnog funkcioniranja postojećih programa, tako da se očuva povjerenje ulagača dok ne bude uspostavljen takav okvir Zajednice.
Nadalje, u uvodnoj izjavi 10. Direktive 2001/77 pojašnjava se da programi za jamstvo o podrijetlu sami po sebi ne podrazumijevaju pravo na povlastice iz nacionalnih mehanizama potpore koji su uspostavljeni u različitim državama članicama. Konkretnije, što se tiče mehanizama potpore u okviru kojih se upotrebljavaju razmjenjivi zeleni certifikati, u uvodnoj izjavi 11. navedene direktive istaknuto je da je važno jasno razlikovati jamstva o podrijetlu od spomenutih certifikata.
Vezano uz svrhu jamstava o podrijetlu, u uvodnoj izjavi 10. Direktive 2001/77 navodi se da su ona potrebna kako bi se olakšala trgovina zelenom električnom energijom i povećala transparentnost za potrošače pri odabiru između takve električne energije i one proizvedene iz neobnovljivih izvora energije, dok se u članku 5. stavku 3. drugoj alineji navedene direktive pojašnjava da takva jamstva o podrijetlu imaju za cilj proizvođačima električne energije omogućiti da dokažu da je električna energija koju prodaju proizvedena iz obnovljivih izvora energije.
Osim toga, u skladu sa stavkom 4. navedenog članka 5., države članice trebale bi jamstva o podrijetlu uzajamno priznavati isključivo kao dokaz elemenata iz stavka 3. istog članka.
Pojašnjenja koja su iznesena u točkama 63. do 65. ove presude upućuju na to da zakonodavac Unije nije namjeravao državama članicama koje su se odlučile za program potpore koji primjenjuje zelene certifikate nametnuti da povlastice iz tog programa prošire na zelenu električnu energiju proizvedenu na području druge države članice (vidjeti analogijom presudu Ålands Vindkraft, C‑573/12,
EU:C:2014:2037
, t. 53. i 54.).
Konačno, u tom pogledu također treba voditi računa o tome da države članice, kao što to proizlazi iz članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2001/77, tumačenoga u vezi s njezinim prilogom, među ostalim moraju nacionalne okvirne ciljeve buduće potrošnje zelene električne energije odrediti uzimajući u obzir kao referentne vrijednosti, s jedne strane, „domaću proizvodnju“ zelene električne energije 1997. i, s druge strane, udio, izražen u postotku, za 1997. i 2010., zelene električne energije u bruto potrošnji električne energije, pri čemu se taj postotak izračunava na temelju „domaće proizvodnje“ zelene električne energije podijeljene bruto domaćom potrošnjom električne energije.
Slijedi da nacionalni mehanizmi potpore proizvođačima električne energije iz članka 4. Direktive 2001/77, čiji cilj je među ostalim da državama članicama pomognu u ispunjavanju tih nacionalnih okvirnih ciljeva, u načelu moraju dovesti do povećanja u domaćoj proizvodnji zelene električne energije. U uvodnoj izjavi 10. te direktive u tom se pogledu među ostalim navodi da se od države članice ne zahtijeva da prizna kupnju jamstva o podrijetlu iz druge države članice ili odgovarajuću kupnju električne energije kao doprinos ispunjenju obvezne nacionalne kvote.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Direktive 2001/77 treba tumačiti u smislu da mu nije protivan nacionalni program potpore, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je određeno da nadležno regionalno regulatorno tijelo dodjeljuje certifikate, kojima je moguće trgovati, za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju i prema kojem su dobavljači električne energije dužni, pod prijetnjom administrativne novčane kazne, svake godine navedenom tijelu predati određeni broj takvih certifikata koji odgovara udjelu ukupne količine električne energije koju su isporučili u toj regiji, pri čemu tim dobavljačima nije dopušteno navedenu obvezu ispuniti tako da upotrijebe jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Unije ili iz trećih zemalja članica EGP‑a.
Prvo pitanje
Najprije valja podsjetiti da se predmeti iz glavnog postupka odnose na odluke VREG‑a, koji je, između 15. travnja 2005. i 28. svibnja 2009., Essentu izrekao administrativne novčane kazne jer nije ispunio svoje obveze godišnje predaje zelenih certifikata. U tim okolnostima i s obzirom na to da je Ugovor iz Lisabona stupio na snagu tek 1. prosinca 2009., valja, u svrhu odgovora na nedoumicu iz prvog prethodnog pitanja, uzeti u obzir članke 28. i 30. UEZ‑a, a ne članke 34. i 36. UFEU‑a, na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev.
Stoga valja smatrati da navedeni sud prvim pitanjem u biti pita treba li članke 28. i 30. UEZ‑a te članke 11. i 13. Sporazuma o EGP‑u tumačiti u smislu da im je protivan nacionalni program potpore, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je određeno da nadležno regionalno regulatorno tijelo dodjeljuje certifikate, kojima je moguće trgovati, za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju i prema kojem su dobavljači električne energije dužni, pod prijetnjom administrativne novčane kazne, svake godine navedenom tijelu predati određeni broj takvih certifikata koji odgovara udjelu ukupne količine električne energije koju su isporučili u toj regiji, pri čemu tim dobavljačima nije dopušteno navedenu obvezu ispuniti tako da upotrijebe jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Unije ili iz trećih zemalja članica EGP‑a.
Osim toga, valja podsjetiti da je izričaj članaka 11. i 13. Sporazuma o EGP‑u gotovo identičan izričaju članaka 28. i 30. UEZ‑a, iz čega slijedi da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ta pravila treba tumačiti na isti način (vidjeti u tom smislu osobito presude Bellio F.lli, C‑286/02, EU:C:2004:212, t. 34. i 35. te Komisija/Portugal, C‑265/06,
EU:C:2008:210
, t. 30.). Prema tome, valja smatrati da su razmatranja iznesena u nastavku, koja se odnose na članke 28. i 30. UEZ‑a,
mutatis mutandis
primjenjiva na članke 11. i 13. Sporazuma o EGP‑u.
Postojanje ograničenja slobodnoga kretanja robe
– Argumentacija stranaka
S jedne strane, VREG i dr. te Komisija ističu da jamstva o podrijetlu nisu roba u smislu članaka 28. i 30. UEZ‑a. Komisija u tom pogledu tvrdi da je jedina svrha navedenih jamstava dokazati da je električna energija na koju se odnose „zelena“, pa su ona stoga samo akcesorne prirode i nisu zasebna roba.
Prema stajalištu VREG‑a i dr. činjenica da su takva jamstva u praksi ponekad predmet posebnih poslovnih transakcija, odvojenih od transakcija koje se odnose na električnu energiju, ne dovodi u pitanje njihovu akcesornu narav. Čak i u takvom slučaju jedina funkcija tih jamstava je omogućiti da se nekom kupcu određena količina električne energije proda kao zelena električna energija. Usto, zbog njihove nematerijalne naravi jamstva o podrijetlu ne mogu se kvalificirati kao „roba“ u smislu članka 28. UEZ‑a.
Nasuprot tome, Essent smatra da jamstva o podrijetlu treba smatrati takvom robom jer se u praksi njima raspolaže uz naplatu.
S druge strane, Essent i Komisija ističu da je, neovisno o pitanju treba li jamstva o podrijetlu kvalificirati kao roba u smislu članka 28. UEZ‑a, propis o kojem je riječ u glavnom postupku u svakom slučaju mjera s istovrsnim učinkom kao ograničenje uvoza same električne energije.
– Ocjena Suda
Iz ustaljene sudske praske Suda proizlazi da članak 28. UEZ‑a, time što zabranjuje mjere s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja uvoza, obuhvaća sve nacionalne mjere koje mogu izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno, ograničiti trgovinu unutar Zajednice (vidjeti osobito presude Dassonville, 8/74,
EU:C:1974:82
, t. 5. i PreussenElektra, C‑379/98,
EU:C:2001:160
, t. 69.).
Što se tiče, na prvom mjestu, pitanja mogu li se jamstva o podrijetlu poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku kvalificirati kao „roba“ u smislu članaka 23. i 28. UEZ‑a i je li u tom slučaju njihovo slobodno kretanje bilo ograničeno programom potpore poput onog u glavnom postupku, uvodno treba istaknuti da su takva jamstva instrumenti čije su samo postojanje, sadržaj, doseg i funkcije definirani Direktivom 2001/77.
U tom pogledu, iz točaka 63. do 65. ove presude proizlazi da je, u skladu s tom direktivom, svrha takvih instrumenata proizvođačima električne energije omogućiti da dokažu da je električna energija koju prodaju proizvedena iz obnovljivih izvora energije, olakšati trgovinu takvom električnom energijom i povećati transparentnost za potrošače pri odabiru između takve električne energije i one proizvedene iz neobnovljivih izvora energije. Međutim, oni sami po sebi ne podrazumijevaju pravo na povlastice iz mehanizama nacionalne potpore koji su uspostavljeni u različitim državama članicama, s obzirom na to da se navedena jamstva o podrijetlu u tom pogledu moraju među ostalim razlikovati od razmjenjivih zelenih certifikata koji se upotrebljavaju u okviru takvih mehanizama.
Prema tome slijedi da su jamstva o podrijetlu zamišljena kao akcesorni element, najprije, zelene električne energije koju proizvede neki proizvođač i, zatim, električne energije koju dobavljač prodaje potrošačima. S druge strane, slobodno kretanje takvih instrumenata između država članica, barem u svrhu koja im se nužno pripisuje u skladu s Direktivom 2001/77, nije ograničeno činjenicom da se nacionalnim programom potpore proizvodnji zelene energije u okviru kojeg se upotrebljavaju zeleni certifikati ne predviđa uzimanje u obzir navedenih instrumenata.
Kako bi se odgovorilo na ovo prethodno pitanje nije potrebno konačno riješiti pitanja iz točke 78. predmetne presude. Naime, dovoljno je ustvrditi da, čak i ako bi valjalo smatrati da su jamstva o podrijetlu poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku „roba“ u smislu članaka 23. i 28. UEZ‑a te da program potpore poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje njezinoga slobodnoga kretanja u smislu potonje odredbe, to u svakom slučaju ne mijenja činjenicu da bi navedeno ograničenje, s obzirom na razmatranja iz točaka 89. do 103. ove presude, bilo opravdano.
Što se tiče, na drugom mjestu, postojanja eventualnih ograničenja uvoza električne energije, treba istaknuti da premda se u odluci kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku ne navodi ništa o tome je li Essent kupio jamstva o podrijetlu o kojima je riječ u glavnom postupku u vezi sa stvarnom kupnjom i uvozom električne energije, može se pretpostaviti da je to zaista bio slučaj.
U tim okolnostima treba ustvrditi da propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku zaista može, na različitim osnovama, ograničiti, barem neizravno i potencijalno, uvoz električne energije, osobito zelene, podrijetlom iz drugih država članica (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 67. do 75.).
Naime, s jedne strane iz navedenih propisa proizlazi da su dobavljači električne energije, poput Essenta, na kraju predviđenog roka u godini dužni raspolagati određenom količinom zelenih certifikata u svrhu ispunjavanja svoje obvezne kvote, koja ovisi o ukupnoj količini električne energije koju isporuče.
Međutim, samo zeleni certifikati dodijeljeni u skladu s navedenim propisom mogu se upotrijebiti za ispunjavanje te obveze. Spomenuti dobavljači stoga u pravilu za električnu energiju koju uvoze moraju kupiti takve certifikate, a u protivnome su dužni platiti administrativnu novčanu kaznu. Takav propis prema tome može ograničiti uvoz električne energije podrijetlom iz drugih država članica (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 69. i 70. te navedenu sudsku praksu).
S druge strane, čini se da okolnost da proizvođači zelene električne energije imaju mogućnost prodati svoje zelene certifikate zajedno s električnom energijom koju proizvode u praksi može pridonijeti otvaranju pregovora i uspostavljanju ugovornih odnosa, u nekim slučajevima dugoročnih, u vezi s isporukom električne energije dobavljačima od strane takvih proizvođača, s obzirom na to da ti dobavljači na taj način mogu pribaviti i električnu energiju i zelene certifikate koji su im potrebni da ispune svoju obveznu kvotu.
Iz toga slijedi da je i u tom pogledu učinak programa potpore o kojemu je riječ u glavnom postupku, barem potencijalno, zaustavljanje uvoza električne energije podrijetlom iz drugih država članica (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 72. i 73. te navedenu sudsku praksu).
Iz gore navedenoga slijedi da propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku može ograničiti uvoz električne energije, osobito zelene, podrijetlom iz drugih država članica i da je, posljedično, mjera istovrsnog učinka kao količinska ograničenja uvoza u načelu nespojiva s obvezama prava Unije koje proizlaze iz članka 28. UEZ‑a, osim ako se taj propis može objektivno opravdati (vidjeti u tom smislu osobito presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 75. i navedenu sudsku praksu).
Moguća opravdanja
Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, nacionalni propis ili praksu koji su mjera istovrsnog učinka kakav imaju količinska ograničenja može se opravdati nekim od razloga u općem interesu nabrojenih u članku 30. UEZ‑a ili važnim razlozima. Nacionalna mjera mora i u jednom i u drugom slučaju, u skladu s načelom proporcionalnosti, biti prikladna za ostvarenje cilja kojemu teži i ne smije prelaziti ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti osobito presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
– Cilj promicanja uporabe obnovljivih izvora energije
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, nacionalne mjere koje mogu ograničiti trgovinu unutar Zajednice mogu se, među ostalim, opravdati važnim razlozima zaštite okoliša (vidjeti osobito presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 77. i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja podsjetiti da je uporaba obnovljivih izvora energije za proizvodnju električne energije, koju propis kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku nastoji promicati, korisna za zaštitu okoliša s obzirom na to da pridonosi smanjenju emisija stakleničkih plinova koji su među glavnim uzrocima klimatskih promjena protiv kojih su se Europska unija i njezine države članice obvezale boriti (vidjeti presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 78. i navedenu sudsku praksu).
Stoga, kao što je to među ostalim izričito navedeno u uvodnim izjavama 1. do 3. Direktive 2001/77, povećanje te uporabe, koje je među glavnim zadaćama Unije, važan je dio niza mjera koje su potrebne za postupanje u skladu s Kyotskim protokolom i ostvarenjem njegovih ciljeva (vidjeti u tom smislu osobito presudu IBV & Cie, C‑195/12,
EU:C:2013:598
, t. 56.).
Kao što je to Sud već utvrdio, cilj takvog povećanja uporabe obnovljivih izvora energije jest također zaštita zdravlja i života ljudi, životinja i biljaka, što su razlozi u općem interesu nabrojeni u članku 30. UEZ‑a (vidjeti presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 80. i navedenu sudsku praksu).
Kao što je to istaknuto među ostalim u članku 4. stavku 1. Direktive 2001/77, nacionalni mehanizmi potpore proizvodnji zelene električne energije mogu doprinijeti ostvarenju ciljeva navedenih u članku 6. i članku 174. stavku 1. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu presudu IBV & Cie,
EU:C:2013:598
, t. 59.).
S obzirom na prethodna razmatranja, treba ustvrditi da je ciljem promicanja uporabe obnovljivih izvora energije za proizvodnju električne energije, poput onog kojem se teži u propisu o kojem je riječ u glavnom postupku, u načelu moguće opravdati eventualne prepreke slobodnom kretanju robe.
– Proporcionalnost
Kao što je to bilo navedeno u točki 89. ove presude, spomenuti propis, kako bi mogao biti opravdan, treba svejedno ispuniti zahtjeve koji proizlaze iz načela proporcionalnosti, to jest njime mora biti moguće ispuniti zakoniti cilj kojem teži i on mora biti za to nužan.
U tom pogledu, što se tiče, na prvom mjestu, činjenice da se za ispunjenje obvezne kvote mogu upotrijebiti samo zeleni certifikati dodijeljeni u skladu s navedenim propisom za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju, a ne jamstva o podrijetlu koja se odnose na zelenu električnu energiju proizvedenu u drugim državama članicama, treba ustvrditi da se, osobito s obzirom na to da nacionalni programi potpore zelenoj električnoj energiji u pravu Unije nisu usklađeni, takvo isključenje samo po sebi može smatrati potrebnim za ostvarenje zakonitog cilja kojem se u predmetnom slučaju teži, a koji se odnosi na promicanje povećanja uporabe obnovljivih izvora energije u proizvodnji električne energije (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 92. do 94.).
Kao prvo, okolnost da je neki nacionalni program potpore osmišljen na način da izravno više pridonosi proizvodnji zelene električne energije nego njezinoj potrošnji može se osobito objasniti s obzirom na okolnost da se činjenica da je električna energija zelena tiče samo načina njezine proizvodnje i da se stoga ciljevi zaštite okoliša koji odgovaraju smanjenju emisija stakleničkih plinova mogu učinkovito ostvariti ponajprije u stadiju proizvodnje (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 95.).
Osim toga, treba podsjetiti da, suprotno Essentovim tvrdnjama i u skladu s razmatranjima iz točaka 67. i 68. ove presude, iz članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2001/77, tumačenoga u vezi s njezinim prilogom, u tom pogledu slijedi da je zakonodavac Unije različitim državama članicama dopustio da odrede nacionalne okvirne ciljeve glede domaće proizvodnje zelene električne energije.
Kao drugo, kad je riječ o činjenici da program potpore o kojemu je riječ u glavnom postupku nije osmišljen na način da također pogoduje proizvodnji zelene električne energije smještenoj na području drugih država članica, među ostalim tako da uzima u obzir jamstva o podrijetlu koja se odnose na tu električnu energiju, valja primijetiti da se polazišta, potencijali obnovljive energije i energetske mješavine svake države članice razlikuju (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 98.).
Osim toga, kao što je to zakonodavac Unije istaknuo u uvodnoj izjavi 14. Direktive 2001/77, jedan od važnih načina za postizanje cilja navedene direktive jest osiguranje ispravnog funkcioniranja mehanizama potpore obnovljivim izvorima energije na nacionalnoj razini (vidjeti u tom smislu presudu IBV & Cie,
EU:C:2013:598
, t. 57.).
U tu svrhu važno je da države članice mogu nadzirati učinke i troškove tih programa u skladu s njihovim potencijalom, a da pritom sačuvaju povjerenje ulagača (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 99.).
Imajući u vidu gore navedeno, ne proizlazi da je samim time što su pogodnosti programa potpore koji primjenjuje zelene certifikate, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, ograničene samo na zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije te se odbijaju uzeti u obzir jamstva o podrijetlu koja se odnose na električnu energiju proizvedenu u drugim državama članicama u svrhu ispunjavanja obvezne kvote došlo do povrede načela proporcionalnosti (vidjeti analogijom presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 104.).
Međutim, potrebno je, na drugom mjestu, ispitati može li se s obzirom na druge značajke propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, koje navodi sud koji je uputio zahtjev, sagledane zajedno s ograničenjem o kojem se upravo raspravljalo, zaključiti da, razmatran u cjelini, taj propis ispunjava zahtjeve koji proizlaze iz načela proporcionalnosti.
Naime, u tom pogledu treba podsjetiti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je posebna značajka tog propisa obveza dobavljača da svake godine drže i nadležnom regulatornom tijelu predaju određenu količinu zelenih certifikata koja odgovara udjelu električne energije koju su isporučili, a u protivnome su dužni platiti administrativnu novčanu kaznu.
Iz spomenutog propisa stoga proizlazi da će u slučaju uvoza zelene električne energije podrijetlom iz drugih država članica za trgovanje ili njezinu potrošnju dobavljači u pitanju u pravilu morati kupiti zelene certifikate u skladu s količinom tako uvezene električne energije.
U pogledu tih razmatranja važno je kao prvo istaknuti da je cilj nacionalnog programa potpore koji primjenjuje zelene certifikate, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, osobito osigurati da dodatne troškove proizvodnje zelene električne energije izravno snosi tržište odnosno dobavljači električne energije koji moraju ispuniti obveznu kvotu i, naposljetku, potrošači.
Takvim odabirom država članica ne prelazi marginu prosudbe kojom raspolaže u ostvarivanju legitimnog cilja koji teži povećanju proizvodnje zelene električne energije (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 109. i 110.)
Kao drugo, valja primijetiti da, za razliku od, primjerice, potpore ulaganju, takva vrsta programa ima za cilj poduprijeti rad postrojenja za proizvodnju zelene električne energije jednom kada su u funkciji. U tom je pogledu smisao obvezne kvote osobito jamčiti proizvođačima zelene električne energije potražnju za certifikatima koji su im dodijeljeni i time olakšati prodaju zelene energije koju proizvode po cijeni višoj od tržišne cijene konvencionalne energije.
Stoga se čini da se ne može dovesti u sumnju poticajni učinak koji takav program ima na proizvođače električne energije općenito, a osobito na one koji su istodobno proizvođači i dobavljači, da povećaju proizvodnju zelene električne energije, a time ni mogućnost tog programa da postigne u ovom slučaju namjeravani legitimni cilj (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 111. i 112.).
Međutim, kao treće valja istaknuti da je za dobro funkcioniranje takvog programa nužno postojanje tržišnih mehanizama koji operaterima kojima je nametnuta obvezna kvota i koji još ne raspolažu certifikatima potrebnima za ispunjenje spomenute obveze mogu omogućiti da te certifikate nabave na učinkovit način i pod poštenim uvjetima (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 113.).
Stoga je važno da se uvedu mehanizmi koji osiguravaju uspostavljanje pravog tržišta zelenih certifikata na kojem se ponuda i potražnja stvarno mogu spojiti i uravnotežiti, tako da je dobavljačima i zainteresiranim korisnicima stvarno omogućeno da na njemu nabave certifikate pod poštenim uvjetima (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 114.).
Što se tiče okolnosti da su dobavljači koji ne ispune obveznu kvotu koja im je nametnuta, kao što je to Essent u predmetima iz glavnog postupka, dužni platiti administrativnu novčanu kaznu, treba navesti sljedeće.
Iako se nametanje takve novčane kazne, doduše, može smatrati nužnim za poticanje, s jedne strane, proizvođača da povećaju svoju proizvodnju zelene električne energije i, s druge strane, operatora koji su podvrgnuti obveznoj kvoti da pristupe stvarnoj kupnji potrebnih zelenih certifikata, načini utvrđivanja te novčane kazne i njezin iznos ipak ne smiju prelaziti ono što je nužno za ostvarivanje takvih poticajnih svrha, pri čemu u tom pogledu osobito valja izbjegavati prekomjerno kažnjavanje dotičnih operatora (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 116.). Nacionalni sud je dužan, ako je to potrebno, provjeriti je li to slučaj kada je riječ o administrativnim novčanim kaznama o kojima se radi u glavnim predmetima.
Konačno, kao četvrto, valja istaknuti da ako postoji tržište zelenih certifikata koje ispunjava uvjete navedene u točkama 111. i 112. ove presude, na kojem operateri koji su uvezli električnu energiju podrijetlom iz drugih država članica pod pravednim uvjetima stvarno mogu nabaviti certifikate, činjenica da je proizvođačima zelene električne energije dopušteno dobavljačima podvrgnutima obveznoj kvoti istodobno prodavati električnu energiju i certifikate ne znači da taj propis prelazi ono što je nužno za ostvarivanje cilja povećanja proizvodnje zelene električne energije. Naime, čini se da činjenica da postoji takva mogućnost ima dodatan poticajni učinak na proizvođače da povećaju svoju proizvodnju zelene električne energije (vidjeti u tom smislu presudu Ålands Vindkraft,
EU:C:2014:2037
, t. 118.).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članke 28. i 30. UEZ‑a te članke 11. i 13. Sporazuma o EGP‑u treba tumačiti u smislu da im nije protivan nacionalni program potpore, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je određeno da nadležno regionalno regulatorno tijelo dodjeljuje certifikate, kojima je moguće trgovati, za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju i prema kojem su dobavljači električne energije dužni, pod prijetnjom administrativne novčane kazne, svake godine navedenom tijelu predati određeni broj takvih certifikata koji odgovara udjelu ukupne količine električne energije koju su isporučili u toj regiji, pri čemu tim dobavljačima nije dopušteno navedenu obvezu ispuniti tako da upotrijebe jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Unije ili iz trećih zemalja članica EGP‑a, pod uvjetom da:
—
postoje mehanizmi koji osiguravaju uspostavljanje pravog tržišta certifikata na kojem se ponuda i potražnja stvarno mogu spojiti i uravnotežiti, tako da je dobavljačima i zainteresiranim korisnicima stvarno omogućeno da na njemu nabave certifikate pod poštenim uvjetima;
—
način izračuna i iznos administrativne novčane kazne koju moraju platiti dobavljači koji nisu ispunili tu obvezu utvrđeni su tako da ne prelaze ono što je nužno u svrhu poticanja proizvođača da stvarno povećaju svoju proizvodnju zelene električne energije i dobavljača podvrgnutih navedenoj obvezi da pristupe stvarnoj kupnji potrebnih certifikata, pri čemu osobito valja izbjegavati prekomjerno kažnjavanje spomenutih dobavljača.
Treće pitanje
Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem u biti pita treba li pravila o zabrani diskriminacije, sadržana u članku 18. UFEU‑a, članku 4. Sporazuma o EGP‑u i članku 3. Direktive 2003/54, tumačiti u smislu da im je protivan nacionalni program potpore, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je određeno da nadležno regionalno regulatorno tijelo dodjeljuje certifikate, kojima je moguće trgovati, za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju i prema kojem su dobavljači električne energije dužni, pod prijetnjom administrativne novčane kazne, svake godine navedenom tijelu predati određeni broj takvih certifikata koji odgovara udjelu ukupne količine električne energije koju su isporučili u toj regiji, pri čemu tim dobavljačima nije dopušteno navedenu obvezu ispuniti tako da upotrijebe jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Unije ili iz trećih zemalja članica EGP‑a.
Što se tiče, najprije, članka 18. UFEU‑a, u njemu je određeno da je unutar područja primjene Ugovorâ i ne dovodeći u pitanje nijednu njegovu posebnu odredbu zabranjena svaka diskriminacija na temelju državljanstva.
Valja istaknuti da nacionalni sud u svojem zahtjevu za prethodnu odluku ne objašnjava na koji način bi program poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku mogao dovesti do razlike u postupanju koja bi predstavljala diskriminaciju na temelju državljanstva ni na osnovi čega bi takvu razliku u postupanju, ako bi bila utvrđena, trebalo razlikovati od one koja se odnosi na jamstva o podrijetlu i uvoz električne energije podrijetlom iz drugih država članica, koja je već obuhvaćena prvim prethodnim pitanjem.
Osim toga, u vezi s glavnim predmetima valja podsjetiti da Essent osporava činjenicu da njemu, u svojstvu dobavljača električne energije, nije dopušteno upotrijebiti jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Unije i EGP‑a u svrhu ispunjenja svoje obvezne kvote u skladu s nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku.
Međutim, u tom pogledu treba ustvrditi da se obvezna kvota o kojoj je riječ u glavnom postupku primjenjuje na sve dobavljače električne energije koji posluju u Regiji Flandriji, neovisno o njihovoj državnoj pripadnosti. Isto tako, činjenica da spomenuti dobavljači ne smiju upotrebljavati jamstva o podrijetlu umjesto zelenih certifikata odnosi se na sve dobavljače, neovisno o njihovoj državnoj pripadnosti.
Što se tiče proizvođača električne energije, osim činjenice da oni nisu podvrgnuti obveznoj kvoti, treba podsjetiti da okolnost da bi električna energija koja se proizvodi u drugim državama članicama mogla biti predmet različitog postupanja i da bi njezin uvoz u Regiju Flandriju mogao biti ograničen ulazi u područje primjene članka 34. UFEU‑a te je stoga bila u potpunosti obuhvaćena navedenim člankom u okviru ispitivanja prvog pitanja.
Nadalje, što se tiče članka 4. Sporazuma o EGP‑u, čiji je izričaj gotovo identičan izričaju članka 18. UFEU‑a, iz sudske prakse navedene u točki 72. ove presude proizlazi da treba primijeniti jednaku ocjenu kao i onu koja je izvedena gore u vezi s člankom 18., što znači da nema osnove ni za primjenu navedenog članka 4. na situacije poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.
Konačno, u vezi s člankom 3. Direktive 2003/54 i kada je riječ, na prvom mjestu, o nedoumici sadržanoj u trećem pitanju postavljenom u predmetima C‑207/12 i C‑208/12 glede toga je li navedena odredba primjenjiva na EGP, treba podsjetiti da je Odluka br. 146/2005 kojom je navedena direktiva uključena u Sporazum o EGP‑u stupila na snagu 1. lipnja 2007. U tim okolnostima i s obzirom na činjenicu da se ta dva predmeta odnose na odluke VREG‑a od 18. svibnja 2009. te se tiču novčanih kazni izrečenih za 2008. i 2009., treba ustvrditi da je navedeni članak 3. mjerodavan
ratione temporis
u okviru navedenih predmeta.
Na drugom mjestu, valja istaknuti da premda se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi na članak 3. Direktive 2003/54, iz objašnjenja sadržanoga u odluci kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku, iznesenoga u drugoj rečenici točke 40. ove presude, jasno je da to pitanje treba tumačiti kao da se ono odnosi na stavak 1. navedene odredbe.
Na trećem mjestu, treba podsjetiti da je u članku 3. stavku 1. Direktive 2003/54 među ostalim propisano da države članice ne smiju diskriminirati u pogledu prava ili obveza elektroenergetskih poduzeća.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev u predmetnom slučaju nije pružio nikakva objašnjenja u pogledu elemenata koji bi u okviru ovih predmeta, prema njegovom mišljenju, mogli predstavljati diskriminaciju u smislu navedene odredbe.
U tom pogledu valja međutim podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, sudovi koji upućuju zahtjev za prethodnu odluku moraju navesti konkretne razloge zbog kojih se pojavilo pitanje o tumačenju određenih odredaba prava Unije i zbog kojih smatraju da je Sudu potrebno postaviti prethodno pitanje (vidjeti osobito rješenje BVBA De Backer, C‑234/05,
EU:C:2005:662
, t. 9. i navedenu sudsku praksu).
U tim uvjetima, Sud ne može sudu koji je uputio zahtjev dati daljnje smjernice, osim onog što je već izneseno u točkama 120. i 121. ove presude, to jest da nije jasno na osnovi čega je u okviru glavnih predmeta došlo do diskriminacije u odnosu na Essent glede njegovih prava i obveza u svojstvu dobavljača na tržištu električne energije.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da pravila o zabrani diskriminacije sadržana u članku 18. UFEU‑a, članku 4. Sporazuma o EGP‑u i članku 3. stavku 1. Direktive 2003/54 treba tumačiti u smislu da im nije protivan nacionalni program potpore, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je određeno da nadležno regionalno regulatorno tijelo dodjeljuje certifikate, kojima je moguće trgovati, za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju i prema kojem su dobavljači električne energije dužni, pod prijetnjom administrativne novčane kazne, svake godine navedenom tijelu predati određeni broj takvih certifikata koji odgovara udjelu ukupne količine električne energije koju su isporučili u toj regiji, pri čemu tim dobavljačima nije dopušteno navedenu obvezu ispuniti tako da upotrijebe jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Unije ili iz trećih zemalja članica EGP‑a.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 5. Direktive 2001/77/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. rujna 2001. o promicanju električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije na unutarnjem tržištu električne energije treba tumačiti u smislu da mu nije protivan nacionalni program potpore, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je određeno da nadležno regionalno regulatorno tijelo dodjeljuje certifikate, kojima je moguće trgovati, za zelenu električnu energiju proizvedenu na području regije u pitanju i prema kojem su dobavljači električne energije dužni, pod prijetnjom administrativne novčane kazne, svake godine navedenom tijelu predati određeni broj takvih certifikata koji odgovara udjelu ukupne količine električne energije koju su isporučili u toj regiji, pri čemu tim dobavljačima nije dopušteno navedenu obvezu ispuniti tako da upotrijebe jamstva o podrijetlu iz drugih država članica Europske unije ili iz trećih zemalja članica Europskoga gospodarskog prostora.

2.
Članke 28. i 30. UEZ‑a kao i članke 11. i 13. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. treba tumačiti u smislu da im nije protivan nacionalni program potpore poput onog opisanog u točki 1. ove izreke, pod uvjetom da:
—
postoje mehanizmi koji osiguravaju uspostavljanje pravog tržišta certifikata na kojem se ponuda i potražnja stvarno mogu spojiti i uravnotežiti, tako da je dobavljačima i zainteresiranim korisnicima stvarno omogućeno da na njemu nabave certifikate pod poštenim uvjetima;
—
način izračuna i iznos administrativne novčane kazne koju moraju platiti dobavljači koji nisu ispunili obvezu navedenu u točki 1. ove izreke utvrđeni su tako da ne prelaze ono što je nužno u svrhu poticanja proizvođača da stvarno povećaju svoju proizvodnju električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije i dobavljača podvrgnutih navedenoj obvezi da pristupe stvarnoj kupnji potrebnih certifikata, pri čemu osobito valja izbjegavati prekomjerno kažnjavanje spomenutih dobavljača.

3.
Pravila o zabrani diskriminacije sadržana u članku 18. UFEU‑a, članku 4. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. i članku 3. stavku 1. Direktive 2003/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 96/92/EZ treba tumačiti u smislu da im nije protivan nacionalni program potpore poput onog opisanog u točki 1. ove izreke.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski