CELEX: 62006TJ0385
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Vara un vara sakausējumu savienotājelementu nozare
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vienots un turpināts parkāpums
Līdzdalība pārkāpumā

Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Ar 2006. gada 20. septembra Lēmumu C(2006) 4180 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta Nr. COMP/F‑1/38.121
– Fitingi [Savienotājelementi]) (kopsavilkums – OV 2007, L 283, 63. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas
Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka vairāki uzņēmumi bija pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas
zonu (EEZ) 53. pantu, dažādos periodos laikposmā no 1988. gada 31. decembra līdz 2004. gada 1. aprīlim piedaloties vienotā,
kompleksā un turpinātā Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumā, kas izpaudās kā pret konkurenci vērstu nolīgumu un saskaņotu
darbību kopums vara un vara sakausējumu savienotājelementu tirgū EEZ teritorijā. Pārkāpuma elementi bija cenu noteikšana,
vienošanās par cenu sarakstiem, atlaidēm un atmaksājumiem un par cenu paaugstināšanas mehānismiem, valsts tirgu un klientu
sadale un citas komerciālas informācijas apmaiņa, kā arī piedalīšanās regulārās sanāksmēs un citu kontaktu uzturēšana nolūkā
atvieglot pārkāpuma izdarīšanu.
Prasītājas
Aalberts Industries NV
(turpmāk tekstā – “
Aalberts
”),
Comap SA
, agrāk –
Aquatis France SAS
(turpmāk tekstā – “
Aquatis
”), un
Simplex Armaturen + Fittings Gmbh & Co.KG
(turpmāk tekstā – “
Simplex
”) ir vienas no apstrīdētā lēmuma adresātiem.

Aalbert
ir starptautiska ražošanas sabiedrību grupas, kuras akcijas tiek kotētas Amsterdamas (Nīderlande) biržā
Euronext
, mātes sabiedrība. Tā tieši vai netieši kontrolē vairāku sabiedrību, kas darbojas savienotājelementu ražošanas vai izplatīšanas
nozarē, pamatkapitālu. 2002. gada 30. augustā
Aalberts
ieguva pilnībā visu sabiedrības
IMI plc
darbību savienotājelementu ražošanas un izplatīšanas jomā, lai gan tā bija apvienota “Yorkshire Fittings Group” ietvaros.
Šis darījums galvenokārt ietvēra visu sabiedrības
Raccord Orléanais SA
(kas vēlāk kļuva par
Aquatis
) un sabiedrības
R. Woeste & Co. Yorkshire GmbH
(kas vēlāk kļuva par
Simplex
) akciju iegūšanu. Šie abi uzņēmumi tika integrēti vienā no diviem grupas
Aalberts
galvenajiem darbības veidiem, proti, fluīdu kontrole.
2006. gada martā
Comap
, kas ir viena no apstrīdētā lēmuma adresātiem sakarā ar tās piedalīšanos pārkāpumā, ko kontrolēja
Legris Industries SA
, un prasītāja lietā T‑377/06, tika nodota sabiedrību grupai
Aalberts
. Ar 2007. gada 16. aprīļa vēstuli Vispārējā tiesa tika informēta par faktu, ka visi
Aquatis
aktīvi un pasīvi ir nodoti
Comap
un ka
Aquatis
ir beigusi pastāvēt kā juridiska persona. Lai nodrošinātu atsauču uz
Aquatis
vienādošanu ar atsaucēm, kas attiecībā uz to ir veiktas apstrīdētajā lēmumā, šajā spriedumā arī tiks veiktas atsauces uz
Aquatis
.
2001. gada 9. janvārī
Mueller Industries Inc.
, kas ir cits vara savienotājelementu ražotājs, informēja Komisiju par aizliegto vienošanos savienotājelementu nozarē un citās
saistītajās nozarēs vara cauruļu tirgū un par savu vēlmi sadarboties atbilstoši Komisijas Paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu
vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums
par sadarbību”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 114. apsvērums).
Izmeklēšanas, kas attiecas uz vara caurulēm un savienotājelementiem, ietvaros Komisija 2001. gada 22. un 23. martā saskaņā
ar Padomes 1962. gada 6. februāra Pirmās regulas Nr. 17 par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. panta
3. punktu veica iepriekš neizziņotas pārbaudes vairāku uzņēmumu telpās, tostarp sabiedrībā
IMI
, kas tolaik bija
Raccord Orléanais SA
un
R. Woeste & Co. Yorkshire GmbH
mātes sabiedrība (apstrīdētā lēmuma preambulas 119. apsvērums).
Pēc šīm pirmajām pārbaudēm Komisija 2001. gada aprīlī sadalīja savu izmeklēšanu attiecībā uz vara caurulēm trijās atsevišķās
procedūrās, proti, procedūrā attiecībā uz lietu Nr. COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules), procedūrā attiecībā uz lietu
Nr. COMP/F‑1/38.121 (Savienotājelementi) un procedūrā attiecībā uz lietu Nr. COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules) (apstrīdētā
lēmuma preambulas 120. apsvērums).
2001. gada 24. un 25. aprīlī Komisija veica turpmākas neizziņotas pārbaudes
Delta plc
– sabiedrības, kas vadīja starptautisko inženierijas uzņēmumu grupu, kuras nodaļā “Inženierija” ietilpa vairāki savienotājelementu
ražotāji, – telpās. Šīs pārbaudes attiecās vienīgi uz savienotājelementiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 121. apsvērums).
Kopš 2002. gada februāra/marta Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu un pēc tam saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra
Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.),
18. pantu nosūtīja attiecīgajām pusēm vairākus informācijas pieprasījumus (apstrīdētā lēmuma preambulas 122. apsvērums).
2003. gada septembrī
IMI
iesniedza lūgumu piemērot tai 1996. gada paziņojumu par sadarbību. Šim lūgumam sekoja
Delta
grupas lūgums (2004. gada marts) un
FRA.BO SpA
lūgums (2004. gada jūlijs). Pēdējo lūgumu par iecietības režīma piemērošanu 2005. gada maijā iesniedza
Advanced Fluid Connections plc
(turpmāk tekstā – “
AFC
”).
FRA.BO
tostarp iesniedza informāciju, kas piesaistīja Komisijas uzmanību faktam, ka pārkāpums tika turpināts periodā no 2001. līdz
2004. gadam, t.i., pēc Komisijas pārbaudēm (apstrīdētā lēmuma preambulas 115.–118. apsvērums).
2005. gada 22. septembrī Komisija lietas Nr. COMP/F‑1/38.121 (Savienotājelementi) ietvaros uzsāka pārkāpuma izmeklēšanas procedūru
un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tostarp tika izziņots prasītājām (apstrīdētā lēmuma preambulas 123. un 124. apsvērums).
2006. gada 20. septembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija konstatēja, ka prasītājas bija piedalījušās pārkāpumā šādos laika periodos:
–
Aalberts
– no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada 1. aprīlim;
–
Aquatis
un
Simplex
– no 1991. gada 31. janvāra līdz 2001. gada 22. martam kā
IMI
grupas sabiedrības un no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada 1. aprīlim kā
Aalberts
grupas sabiedrības.
Par šo pārkāpumu Komisija apstrīdētā lēmuma 2. panta a) un b) punktā uzlika prasītājām šādus naudas sodus:
“a)      [
Aalberts
]: EUR 100,80 miljoni,
no tiem solidāri ar:
[
Aquatis
]: EUR 55,15 miljoni un
[
Simplex
]: EUR 55,15 miljoni.
b)      1. [
IMI
] solidāri ar
IMI Kynoch Ltd
: EUR 48,30 miljoni,
no tiem solidāri ar:
[..]
[
Aquatis
]: EUR 48,30 miljoni, un
[
Simplex
]: EUR 48,30 miljoni.
2. [
Aquatis
] un [
Simplex
] ir solidāri atbildīgas par papildu summu: EUR 2,04 miljoni.”
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 3. pantu tā 1. pantā norādītajiem uzņēmumiem bija nekavējoties jāizbeidz pārkāpums, ja tie vēl
to nebija izdarījuši, un nākotnē jāatturās no jebkādas 1. pantā aprakstītās darbības vai rīcības, kā arī no jebkādas darbības
vai rīcības ar identisku vai līdzīgu mērķi vai sekām.
Lai noteiktu katram uzņēmumam piemērojamā naudas soda apmēru, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi metodi, kas paredzēta
Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu
(OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”).
Vispirms attiecībā uz naudas soda sākumsummas noteikšanu atbilstoši pārkāpuma smagumam Komisija ir kvalificējusi pārkāpumu
kā sevišķi smagu pārkāpumu tā rakstura un ģeogrāfiskā apjoma dēļ (apstrīdētā lēmuma preambulas 755. apsvērums).
Turpinājumā, uzskatot, ka pastāv ievērojamas atšķirības starp attiecīgajiem uzņēmumiem, Komisija ir piemērojusi atšķirīgu
attieksmi, šajā nolūkā pamatojoties uz šo uzņēmumu relatīvo nozīmi konkrētajā tirgū, kas nosakāma pēc to tirgus daļām. Uz
šī pamata tā ir iedalījusi attiecīgos uzņēmumus sešās kategorijās, pamatojoties uz to attiecīgajām daļām no apgrozījuma, ko
katrs no uzņēmumiem realizējis, izmantojot šajā tiesvedībā aplūkojamo produktu, EEZ teritorijā 2000. gadā, izņemot
Aalberts
un
AFC
, attiecībā uz kurām tā ir ņēmusi vērā 2003. gadu (apstrīdētā lēmuma preambulas 758. apsvērums).

Aalberts
tika klasificēta pirmajā kategorijā, kurai naudas soda sākumsumma ir noteikta EUR 60 miljonu apmērā, turpretim
IMI
tika klasificēta sestajā kategorijā, kurai naudas soda sākumsumma tika noteikta EUR 46 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma
preambulas 765. apsvērums).
Pēc tam Komisija palielināja katram attiecīgajam uzņēmumam piemērojamā naudas soda sākumsummu par 10 % par katru līdzdalības
aizliegtās vienošanās īstenošanā gadu un, attiecīgā gadījumā, par 5 % par katru periodu, kas ilga no sešiem mēnešiem līdz
gadam. Attiecībā uz periodu no 1988. gada 31. decembra līdz 1991. gada 31. janvārim Komisija, ņemot vērā aizliegtās vienošanās
ierobežoto ģeogrāfisko apjomu šajā laika periodā, uzskatīja par atbilstošu palielināt naudas sodu par 5 % par gadu (apstrīdētā
lēmuma preambulas 775. apsvērums).
Visbeidzot līdzdalības pārkāpumā turpināšana pēc Komisijas pārbaudēm, proti, laika periodā no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada
1. aprīlim, tika uzskatīta par atbildību pastiprinošu apstākli, kas attaisno prasītajām noteiktā naudas soda sākumsummas palielināšanu
par 60 % (apstrīdētā lēmuma preambulas 779. un 782. apsvērums).

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 14. decembrī,
prasītājas cēla šo prasību.
Vispārējā tiesa (astotā palāta), pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko
pasākumu ietvaros lūdza Komisiju iesniegt atsevišķus dokumentus, ko tā izdarīja noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas tiesas
sēdē 2010. gada 2. februārī.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, 2. panta a) punktu un b) punkta 2. punktu un 3. pantu daļā, kurā tie attiecas uz prasītājām;
–        pakārtoti, būtiski samazināt tām noteikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājas izvirza piecus pamatus, apgalvojot attiecīgi, ka:
–
Aalberts
kā mātes sabiedrības atzīšana par atbildīgu pārkāpumā ir prettiesiska;
–        nav noticis EKL 81. panta pārkāpums;
–        nav notikusi piedalīšanās apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītajā vienotajā, kompleksajā un turpinātajā pārkāpumā;
–        ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts un 1998. gada pamatnostādnes;
–        ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 2. pants un Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu
saskaņā ar [EKL] 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.), 11. panta 2. punkts.
Izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms izvērtēt otro un trešo pamatu.

Par otro pamatu – EKL 81. panta pārkāpuma neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka Komisija no tiesību viedokļa nav pietiekami pierādījusi, ka
Aquatis
un
Simplex
kontakti ar to konkurentiem, uz kuriem Komisija ir pamatojusies apstrīdētajā lēmumā, ir EKL 81. panta pārkāpums.
Šajā ziņā prasītājas vispirms atzīmē, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā ietvertais konstatējums par
Aquatis
šķietamo dalību pārkāpumā periodā no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada 1. aprīlim ir pamatots vienīgi ar tās dalību piecās
Fédération française des négociants en appareils sanitaires, chauffage, climatisation et canalisations
[Francijas Sanitāro, apkures, gaisa kondicionēšanas un kanalizācijas iekārtu tirgotāju asociācijas] (
FNAS
) Loģistikas komitejas sanāksmēs, kas notika laikā no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada 20. janvārim, un vienā 2004. gada
16. februāra telefonkonferencē, kas arī esot notikusi
FNAS
ietvaros.
Pirmkārt, tās uzsver, ka
FNAS
Loģistikas komitejas sanāksmes tika organizētas pēc Francijas vairumtirgotāju lūguma, kuri bija pauduši vēlmi piedāvāt saviem
klientiem mazāku skaitu sanitārtehnikas preču vienā iesaiņojumā, kas radītu papildu izmaksas un attiecīgi preču cenu paaugstināšanu.
Papildus tehniskajiem jautājumiem par jauna iesaiņojuma ieviešanu un ar to saistītajiem organizatoriskajiem jautājumiem šajās
sanāksmēs tika arī apspriesti finanšu jautājumi saistībā ar santehnikas preču jauno iesaiņojumu. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija,
šīm sanāksmēm neesot bijis pret konkurenci vērsts mērķis. Prasītājas uzskata, ka tas pats attiecas uz
AFC
apsvērumiem tās lūguma par iecietību kontekstā.
Otrkārt, prasītājas ne vien uzsver faktu, ka Komisijas izvirzītie pierādījumi, lai pamatotu savu secinājumu par to, ka eksistē
pret konkurenci vērsts nolīgums, ir sanāksmju protokoli, kurus sagatavojis
FNAS
Loģistikas komitejas pārstāvis un kurus nav parakstījuši sabiedrību, kas piedalījās šajās sanāksmēs, pārstāvji, bet apstrīd
arī Komisijas veikto to interpretāciju.
Tās uzskata, ka no minētajiem protokoliem izriet, ka
FNAS
Loģistikas komitejas darba grupas ietvaros veiktās viedokļu apmaiņas rezultātā nav ticis noslēgts nolīgums un nav notikusi
nekāda apmaiņa ar konfidenciālu informāciju.
Attiecībā uz
Simplex
prasītājas norāda, ka šķietamā dalība pārkāpumā laikā no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada 1. aprīlim ir pamatota vienīgi
ar diviem notikumiem, proti, 2004. gada 25. februāra telefonsarunu ar
FRA.BO
un viedokļu apmaiņu Esenes [
Essen
] (Vācija) gadatirgū 2004. gada 18. martā.
Attiecībā, pirmkārt, uz telefona sarunu starp
P
. kundzi (
FRA.BO
) un
W
. kungu (
Simplex
) prasītājas norāda, ka vienīgais šī perioda dokuments, ko Komisija izvirza pret
Simplex
, ir divas piezīmes, kas veiktas
P
. kundzes darba plānotājā 2004. gada 25. februārī. Šīs piezīmes esot neskaidras un neļauj no tām izdarīt nekādus secinājumus.
Minēto piezīmju, kā arī
FRA.BO
paskaidrojumu neskaidrība esot bijusi par pamatu Komisijas secinājumam apstrīdētā lēmuma preambulas 511. apsvērumā, ka cenu
paaugstināšanu ir apstiprinājis
Simplex
neatkarīgs importētājs (
D
. kungs). Šāda interpretācija nozīmējot, ka
W
. kungs 2004. gada 25. februārī ir informējis
P
. kundzi, ka
D
. kungs ir nolēmis no 2004. gada 1. marta paaugstināt savas cenas par 5 %. Tā kā šajā gadījumā tas tā esot noticis, tirgū
jau esot tikusi izplatīta informācija par
D
. kunga, nevis prasītāju tirdzniecības politiku. Komisijas alternatīvais izskaidrojums, kas izklāstīts iebildumu rakstā, proti,
ka izteiciens “apstiprinājis [
D
. kungs]”, iespējams, esot attiecies uz
W
. kunga paziņojumu, saskaņā ar kuru cenu paaugstināšana attiecās uz
Simplex
tirdzniecību, kas veikta ar
D
. kunga starpniecību, vēlreiz liecina, ka Komisija neesot veikusi izvirzīto faktu un apgalvojumu analīzi.
Attiecībā, otrkārt, uz sarunu 2004. gada 18. martā Esenes gadatirgū starp
Ha
. kungu (
IBP Ltd
) un
H
. kungu un
Be
. kungu, kuri ir attiecīgi
Simex
konsultants un darbinieks, prasītājas norāda, ka vienīgais pierādījums esot
Ha
. kunga atmiņas par šo notikumu. Saskaņā ar
Ha
. kunga teikto viņam esot bijušas īsas pārrunas ar
H
. kungu un
Be
. kungu, kā arī ar
K.
kungu (
Comap
), kuru laikā viņi to esot iztaujājuši par
IBP
nodomiem attiecībā uz cenu paaugstināšanu, uz ko viņš esot atbildējis, ka
IBP
ir paredzējusi paaugstināt cenas mēneša beigās. Viņš arī esot paziņojis, ka esot par to jau informējis savus klientus, tādēļ
informācija vairs neesot bijusi konfidenciāla.
Šajā ziņā prasītājas norāda, pirmkārt, ka
Ha
. kunga paziņojumu neapstiprina neviens cits pierādījums un, otrkārt, ka
H
. kungs un
Be
. kungs ir apstrīdējuši šī paziņojuma galveno domu. Minēto kungu paziņojumus apstiprinot fakts, ka
Simplex
jau ilgi pirms 2004. gada 18. marta bija noteikusi un īstenojusi cenu paaugstināšanu, paziņojot par to saviem klientiem.
Prasītājas uzskata, ka līdz ar to nebija nekāda iemesla, lai
H
. kungs vai
Be
. kungs lūgtu viņus informēt par
Ha
. kunga nodomiem.
Turklāt
Ha
. kunga vienpusējā paziņojumā par cenu paaugstināšanas projektu neesot elementu, kas liktu domāt, ka eksistēja nolīgums vai
saskaņotas darbības EKL 81. panta izpratnē. Tāpat
Ha
. kunga sniegto informāciju nevarot uzskatīt par sensitīvu komerciālā ziņā tādēļ, ka tā jau bija zināma tirgū.
Visbeidzot prasītājas uzver, ka nav pierādījumu attiecībā uz citiem periodiem. Šajā kontekstā prasītājas norāda uz apgalvotajiem
kontaktiem starp
P
. kundzi un
Comap
,
Simplex
un
Aquatis
darbiniekiem. Šajā ziņā tās norāda, ka runa ir par “trim nenozīmīgām pārrunu reizēm”, kuru rezultātā nenotika nekāds EKL
81. panta pārkāpums.
Komisija iebilst, ka attiecībā uz pierādījumiem par slepenām norunām
FNAS
sanāksmju, kurās piedalījās
Aquatis
, ietvaros tā ir balstījusi savus konstatējumus uz minēto sanāksmju protokoliem. Turklāt neesot nekāda iemesla šaubīties par
šo protokolu ticamību.
Attiecībā uz
Simplex
Komisija uzskata, ka
P
. kundzes darba plānotājā veiktās piezīmes ir skaidras un nerada nekādas šaubas par starp viņu un
W
. kungu notikušo diskusiju saturu, proti, par cenu paaugstināšanu par 5 % Grieķijā.
Attiecībā uz viedokļu apmaiņu Esenes gadatirgū 2004. gada 18. martā Komisija uzsver arī, ka kontakts starp
Ha
. kungu un
Simplex
pārstāvjiem nebija “vienpusējs”, jo
Ha
. kungs, atbildot uz
Simplex
pārstāvju jautājumiem, precizēja, ka
IBP
ir paredzējusi veikt cenu paaugstināšanu mēneša beigās. Turklāt no komerciālā viedokļa runa esot par sensitīvas un pietiekami
precīzas informācijas apmaiņu attiecībā uz [cenu paaugstināšanas] piemērošanas datumu. Pat ja, kā to norāda prasītājas,
Simplex
attiecībā uz sevi jau bija izlēmusi par cenu paaugstināšanu, mēģinājums mazināt neskaidrību par savas uzvedības tirgū sekmīgumu
tomēr esot vērsts pret konkurenci, jo tas esot pretrunā prasībai par neatkarīgu uzvedību tirgū.
Visbeidzot Komisija norāda, ka vienīgais secinājums, pie kura var nonākt, pamatojoties uz pierādījumiem par
FNAS
sanāksmēm, Esenes gadatirgu un viedokļu apmaiņu attiecībā uz Grieķijas tirgu, ir tas, ka prasītājas ir atsākušas piedalīties
vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā, kurš bija sācies 1988. gadā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms Vispārējā tiesa atgādina attiecībā uz pierādījumu sniegšanu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ka Komisijai ir
jāsniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību par to, ka apgalvotais pārkāpums ir noticis (šajā
ziņā skat. Tiesas 1984. gada 28. marta spriedumu apvienotajās lietās 29/83 un 30/83
CRAM
un
Rheinzik
/Komisija,
Recueil
, 1679. lpp., 20. punkts). Eiropas Savienības tiesas šaubas ir jātulko par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts
pārkāpums, adresāts. Tādējādi Savienības tiesai nav jāsecina, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā
pārkāpuma esamību, ja tiesai joprojām pastāv šaubas par šo jautājumu, tostarp lemjot par prasību atcelt lēmumu par naudas
soda noteikšanu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 215. punkts).
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ne visiem Komisijas sniegtajiem pierādījumiem ir noteikti jāatbilst šiem kritērijiem
attiecībā uz katru no pārkāpuma elementiem. Pietiek, ka iestādes sniegto pierādījumu kopums, izvērtēts visaptveroši, atbilst
šai prasībai (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un
T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 180. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstie nolīgumi, notiek slepeni, sapulces notiek slepus un ar tām saistītā
dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka pat tad, ja Komisija atrod dokumentus, kas skaidri pierāda nepieļaujamu
kontaktu nodibināšanu starp uzņēmējiem, tādus kā sanāksmju protokoli, parasti tie ir vienīgi nepilnīgi un no konteksta atrauti
pierādījumi, tādējādi bieži vien atsevišķas detaļas jārekonstruē ar dedukcijas palīdzību. Tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci
vērstu darbību vai nolīguma esamība ir jāizsecina no vairākām sakritībām un norādēm, kuras, vērtējot kopumā, var būt pierādījums
konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nepastāv cits loģisks izskaidrojums (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās
lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 55.–57. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P
Sumitomo Metal Industries
un
Nippon Steel
/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 51. punkts).
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka būtiska loma ir paziņojumiem, kas veikti iecietības politikas ietvaros. Šiem uzņēmumu vārdā veiktajiem
paziņojumiem ir nozīmīgs pierādījuma spēks tādēļ, ka tie rada būtiskus juridiskus un ekonomiskus riskus (šajā ziņā skat. iepriekš
45. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 205. un 211. punkts, un iepriekš 46. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Sumitomo Metal Industries
un
Nippon Steel
/Komisija, 103. punkts). Tomēr tāda uzņēmuma paziņojumu, kuru apsūdz par dalību aizliegtajās vienošanās, kuras faktu ir apstrīdējuši
vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu pierādījumu šo iepriekš minēto uzņēmumu pieļautā pārkāpuma
esamībai, ja to neapstiprina citi pierādījumi (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 219. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā nav apstrīdēta Komisijas pārmestās rīcības esamība, proti, dalība
FNAS
sanāksmēs, kontakti starp vienas no prasītājām darbinieku un
FRA.BO
pārstāvi, kā arī kontakti, kas nodibināti Esenes gadatirgus laikā. Prasītājas savukārt apstrīd, ka šīm darbībām būtu pret
konkurenci vērsts raksturs, kas ir nosacījums
sine qua non
, lai konstatētu EKL 81. panta pārkāpumu.
Līdz ar to ir jānosaka, vai rīcība, kas konstatēta pēc Komisijas pārbaudēm 2001. gada martā, ir jākvalificē kā pret konkurenci
vērsti kontakti.
Saistībā ar
Simplex
ir jāatgādina, ka Komisija ir norādījusi attiecībā uz
Simplex
divus gadījumus, lai secinātu, ka minētā sabiedrība bija piedalījusies pārkāpumā, kura izdarīšana tiek pārmesta apstrīdētā
lēmuma 1. pantā, periodā no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada 1. aprīlim (turpmāk tekstā – “apstrīdētais periods”), proti,
telefonisko kontaktu starp
P
. kundzi (
FRA.BO
) un
W
. kungu (
Simplex
) 2004. gada pirmajā pusgadā un tikšanos Esenes gadatirgū 2004. gada 18. martā.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma preambulas 511. punktu
W
. kungs 2004. gada aprīlī esot informējis
FRA.BO
par iespējamo cenu paaugstināšanu par 5 % Grieķijas tirgū.
W
. kungs esot lūdzis
FRA.BO
sazināties ar viņu, lai saskaņotu šo [cenu] paaugstināšanu. Pirms šī kontakta, telefona sarunas laikā 2004. gada 25. februārī,
W
. kungs esot informējis
P
. kundzi, ka cenu paaugstināšana par 5 % stāsies spēkā 2004. gada 1. martā. Šo paaugstināšanu esot apstiprinājis
D
. kungs, kas ir
Simplex
importētājs Grieķijā.
Vispirms ir jākonstatē, ka Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru
Simplex
esot piedalījusies aizliegtās vienošanās īstenošanā visa apstrīdētā perioda laikā, nav pamatots ne ar kādiem pierādījumiem
attiecībā uz 2003. gadu. Komisija ir vienīgi pamatojusies uz iepriekš minētajiem notikumiem, kuri visi notika 2004. gadā.
No
FRA.BO
lūguma par iecietību, kā tas ir īsumā izklāstīts apstrīdētā lēmuma preambulas 506. apsvērumā, izriet, ka šī sabiedrība ir
paziņojusi, ka pēc Komisijas pārbaudēm starp konkurentiem bija turpinājusies sensitīvas informācijas apmaiņa, galvenokārt
izmantojot divpusējus kontaktus.
FRA.BO
ir norādījusi tostarp, ka “šie kontakti [bija] notikuši starp vairākām personām un it īpaši starp [
W
.] kungu (
IMI
/
Aalberts
) un [
L
.] kungu no
Comap
”.
Tomēr ir jānorāda, ka
FRA.BO
nav iesniegusi dokumentārus pierādījumus tam, ka
Simplex
bija biežas telefona sarunas ar saviem pārstāvjiem. Tā
P
. kundzes un
B
. kunga (
FRA.BO
) telefona sarunu izdrukās attiecībā uz 2002.–2004. gadu, kas pievienotas pielikumā
FRA.BO
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, nav minēts
W
. kunga vārds.
Turpinot ir jākonstatē, ka
P.
kundzes (
FRA.BO
) darba plānotājā 2004. gadam ir ietvertas dažas ar roku rakstītas piezīmes, no kurām tikai viena grupa skar
Simplex
, proti, piezīmes par telefona sarunu ar
W
. kungu 2004. gada 25. februārī. Šajā kontekstā ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir veikusi norādi uz kontaktu,
kas aprīļa beigās, iespējams, 2004. gada 29. aprīlī, esot noticis starp
W
. kungu un
P
. kundzi. Abstrahējoties no fakta, ka šis šķietamais kontakts bija noticis pēc pārkāpuma beigu datuma, kuru Komisija norādījusi
apstrīdētajā lēmumā, ir jānorāda, ka minētās ar roku rakstītās piezīmes neliecina, ka runa ir par kontaktu ar
W
. kungu. Turklāt, pat pieņemot, ka runa ir par kontaktu ar
W
. kungu, šīs ar roku rakstītās piezīmes nenorāda, ka viņš ir paziņojis par cenu paaugstināšanu attiecībā uz Grieķijas tirgu.
Ir izrādījies, ka
FRA.BO
savā lūgumā par iecietību bija sajaukusi dažādas ar roku rakstītās piezīmes. Šajā ziņā no sākotnējiem
FRA.BO
2004. gada 14. jūlija apsvērumiem izriet, ka tā bija paziņojusi, ka
IMI
direktors
W
. kungs 2004. gada aprīļa beigās bija to informējis par iespējamo cenu paaugstināšanu Grieķijas tirgū un bija lūdzis to pārrunāt
dažas dienas vēlāk, lai noslēgtu vienošanos (
mettersi d’accordo
). Norāde uz vienošanās noslēgšanu bija ietverta ar roku rakstīto piezīmju, kas atrodas
P
. kundzes darba plānotājā, trešajā grupā, proti, tajā, kas attiecas uz telefona sarunu, kas bija notikusi 2004. gada 29. aprīlī
vienīgi starp
B
. kungu, no vienas puses, un
Hu
. kungu, no otras puses, un to, ka vienošanās noslēgšanai būtu bijis jānotiek piegādātāja un klienta attiecību (
Aquatis
/
Raccord Orléanais
-
FRA.BO
) ietvaros.
Ar savu 2005. gada 25. janvāra memorandu
FRA.BO
grozīja savu nostāju un paziņoja, ka 2004. gada 25. februārī bija notikusi telefoniska saruna starp
W
. kungu un
P
. kundzi, kuras laikā tika apspriesta cenu paaugstināšana Grieķijas tirgū.
W
. kungs bija arī paziņojis, ka attiecībā uz
D
. kungu tika apstiprināta cenu paaugstināšana par 5 % no 2004. gada 1. marta.
No paziņojuma par iebildumiem preambulas 508. punkta izriet, ka Komisija nav ņēmusi vērā to, ka bija sajauktas trīs dažādās
ar roku rakstīto piezīmju grupas, kas minētas iepriekš 55. un 56. punktā. Tāpat, neraugoties uz prasītāju apsvērumiem saistībā
ar šo sajaukšanu, kas izklāstīti to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 511. apsvērumā
nav izlabojusi šo kļūdu, izņemot vienīgi dažas nenozīmīgas izmaiņas (skat. iepriekš 51. punktu).
Tātad ir jākonstatē, ka vienīgais pierādījums attiecībā uz kontaktu starp
Simplex
un
FRA.BO
apstrīdētajā periodā ir 2004. gada 25. februārī ar roku rakstīto piezīmju grupa
P
. kundzes (
FRA.BO
) darba plānotājā, uz kuru ir veikta atsauce apstrīdētā lēmuma preambulas 511. apsvērumā un kurā ir ietverta norāde: “Runāts
ar [
W
. kungu] x apstiprināta cenu paaugstināšana Grieķijā x [
D
. kungs] + 5 sākot no 2004. gada 1. marta”.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka 2004. gada 25. februārī ar roku rakstītās piezīmes norāda, ka šajā dienā patiešām bija notikusi
viedokļu apmaiņa par cenām. Tomēr šīs ar roku rakstītās piezīmes nesniedz skaidrību attiecībā uz tās personas identitāti,
kura nolēma paaugstināt cenas. Nav izslēgts, ka tas bija
Simplex
neatkarīgais importētājs (
D
. kungs), kurš nolēma paaugstināt savas cenas par 5 % no 2004. gada 1. marta.
Ņemot vērā, ka kontakts ar
W
. kungu ir skarts tikai vienā ar roku rakstīto piezīmju grupā
P
. kundzes darba plānotājā, kas minēta iepriekš 59. punktā, šī ar roku rakstīto piezīmju grupa vien nav pietiekama, lai pierādītu
Simplex
dalību pārkāpumā, par ko tiek pārmests izskatāmajā lietā. Nevar izslēgt, ka šo kontaktu var uzskatīt par atsevišķu notikumu.
Turklāt, kā tas jau tika konstatēts iepriekš, šī ar roku rakstīto piezīmju grupa vien vēl jo vairāk nevar pierādīt
Simplex
dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā 2003. gadā.
Attiecībā uz otru notikumu, kas tiek pārmests
Simplex
, proti, apstrīdētā lēmuma preambulas 520. apsvērumā minēto
Ha
. kunga (
IBP
) tikšanos ar diviem
Simplex
pārstāvjiem Esenes gadatirgū 2004. gada 18. martā, no
Ha
. kunga 2005. gada 28. novembra paziņojuma, kas pievienots pielikumā
AFC
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem un kurā vēlāk veikti labojumi attiecībā uz šī notikuma datumu, jo šis gadatirgus notika
2004. gada martā, nevis 2002. gadā, kā tas bija norādīts lūgumā par iecietību, izriet, ka viņš esot atbildējis uz jautājumu
saistībā ar
IBP
cenām.
Ha
. kungs atzina, ka atceras, ka viņam ir bijusi īsa diskusija ar
H
. kungu un
Be
. kungu (
Simplex
) un otra diskusija ar
K
. kungu. Šajā ziņā viņš ir sniedzis šādu liecību:
“Viņi mani izjautāja par
IBP
(Vācija) nodomiem cenu jautājumā un es viņiem teicu, ka mēs paredzam tās paaugstināt mēneša beigās. Paaugstināšanu izraisīja
izejmateriālu cenu paaugstināšana. Nenotika diskusija par paaugstināšanas apjomu vai par brīdi, kad šī paaugstināšana stāsies
spēkā, bet vienīgi par to, ka mēs to veiksim. Ņemot to vērā, man šķiet, ka es jau biju paziņojis klientiem, ka notiks [cenu]
paaugstināšana, tādējādi, ka informācija vairs nebija konfidenciāla. Iespējams, izplatījās baumas un var būt, ka tas viņus
mudināja mani izjautāt par cenu paaugstināšanu. Viņi nebūtu varējuši apstiprināt šo faktu, tikai lūdzot klientiem
IBP
(Vācija) oficiālo cenu saraksta kopiju, jo šis saraksts tika publiskots vienīgi 2004. gada 30. martā [..].”
Tomēr ir jānorāda, ka prasītājas apstrīd pret konkurenci vērstu kontakta esamību. Šajā ziņā tās administratīvā procesa laikā
ir iesniegušas divus paziņojumus, kas ir pretrunā
Ha
. kunga paziņojumam.
Prasītājas ir iesniegušas
H
. kunga paziņojumu, kurā viņš ir atzinis sekojošo:
“Es atceros, ka esmu ticies ar [
Ha
.] kungu
Woeste
tirdzniecības stendā un esmu ar viņu runājis, bet nekādā gadījumā es neesmu viņam lūdzis informāciju par iespējamo
IBP
(Vācija) cenu paaugstināšanu. Cik es atceros, [
Ha
.] kungs arī neuzsāka sarunu par šo tematu.”
Turklāt prasītājas ir iesniegušas
Be
. kunga paziņojumu, kurā viņš paskaidroja, ka, lai gan viņš vairs precīzi neatceras, ka būtu saticis
Ha
. kungu šajā gadatirgū, viņš tomēr nevar izslēgt, ka ir viņu redzējis, pat ja viņš neko neatceras par to, ka būtu runājis
konkrēti par cenām.
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, paziņojums, kas sniegts lūguma par iecietību ietvaros, pats
par sevi nav pietiekams pierādījums, ja šī paziņojuma pareizība tiek apstrīdēta (skat. iepriekš 47. punktu).
Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata, ka pretēji tam, ko Komisija ir norādījusi tiesas sēdē,
Ha
. kunga paziņojums nav ticamāks par tiem, ko snieguši
H
. kungs un
Be
. kungs, abi vienas prasītājas pārstāvji. Fakts, ka gan
IBP
, gan
IMI
agrākajām meitas sabiedrībām pagātnē esot bijusi pret konkurenci vērsta attieksme, kam bija raksturīga viedokļu apmaiņa par
cenām, nav pietiekams, lai attiecībā uz notikumiem šajā gadatirgū
Ha
. kunga paziņojumiem piešķirtu lielāku pierādījuma vērtību nekā tiem, uz ko atsaucas prasītājas. Tādēļ ir pamats secināt,
ka, nepastāvot citiem pierādījumiem, no tiesību viedokļa nav pietiekami pierādīts apgalvojums, ka kontaktam starp
IBP
pārstāvi un prasītāju pārstāvjiem bija pret konkurenci vērsts raksturs.
Iepriekš minētais ļauj spriest, ka
Simplex
piedalīšanās EKL 81. panta pārkāpumā apstrīdētajā periodā nav pietiekami pierādīta no tiesību viedokļa.
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ daļā, kurā Komisija ir konstatējusi, ka
Simplex
apstrīdētajā periodā bija piedalījusies vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā.
Attiecībā uz
Aquatis
apgalvoto piedalīšanos pārkāpumā, Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu izvērtēt šo jautājumu trešā pamata analīzes ietvaros.

Par trešo pamatu – dalības apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītajā vienotajā, kompleksajā un turpinātajā pārkāpumā neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas norāda, ka Komisija nav pierādījusi vienota, kompleksa un turpināta pārkāpuma, kas būtu turpinājies pēc 2001. gada
marta pārbaudēm, esamību, ka tai nav izdevies pierādīt objektīvas saiknes esamību starp
Aquatis
uzvedību un “vispārējo ierobežojošo sistēmu” un ka tā nav pierādījusi, ka
Aquatis
zināja vai ka tai būtu bijis jāzina par šādas sistēmas eksistēšanu.
Prasītājas atzīmē, ka 2001. gada martā ar Komisijas pārbaudēm tika izbeigtas tā sauktās “Super EFMA” sanāksmes, kas tika organizētas
pirms vai pēc
European Fittings Manufacturers Association
[Eiropas Savienotājelementu ražotāju asociācijas] (
EFMA
) sanāksmēm, un “ilgstošā aizliegtā vienošanās”. Tomēr Komisija esot turpinājusi uzskatīt, ka
Raccord Orléanais
(kas vēlāk kļuva par
Aquatis
) bija pārkāpusi EKL 81. pantu no 2003. gada jūnija līdz 2004. gada 1. aprīlim. Komisija uzskata, ka
FRA.BO
norādītie kontakti esot pierādījuši, ka vienotais, kompleksais un turpinātais pārkāpums netika izbeigts.
Šajā kontekstā prasītājas atgādina, ka koncepta par vienotu, kompleksu un turpinātu pārkāpumu izmantošana atkāpjas no principa,
saskaņā ar kuru Komisijai ir jāpierāda precīzas uzņēmuma piedalīšanās pārkāpumā detaļas. Tāpat kā jebkura atkāpe no vispārēja
noteikuma, tas nozīmējot šauru interpretāciju. Izskatāmajā lietā Komisijas izvēlētā pieeja esot pretrunā nevainīguma prezumpcijai,
jo tā novedot pie situācijas, kurā jebkāda šķietami neatkarīgu kontaktu virkne tiekot pielīdzināta vienotam, kompleksam un
turpinātam pārkāpumam.
Tās arī atsaucas uz lietām, kas bija pamatā Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumam lietā T‑295/94
Buchmann
/Komisija (
Recueil
, II‑813. lpp., 121. punkts) un 1999. gada 20. aprīļa spriedumam apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94
līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑931. lpp., 773. punkts). Prasītājas uzskata, ka no tā izriet, ka vispirms esot bijis jāpierāda, ko ietver “kopēja sistēma”
un kādā apmērā tā esot faktiski saglabāta pēc 2001. gada pārbaudēm. Pēc tam esot bijis jāpierāda, ka prasītāju rīcība bija
saistīta ar šo “kopējo sistēmu” un, visbeidzot, Komisijai esot bijis jāpierāda, ka
Aquatis
zināja vai ticami varēja zināt, ka tā ar savu rīcību piedalās vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā, kas bija sācies
pirms Komisijas pārbaudēm.
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpuma struktūra un īstenošana, kā arī notikumi, kas risinājās
pēc 2001. gada, esot pilnīgi atšķirīgi.
“Aizliegtās vienošanās “Super EFMA””, kāda tā esot funkcionējusi pirms 2001. gada marta pārbaudēm, raksturīgā iezīme esot
bijusi organizācija trijos līmeņos, proti, Eiropas līmenī, valsts līmenī vai reģionālā līmenī un divpusējā veidā, un tā ietvēra
viedokļu apmaiņu, kā arī nolīgumus par cenu struktūru un cenu sarakstiem atsevišķiem tirgiem. Kopumā esot bijuši iesaistīti
27 vara santehnikas izstrādājumu ražotāji, kas aptver trīspadsmit dalībvalstis; trīs no šiem ražotājiem (
IBP
,
IMI
un
Comap
) esot bijuši atbildīgi par tā saukto “Super EFMA” sanāksmju organizēšanu un vadīšanu. Turklāt šīs sanāksmes esot notikušas
ne tikai pirms
EFMA
sanāksmēm, bet arī katru reizi, kad to prasīja pārmaiņas tirgū.
Turpretim vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpuma šķietamajai turpināšanai periodā no 2001. gada marta līdz 2004. gada aprīlim,
kā to uzskata Komisija, esot bijuši raksturīgi telefona kontakti starp
AFC
un
FRA.BO
un starp
Comap
un
FRA.BO
, trīs telefona zvani starp “
Aalberts
piederošajām sabiedrībām un
FRA.BO
piederošajām sabiedrībām”, trīs divpusējie kontakti starp
Comap
un
FRA.BO
, divi divpusējie kontakti gadatirgū 2004. gada martā starp
IBP
un
Simplex
un starp
IBP
un
Comap
, kā arī
FNAS
Loģistikas komitejas sanāksmes par preču iesaiņojumu, uz kurām esot bijuši uzaicināti Francijas santehnikas izstrādājumu
ražotāji.
Prasītājas apstrīd, ka iepriekš minētie kontakti un Francijas vairumtirgotāju sanāksmju sērija no tiesību viedokļa pietiekami
pierāda EKL 81. panta vienotu, kompleksu un turpinātu pārkāpumu un ka šis “prezumētais pārkāpums” ir tas pats pārkāpums, kas
bija noticis pirms Komisijas pārbaudēm. Šajā ziņā tās uzsver, ka vairāki uzņēmumi, tostarp
IMI
, kā to arī esot konstatējusi Komisija, bija pārtraukuši piedalīties “prezumētajā pārkāpumā” pēc Komisijas pārbaudēm. Turklāt
2003. gadā nozare esot tikusi pilnībā pārstrukturēta. Tāpat vairums galveno personu, kas bija piedalījušās tādu “augsta līmeņa”
sanāksmju, kas bija notikušas periodā pirms Komisijas pārbaudēm, organizēšanā un norisē, neesot piedalījušās apgalvoto pret
konkurenci vērsto kontaktu organizēšanā un norisē minētajām pārbaudēm sekojošajā laika periodā. Turklāt aizliegtās vienošanās
īstenošanai vara santehnikas izstrādājumu nozarē būtu bijusi jēga vienīgi tad, ja tā skartu visas dalībvalstis, kas tā neesot
bijis pēc 2001. gada, lai kāds būtu apstrīdētā lēmuma preambulas 566. apsvērumā minēto elementu formulējums vai interpretācija.
Otrkārt, gadījumā, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka Komisijai ir izdevies pierādīt, ka aizliegtās vienošanās vispārējā sistēma
tika saglabāta pēc 2001. gada marta, prasītājas norāda, ka Komisija nav pierādījusi, ka
Aquatis
rīcība bija saistīta ar šo sistēmu.
Treškārt, Komisija vēl jo vairāk neesot pierādījusi, ka
Aquatis
zināja vai tai būtu bijis jāzina, ka, nodibinot kontaktus ar konkurentiem
FNAS
sanāksmju kontekstā, tā kļūst par “aizliegtās vienošanās “
Super EFMA
”” dalībnieci. Komisija apstrīdētajā lēmumā esot vienīgi paziņojusi, ka prasītājas bija informētas par pārbaudēm, ko tās nenoliedz.
Tomēr prasītājas uzsver, ka 2002. gada augustā, kad
Aalberts
ieguva visu
IMI
darbību savienotājelementu ražošanas un izplatīšanas jomā, tā esot pārliecinājusies, ka
IMI
un tās meitas sabiedrības, tostarp
Raccord Orléanais
, kas šobrīd ir daļa no
Aquatis
, un
R. Woeste & Co. Yorkshire
, kas šobrīd ir daļa no
Simplex
, patiešām bija izbeigušas piedalīties pārkāpumā.
Komisija iebilst, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir detalizēti izskaidrojusi iemeslu, kādēļ izskatāmajā lietā ir runa par vienotu
pārkāpumu, vispirms līdz 2001. gadam (apstrīdētā lēmuma preambulas 559.–563. apsvērums), pēc tam – pēc 2001. gada (apstrīdētā
lēmuma preambulas 564.–591. apsvērums). Konkrētāk, apstrīdētā lēmuma preambulas 564.–597. apsvērumā esot ietverta ļoti detalizēta
pārkāpuma turpinātības analīze. Komisija piebilst, ka šeit nevar būt šaubu par to, ka prasītāju rīcībai periodā pēc 2001. gada
bija tas pats pret konkurenci vērstais mērķis kā pārējiem uzņēmumiem, kas piedalījās kopējā aizliegtajā vienošanās.
Turklāt esot īstenojies nosacījums, saskaņā ar kuru prasītājas “zināja vai [tām] noteikti bija jāzina, ka slepenā noruna,
kurā tās piedalījās, ietilpa kopējā plānā”, un nosacījums, saskaņā ar kuru tās “zināja par pārējo dalībnieku pret konkurenci
vērsto rīcību vai saprātīgi varēja to paredzēt, un tās bija gatavas uzņemties ar to saistīto risku”. Šajā ziņā Komisija atgādina,
ka
Aalberts
tika noteikta atbildība par tās divu meitas sabiedrību,
Aquatis
un
Simplex
, kas ir
Raccord Orléanais
un
R. Woeste & Co. Yorkshire
juridiskās saistību pārņēmējas, darbībām, kuru atsevišķi izpildītāji jau bija piedalījušies vienotā, kompleksā un turpinātā
pārkāpumā pirms pārbaudēm.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāizvērtē, vai darbības, kas veido pārkāpumu, kura izdarīšana tiek pārmesta pēc Komisijas 2001. gada marta pārbaudēm,
ir vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpuma, kas izdarīts pirms minētajām pārbaudēm, turpinājums.
Apstiprinošas atbildes gadījumā būtu jānoskaidro, vai
Aquatis
piedalīšanās
FNAS
sanāksmēs ietilpa šī vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpuma ietvaros.
Ņemot vērā secinājumu, kas izdarīts iepriekš 68. un 69. punktā attiecībā uz
Simplex
, trešā pamata vērtējumam ir nozīme vienīgi attiecībā uz
Aquatis
.
Vienota pārkāpuma jēdziens aptver situāciju, kurā vairāki uzņēmumi ir piedalījušies pārkāpumā, ko veido turpināta rīcība,
kura vērsta uz vienu ekonomisko mērķi, kas paredz izkropļot konkurenci, vai pat individuāli pārkāpumi, kas savstarpēji saistīti
to mērķa identiskuma dēļ (elementu kopuma vienots mērķis) un subjektu identiskuma dēļ (attiecīgo uzņēmumu, kuri apzinās, ka
piedalās kopējā mērķī, identiskums) (Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03
BPB
/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 257. punkts). Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka viens vai vairāki šīs darbību
virknes vai šīs turpinātās rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi var būt EKL 81. panta pārkāpums (iepriekš minētais
spriedums lietā
BPB
/Komisija, 252. punkts).
Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības
noteikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no piedalīšanās attiecīgajā pārkāpumā kopumā (iepriekš 46. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 258. punkts).
Ir arī jāprecizē, ka vienota mērķa jēdzienu nevar noteikt ar vispārēju norādi uz konkurences izkropļošanu tirgū, kurā noticis
pārkāpums, jo konkurences ietekmēšana kā mērķis vai sekas ir neatņemama jebkuras EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā
ietilpstošas darbības sastāvdaļa. Šāda vienotā mērķa jēdziena definīcija varētu liegt vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienam
tā nozīmi, jo tās rezultātā vairākas darbības, kas skar vienu ekonomisko nozari un ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu,
būtu sistemātiski jākvalificē kā elementi [apstākļi], kas veido vienotu pārkāpumu. Tādējādi, lai kvalificētu dažādas darbības
kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, ir jāpārbauda, vai tās veido papildinošu saikni tādā nozīmē, ka katra no tām ir vērsta
pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un mijiedarbojoties veicina visu to pret konkurenci vērsto seku īstenošanu,
kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji kopējā plāna, kam ir vienots mērķis, ietvaros. Šajā ziņā ir jāņem vērā visi apstākļi, kas
varētu pierādīt vai likt apšaubīt minēto saikni, tādi kā piemērošanas periods, saturs (tostarp izmantotās metodes) un atbilstoši
– dažādo attiecīgo darbību mērķi (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās
T‑101/05 un T‑111/05
BASF
un
UCB
/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 179.–181. punkts).
Turklāt, lai pierādītu uzņēmuma dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā, Komisijai ir jāpierāda, ka šis uzņēmums pats ar savu
rīcību vēlējās veicināt kopējos mērķus, kurus īsteno visi dalībnieki, un ka tam bija zināms par faktisko rīcību, ko iecerējuši
vai īstenojuši pārējie uzņēmumi minēto mērķu sasniegšanai, vai ka tas varēja saprātīgi paredzēt šo rīcību, un ka tas bija
gatavs uzņemties ar to saistītos riskus (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 87. punkts).
Visbeidzot faktam, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos elementos, nav nozīmes, lai attiecībā
uz to konstatētu pārkāpuma esamību. Šis apstāklis ir jāņem vērā, vienīgi izvērtējot pārkāpuma smagumu un attiecīgā gadījumā
nosakot naudas soda apmēru (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 86. punkts).
Izskatāmajā lietā attiecībā uz periodu pirms 2001. gada marta ir jānorāda, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu aizliegtā vienošanās
izpaudās kā regulāra, vairākus gadus ilga daudzpusējo un divpusējo kontaktu starp konkurējošiem ražotājiem organizēšana, kuras
mērķis bija prettiesiskas prakses izveidošana ar nolūku mākslīgi organizēt savienotājelementu tirgus funkcionēšanu, tostarp
cenu līmenī.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šīs globālās aizliegtās vienošanās ietvaros sanāksmes un citi pret konkurenci vērstie kontakti
bija notikuši Eiropas līmenī, kā arī valsts līmenī tādējādi, ka katrā valstī bija savs individuāls cenu koordinēšanas process
un savas vietējās vienošanās, ar kurām tika papildinātas Eiropas līmenī pieņemtās vienošanās (apstrīdētā lēmuma preambulas
129., 140. un 559. apsvērums).
Aizliegtās vienošanās darbība esot balstījusies, pirmkārt, uz “augsta līmeņa” sanāksmēm, kuras skāra stratēģijas un cenu jautājumus
attiecībā uz vairākām valstīm, otrkārt, uz sanāksmēm, kuras skāra tikai vienu vai vairāku valstu teritorijas, bieži vien tādēļ,
lai īstenotu augstākā līmenī pieņemtos lēmumus, un, treškārt, uz diskusijām divpusējā līmenī (apstrīdētā lēmuma preambulas
147. apsvērums).
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, pret konkurenci vērstās vienošanās bija notikušas pirms
British Plumbing Fittings Manufacturers Association
(
BPFMA
, Apvienotās Karalistes Cauruļu savienotājelementu ražotāju asociācija),
EFMA
,
ad hoc
un citu asociāciju sanāksmēm vai sanāksmēm, kas notika tirdzniecības gadatirgu laikā, minēto sanāksmju laikā vai pēc tām
(apstrīdētā lēmuma preambulas 140. un 141. apsvērums).
“Augsta līmeņa” sanāksmes parasti esot tikušas organizētas saistībā ar
EFMA
sanāksmēm katra gada pavasarī un rudenī. Rudens sanāksmes parasti esot ietvērušas diskusijas par cenu noteikšanu, turpretim
pavasara sanāksmes turklāt esot bijušas veltītas tam, lai sekotu pagājušā gadā norunāto cenu piemērošanas attīstībai (apstrīdētā
lēmuma preambulas 148. apsvērums).
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu diskusiju par cenu paaugstināšanu iznākums esot bijis nolīgums par [cenu] paaugstināšanas līmeni
un veidu, kādā piemērojama paaugstināšana, un to mērķis bija noteikt ieviešanas datumus un uzņēmumu, kurš uzņemsies paaugstināšanas
iniciatīvu, kas bieži ir konkrētā ģeogrāfiskā tirgus līderis (apstrīdētā lēmuma preambulas 149. un 159. apsvērums).
Tāpat sanāksmēs esot aplūkoti kreditēšanas un atlaižu jautājumi, klientu kategorijas un cenu diferencēšana, klientu sadalīšana
starp piegādātājiem, informācijas apmaiņa par aizliegtās vienošanās ietvaros realizēto apjomu un cenu paaugstināšanu vai samazināšanu,
notikušas diskusijas par savstarpējām piegādēm, apspriestas aizliegtās vienošanās dalībnieku sūdzības par citiem tās dalībniekiem,
kā arī koordinēta [rīcība] pret ražotājiem vai piegādātājiem, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieki, un saskaņoti piedāvājumi,
lai piedalītos konkursos (apstrīdētā lēmuma preambulas 161. apsvērums).
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu “augsta līmeņa” sanāksmju dalībnieki bija [sabiedrību] valžu priekšsēdētāji ģenerāldirektori,
ražošanas vai pārdošanas direktori un dažas citas par ražošanu atbildīgās personas; turklāt precizēts, ka
IMI
,
IBP
un
Comap
vienmēr bija pārstāvētas šajās sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma preambulas 156. apsvērums).
Pēc “augsta līmeņa” sanāksmēm esot notikušas detalizētākas sanāksmes valsts līmenī. Tās esot skārušas “augsta līmeņa” lēmumu
un sanāksmju sagatavošanu un īstenošanu. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu valsts līmeņa sanāksmju dalībnieki arī parasti bija
ražošanas vai pārdošanas ģenerāldirektori vai atsevišķas citas par vietējo ražošanu atbildīgās personas, kuras informēja “augsta
līmeņa” sanāksmju dalībniekus par cenu un tirgus apstākļu izmaiņu [ieviešanas] panākumiem vai neveiksmēm (apstrīdētā lēmuma
preambulas 157. apsvērums).
Visbeidzot, esot tikušas organizētas arī divpusējas sanāksmes un plašākas neoficiālas sanāksmes.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu pārmestajām darbībām, kas notikušas pēc 2001. gada marta, bija raksturīgi arī kontakti profesionālo
apvienību ietvaros (
FNAS
sanāksmes), divpusējie kontakti saistībā ar konkurences parametriem un kontakti tirdzniecības gadatirgu (Esenes gadatirgus)
laikā (apstrīdētā lēmuma preambulas 599.–602. apsvērums).
Nav strīda par to, ka periodā pēc 2001. gada marta aizliegto vienošanos varēja raksturot kā “organizāciju”, kurai ir pietiekami
elastīga struktūra un kuru veido galvenokārt
ad hoc
divpusējie kontakti. Tāpat nenotika stratēģijas saskaņošana “augstā līmenī” un attiecīgi Eiropas līmenī pieņemto lēmumu īstenošana
valsts līmenī.
Netiek apstrīdēts arī tas, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku skaits pirms 2001. gada pārbaudēm bija deviņi un pēc šīm pārbaudēm
samazinājās līdz četriem, kā tas arī izriet no apstrīdētā lēmuma.
Visbeidzot ir jānorāda, ka, kamēr pirms 2001. gada aizliegtās vienošanās mērogs bija visas Eiropas, aptverot trīspadsmit valstis,
dalībnieku pārkāpjošā rīcība pēc 2001. gada attiecās tikai uz Vācijas, Grieķijas, Spānijas, Francijas un Itālijas tirgiem,
nepastāvot starp tiem acīmredzamai saiknei.
Tomēr tādēļ, ka pret konkurenci vērsto darbību mērķis palika tas pats, proti, savienotājelementu cenu saskaņošana, fakts,
ka bija mainījušās atsevišķas šo darbību iezīmes vai intensitāte, nav izšķirošs. Šajā ziņā ir ticams, ka pēc Komisijas pārbaudēm
aizliegtā vienošanās ieņēmusi mazāk strukturētu formu un tai bija raksturīga mainīgākas intensitātes aktivitāte. Tomēr fakts,
ka aizliegtās vienošanās aktivitātes periodi var būt mainīgas intensitātes, nenozīmē, ka var secināt, ka tā ir izbeigta.
Līdz ar to Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka aizliegtā vienošanās tika turpināta pēc tās pārbaudēm 2001. gada martā, un
tā ir pamatoti secinājusi vienota, kompleksa un turpināta pārkāpuma esamību.
Tādēļ ir jāizvērtē jautājums, vai
Aquatis
, piedaloties sanāksmēs, kuras notika
FNAS
Loģistikas komitejas darba grupas ietvaros, lai ieviestu santehnikas izstrādājumu jaunu iesaiņojumu, konkrēti, apspriežot
ar to saistītās izmaksas, ir piedalījusies vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā.
Ir jāatgādina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pārmetusi
Aquatis
dalību apstrīdētajā periodā vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā, kas aptvēra visu minētā lēmuma 1. pantā aprakstīto
tā saukto visas Eiropas tirgu.
Kā tas izriet no šā sprieduma 101. punkta, vienoto, komplekso un turpināto pārkāpumu veidojošie elementi pēc 2001. gada marta
bija divpusējie kontakti, tirdzniecības gadatirgus un
FNAS
sanāksmju laikā izveidotie kontakti, lai koordinētu cenas.
Šajā ziņa ir skaidrs, ka
Aquatis
apstrīdētajā periodā ir vienīgi piedalījusies
FNAS
sanāksmēs, bet ne abos pārējos pārkāpuma elementos. Šajā kontekstā ir jāatzīmē, ka
Aquatis
piedalīšanās
FNAS
sanāksmēs, kuru mērķis sakrita ar abu pārējo vienota, kompleksa un turpināta pārkāpuma elementu mērķi, proti, cenu koordinēšanu,
pati par sevi nav pietiekama, lai secinātu piedalīšanos minētajā pārkāpumā, ja vien nav pierādīts, ka tā zināja vai ka tai
noteikti bija jāzina, pirmkārt, ka tās rīcība ietilpa kopējā plānā un, otrkārt, ka šis kopējais plāns ietvēra visus aizliegto
vienošanos veidojošos elementus (šajā ziņā skat. iepriekš 89. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 83. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz
T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 4027. un 4112. punkts).
Tādēļ izskatāmajā lietā ir jāpārbauda, vai
Aquatis
, piedaloties
FNAS
sanāksmēs, zināja vai tai noteikti bija jāzina, ka tā iekļaujas Eiropas mēroga aizliegtās vienošanās dalībnieku lokā. Vienīgi
tad, ja tiek pierādīts, ka
Aquatis
zināja par abu pārējo pārkāpumu veidojošo elementu esamību, tās piedalīšanās nolīgumā attiecībā uz Francijas tirgu var tikt
uzskatīta par tādu, kas pierāda tās iesaistīšanos konstatētajā pārkāpumā.
Ir jānorāda, ka Komisija nav pierādījusi, ka
Aquatis
laikā, kad tā piedalījās
FNAS
sanāksmēs, zināja par pārējo uzņēmumu pret konkurenci vērstajām darbībām vai ka tā varēja saprātīgi tās paredzēt un, attiecīgi,
ka tās rīcība ietilpa kopējā plānā, kas aptvēra visus konstatēto aizliegto vienošanos veidojošos elementus.
Lai pierādītu, ka
Aquatis
zināja par konstatēto pārkāpumu veidojošajiem elementiem, Komisija norāda vienīgi uz faktu, ka
Aquatis
bija aizliegtās vienošanās dalībniece no 1991. gada līdz 2001. gada martam. Tomēr šis apstāklis nav pietiekams, lai pierādītu,
ka
Aquatis
no jauna ir iesaistījusies aizliegtās vienošanās īstenošanā.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka
Aquatis
laikā, kad tās kapitālu kontrolēja
IMI
, tās agrākā mātes sabiedrība, bija izbeigusi savu dalību pārkāpumā uzreiz pēc Komisijas pārbaudēm 2001. gada martā. Neviens
elements nenorāda, ka
Aquatis
bija zinājusi par to, ka
IBP
,
Comap
un
FRA.BO
turpina minēto pārkāpumu.
Turklāt, ņemot vērā
FNAS
Loģistikas komitejas darba grupas īstenoto īpašo mērķi, proti, jauna iesaiņojuma iespēju, ir grūti acumirklī asociēt šajā
kontekstā notikušās sanāksmes ar aizliegto vienošanos, kas bija uzsākta pirms 2001. gada marta. Fakts, ka atsevišķi ražotāji
ir apsprieduši ar to saistītās izmaksas, nevar atspēkot šo konstatējumu.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko Komisija ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma preambulas 575. un 584. apsvērumā,
FNAS
sanāksmju ietvaros notika diskusijas vienīgi par Francijas tirgu. Kā to tiesas sēdē ir atzinusi pati Komisija, no minēto
sanāksmju protokoliem nekādi neizriet, ka tajās tiktu apspriests arī “Spānijas, Itālijas, Apvienotās Karalistes, Vācijas un
Eiropas tirgus kopumā”, kas Komisijas ieskatā esot nozīmējis, ka šīm sanāksmēm bija Eiropas dimensija. Tādējādi ir jākonstatē,
ka slepenajām norunām
FNAS
sanāksmju ietvaros nebija Eiropas mērogs.
Treškārt, ņemot vērā, ka minētās sanāksmes attiecās vienīgi uz Francijas tirgu un ka nav nekādu norāžu, kas ļautu secināt,
ka pārējie dalībnieki ir izmantojuši šīs sanāksmes kā ietvaru, lai diskutētu vai koordinētu savienotājelementu cenas citu
valstu tirgos, nav pierādīts, ka
Aquatis
varēja saprātīgi paredzēt, ka minētās sanāksmes ietilpa plašākā pārkāpumā, kas ir kopējā plāna daļa.
Protams, ir jānorāda, ka 2004. gada 29. aprīlī starp
Aquatis
pārstāvi un
FRA.BO
pārstāvi notika divpusējs kontakts piegādātāja un klienta attiecību ietvaros (skat. iepriekš 56. punktu). Tomēr papildus
tam, ka šis kontakts notika pārkāpuma periodā, ir jāatzīst, ka tam nav nozīmes no konkurences tiesību viedokļa, ja vien netiek
pierādīts, ka šī komerciālā kontakta laikā tika apspriesti pret konkurenci vērsti temati. Tomēr ar roku rakstītās piezīmes
P
. kundzes darba plānotājā nesniedz nekādu norādi šajā ziņā.
Tādēļ ir jākonstatē, ka nav pierādīts, ka
Aquatis
bija zinājusi par faktu, ka ar savu rīcību tā bija iesaistījusies aizliegtās vienošanās īstenošanā, kuru veido dažādi elementi
ar kopīgu mērķi, vai pat tādas aizliegtās vienošanās īstenošanā, kurā tā jau bija piedalījusies pirms 2001. gada marta un
kura turpinājās.
Tādēļ attiecībā uz visām prasītājām ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. pants daļā, kurā Komisija ir konstatējusi, ka tās apstrīdētajā
periodā bija piedalījušās vienotā, kompleksā un turpinātā pārkāpumā, piedaloties visos nolīgumos un saskaņotajās darbībās
vara un vara sakausējumu savienotājelementu tirgū, kā tas ir aprakstīts minētajā pantā.
Šajos apstākļos nav nepieciešams lemt par pārējiem pamatiem, proti, par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka
Aalberts
kā mātes sabiedrības vainošana pārkāpumā ir prettiesiska, par ceturto pamatu saistībā ar vairākām kļūdām prasītājām noteiktā
naudas soda apmēra aprēķināšanā un par piekto pamatu saistībā ar prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāatceļ naudas sods EUR 100,8 miljonu apmērā, kas noteikts
Aalberts
solidāri ar
Aquatis
un
Simplex
, katrai EUR 55,15 miljonu apmērā, kā arī naudas sods EUR 2,04 miljonu apmērā, par kura samaksu ir solidāri atbildīgas
Aquatis
un
Simplex
, jo šī naudas soda aprēķins ir pamatots ar kļūdainu konstatējumu.
Ir jānorāda, ka Komisija ir aprēķinājusi naudas soda, kas noteikts
Aquatis
un
Simplex
par dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā laikā, kad šo sabiedrību pamatkapitālu kontrolēja
IMI
, pamatsummu EUR 46 miljonu apmērā, kam piemērots palielinājums par 100 %, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, un naudas soda
par apgalvoto šo uzņēmumu dalību pārkāpumā laikā, kad to pamatkapitālu kontrolēja
Aalberts
, sākumsummu EUR 60 miljonu apmērā, kam piemērots palielinājums par 5 %, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu. Ņemot vērā atbildību
pastiprinošos apstākļus, šī otrā summa tika palielināta par 60 %. No tā izveidojās kopējais naudas soda apmērs EUR 192,8 miljoni
(EUR 92 miljoni + EUR 100,8 miljoni). Pēc tam šis kopējais apmērs tika samazināts līdz EUR 105,5 miljoniem, ņemot vērā maksimālo
robežu 10 % no
Aalberts
apgrozījuma, un pēc tam tas tika proporcionāli sadalīts atbilstoši
Aquatis
un
Simplex
konstatētajai dalībai pārkāpumā laikā, kad šīs sabiedrības kontrolēja
IMI
(EUR 50,34 miljoni) vai
Aalberts
(EUR 55,15 miljoni).
Tā kā attiecībā uz
IMI
varēja piemērot naudas soda apmēra samazināšanu par 50 %, pamatojoties uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu
vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās, tai noteiktā naudas soda pamatsumma EUR 96,6 miljoni, proti,
sākumsumma EUR 46 miljoni, kam piemērots palielinājums par 110 %, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, tika samazināta līdz EUR 48,30 miljoniem.
Ņemot vērā, ka
IMI
iesniedza savu lūgumu par iecietību tikai 2003. gada septembrī, abām tās agrākajām meitas sabiedrībām nevarēja piemērot
IMI
piešķirto naudas soda apmēra samazinājumu par 50 %. Tādēļ Komisija atzina
Aquatis
un
Simplex
par solidāri atbildīgām par summu EUR 2,04 miljonu apmērā (50,34–48,30), kas nebija noteikta ne
IMI
, ne
Aalberts
.
Turklāt ir jāatgādina, ka, ja vairāki adresāti apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī veido “uzņēmumu”, Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktā paredzēto maksimālo robežu 10 % var aprēķināt, pamatojoties uz šī uzņēmuma kopējo apgrozījumu. Savukārt, ja šī ekonomiskā
vienība ir sadalījusies, lai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī veidotu divas atsevišķas vienības, katrs no lēmuma adresātiem
ir tiesīgs pretendēt uz individuālu minētās maksimālās robežas piemērošanu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija
spriedums apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 390. punkts). Ņemot vērā, ka prasītājas ir lūgušas vienīgi atcelt apstrīdētā lēmuma
2. panta a) punktu un b) punkta 2. apakšpunktu, nav jāizvērtē, vai faktam, ka uzņēmums
IMI
pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ir sadalījies vairākās atsevišķās vienībās, bija jāietekmē naudas soda maksimālais apmērs,
kas piemērots
Aquatis
un
Simplex
apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punkta 1. apakšpunktā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši prasītāju prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2006. gada 20. septembra Lēmuma C(2006) 4180 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu
(Lieta Nr. COMP/F‑1/38.121 – Fitingi [Savienotājelementi]) 1. pantu daļā, kurā ir konstatēts, ka
Aalberts Industries NV
,
Comap SA
(agrāk –
Aquatis France SAS
) un
Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co KG
ir piedalījušās pārkāpumā laika periodā no 2003. gada 25. jūnija līdz 2004. gada 1. aprīlim;
2)
atcelt Lēmuma C(2006) 4180 2. panta a) punktu un b) punkta 2. punktu;
3)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 24. martā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.