CELEX: 62009CJ0379
Työntekijöiden vapaa liikkuvuus
SEUT 45 ja SEUT 48 artikla
Siirtotyöläisten sosiaaliturva
Lisäeläkeoikeuksien suojaaminen
Neuvosto ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin
Palkattu työntekijä, joka on työskennellyt peräkkäin saman työnantajan palveluksessa useissa jäsenvaltioissa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on Belgian kansalainen Maurits Casteels ja vastaajana Yhdistyneen kuningaskunnan
oikeuden mukaan perustetun yhtiön British Airways plc:n (jäljempänä BA) Brysselin (Belgia) sivuliike ja joka koskee Casteelsin
oikeutta lisäeläke-etuuksiin.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Ammatillisten lisäeläkkeiden parantamisesta 19.12.1974 annetun lain (Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung;
BGBl. 1974 I, s. 3610; jäljempänä BetrAVG) 1 §:n ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Työntekijä, jolle työnantaja on sitoutunut maksamaan tämän työsuhteen perusteella vanhuus-, työkyvyttömyys- tai perhe-eläke-etuuksia
(ammatillinen lisäeläke), säilyttää eläkeoikeutensa työsuhteen päättyessä ennen eläkkeeseen oikeuttavaa tapahtumaa, mikäli
työntekijä on kyseisenä ajankohtana täyttänyt vähintään 35 vuotta ja
–        häntä koskeva eläkesitoumus on ollut voimassa vähintään kymmenen vuotta tai
–        työntekijä on ollut työnantajan palveluksessa vähintään 12 vuotta ja häntä koskeva eläkesitoumus on ollut voimassa vähintään
kolme vuotta.”
BetrAVG:n 17 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tämän lain 2–5, 16, 27 ja 28 §:n sääntelystä voidaan poiketa työehtosopimuksissa. Poikkeavat määräykset sitovat työehtosopimuksen
piiriin kuulumattomia työnantajia ja työntekijöitä, jos niiden välillä on sovittu työehtosopimuksen asianomaisten määräysten
soveltamisesta. Muilta osin tämän lain säännöksistä ei voida poiketa työntekijän vahingoksi.”
Eläkkeitä koskevan työehtosopimuksen nro 3 (Versorgungs-Tarifvertrag Nr. 3, jäljempänä työehtosopimus), joka tuli voimaan
1.1.1988 ja jonka BA:n toimipaikka Düsseldorfissa (Saksa) ja Gewerkschaft Öffentliche Dienste, Transport und Verkehr (julkisten
palvelujen sekä kuljetus- ja liikennealan ammattijärjestö) olivat tehneet, 7 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Työntekijät, jotka ovat tulleet BA:n palvelukseen 31.12.1977 jälkeen ja joiden työsuhde päättyy ennen lakisääteisten odotusaikojen
umpeutumista, saavat suorittamansa vakuutusmaksut takaisin ilman korkoa.
2. Työntekijöihin, jotka ovat tulleet BA:n palvelukseen ennen 1.1.1978, sovelletaan seuraavia määräyksiä:
a) Työntekijät, joille on karttunut eläkeoikeuksia ja joiden työsuhde päättyy ennen vähimmäiseläkeiän täyttymistä, voivat
vaatia työnantajaa palauttamaan heidän omia vakuutusmaksujaan vastaavien eläkeoikeuksien arvon.
b) Työntekijöillä, jotka irtisanoutuvat oma-aloitteisesti BA:n palveluksesta ennen viiden palvelusvuoden täyttymistä, on oikeus
ainoastaan omista vakuutusmaksuista kertyneisiin eläke-etuuksiin.
Työntekijöillä, jotka irtisanoutuvat oma-aloitteisesti tai muusta syystä BA:n palveluksesta viiden palvelusvuoden täyttymisen
jälkeen mutta ennen lakisääteisten odotusaikojen umpeutumista, on myös oikeus eläke-etuuksiin, jotka ovat kertyneet BA:n suorittamista
vakuutusmaksuista kyseiseen ajankohtaan mennessä. – –
– –”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Casteels on työskennellyt yhtäjaksoisesti BA:n palveluksessa 1.7.1974 alkaen. Hän on toiminut työuransa aikana tämän yhtiön
palveluksessa useissa jäsenvaltioissa, nimittäin Belgian kuningaskunnassa, Saksan liittotasavallassa ja Ranskan tasavallassa.
Hän on ollut BA:n palveluksessa perustyösopimuksen nojalla, jota muutettiin toistuvasti sen mukaan, missä toimipaikassa Casteels
kulloinkin työskenteli.
Casteels siis työskenteli 14.11.1988 saakka Belgiassa ja 15.11.1988–1.10.1991 BA:n toimipaikassa Düsseldorfissa. 1.10.1991–1.4.1996
hän toimi BA:n palveluksessa Ranskassa ja sen jälkeen jälleen Belgiassa.
Casteelsin 10.3.1988 tehdyssä työsopimuksessa sovittiin hänen liittämisestään BA:n lisäeläkejärjestelmään, sellaisena kuin
sitä sovellettiin Casteelsin työskentelypaikkakunnalla.
Casteelsin siirtyessä Brysselistä Düsseldorfiin asianosaiset sopivat, että Casteelsin työehdot olisivat samat kuin BA:n palvelukseen
1.7.1974 tulleella saksalaisella henkilökunnalla. Ainoa poikkeus koski Casteelsin kuulumista Saksassa sovellettavaan BA:n
eläkejärjestelmään, ja tämä oli hoidettu ryhmävakuutuskassa Victoria Lebensversicherung AG:n kautta. Kassan jäsenyys tuli
voimaan vasta siitä, kun Casteels aloitti työskentelyn BA:n toimipaikassa Düsseldorfissa.
Pääasiassa käsiteltävässä riita-asiassa BA kiistää Casteelsin oikeuden lisäeläke-etuuksiin työskentelyjaksosta Saksassa, koska
Casteels oli irtisanoutunut vapaaehtoisesti Düsseldorfin toimipaikasta vuonna 1991 työskentelemättä Düsseldorfin toimipaikassa
työehtosopimuksen 7 §:n mukaista vähimmäispalvelusaikaa, joka on edellytyksenä lopullisten lisäeläkeoikeuksien saamiseen kyseisessä
toimipaikassa voimassa olevan järjestelmän nojalla.
Arbeidshof te Brusselin mukaan Casteels ei voinut kyseisenä ajanjaksona Saksassa voimassa olleen lainsäädännön nojalla esittää
muita vaatimuksia kuin ne, jotka koskivat hänen itsensä – mutta ei työnantajan – suorittamien vakuutusmaksujen takaisinmaksua.
Koska Casteels on ollut saman työnantajan palveluksessa eri jäsenvaltioissa, hän on lisäeläkeoikeuksien osalta epäedullisemmassa
asemassa kuin siinä tapauksessa, että hän olisi työskennellyt koko ajan Belgiassa saman työnantajan palveluksessa.
Kansallinen tuomioistuin päätti – ennen Casteelsin vaatimuksen ratkaisemista – lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voiko yksityinen kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeusriidassa vedota yksityissektorin työnantajaansa vastaan
EY 42 artiklaan, kun [Euroopan unionin] neuvosto ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin?
2)      Onko EY 39 artiklan – ennen [yhteisön alueella liikkuvien palkattujen työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien lisäeläkeoikeuksien
suojaamisesta] 29.6.1998 annetun [neuvoston] direktiivin 98/49/EY [(EYVL L 209, s. 46)] antamista – ja EY 42 artiklan, tarkasteltuina
kumpikin erikseen tai yhdessä, vastaista, jos
saman oikeushenkilön/työnantajan palveluksessa oleva työntekijä, joka muuten kuin lähetettynä työntekijänä työskentelee peräkkäisinä
jaksoina työnantajan eri toimipaikoissa eri jäsenvaltioissa ja johon sovelletaan kulloinkin asianomaisessa toimipaikassa voimassa
olevia lisäeläkejärjestelmiä
–        määritettäessä lopullisten lisäeläkeoikeuksien perusteena olevaa ansaintajaksoa (työnantajan ja työntekijän vakuutusmaksujen
perusteella) tietyssä jäsenvaltiossa ei oteta millään tavoin huomioon saman työnantajan palveluksessa toisessa jäsenvaltiossa
kertyneitä työvuosia eikä työntekijän kuulumista lisäeläkejärjestelmään kyseisessä jäsenvaltiossa ja
–        työntekijän siirtäminen hänen suostumuksellaan saman työnantajan toimipaikkaan toisessa jäsenvaltiossa rinnastetaan sellaiseen
eläkesäännöissä määriteltyyn tilanteeseen, jossa työntekijä eroaa vapaaehtoisesti työstään kyseisessä toimipaikassa, mistä
seuraa, että lisäeläkeoikeudet rajoittuvat työntekijän omiin vakuutusmaksuihin
ja tästä tilanteesta aiheutuu epäedullisena seurauksena se, että työntekijä menettää oikeutensa lisäeläke-etuuksiin kyseisessä
jäsenvaltiossa työskentelynsä ajalta, mitä ei olisi tapahtunut, jos hän olisi työskennellyt työnantajansa palveluksessa vain
yhdessä jäsenvaltiossa ja jos hän olisi edelleen kuulunut kyseisen jäsenvaltion lisäeläkejärjestelmään?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti sitä, onko SEUT 48 artiklalla
sellainen välitön oikeusvaikutus johon yksityinen voi kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeusriidassa vedota
yksityissektorin työnantajaansa vastaan.
Tästä on todettava, ettei SEUT 48 artiklan tarkoituksena ole luoda suoraan sovellettavaa oikeussääntöä. Se on oikeudellinen
perusta, jonka nojalla Euroopan parlamentti ja neuvosto toteuttavat tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen komission
ehdotuksesta sellaisia sosiaaliturvan alan toimenpiteitä, jotka ovat tarpeen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi.
Näin ollen tämä määräys edellyttää unionin lainsäätäjältä toimia, ja siksi tämän määräyksen oikeusvaikutusten syntyminen edellyttää
kyseisten unionin toimielinten toimenpidettä. Tämän seurauksena määräys ei sellaisenaan anna yksityiselle oikeuksia, joihin
voidaan vedota kansallisissa tuomioistuimissa.
Tästä seuraa, että ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, ettei SEUT 48 artiklalla ole sellaista välitöntä oikeusvaikutusta,
johon yksityinen voisi kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeusriidassa vedota yksityissektorin työnantajaansa
vastaan.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti sitä, onko SEUT 45 artiklaa tulkittava
siten, että se on esteenä sille, että määritettäessä lopullisten lisäeläkeoikeuksien perusteena olevaa ansaintajaksoa tietyssä
jäsenvaltiossa ei oteta huomioon työntekijän työvuosia, jotka ovat kertyneet saman työnantajan toimipaikoissa eri jäsenvaltioissa
ja jotka perustuvat samaan perustyösopimukseen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös sitä, merkitseekö se, että työntekijä siirretään hänen suostumuksellaan
saman työnantajan toimipaikkaan toisessa jäsenvaltiossa, sitä, että työntekijä eroaa vapaaehtoisesti työstään kyseessä olevan
lisäeläkejärjestelmän säännöksissä tarkoitetulla tavalla.
Aluksi on todettava, ettei SEUT 45 artiklaa sovelleta pelkästään viranomaisten toimintaan vaan myös muunlaisiin sääntelyihin,
joiden tarkoituksena on kollektiivisesti säännellä palkkatyötä (ks. asia C-325/08, Olympique Lyonnais, tuomio 16.3.2010, 30
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä seuraa, että SEUT 45 artiklaa sovelletaan pääasiassa nyt käsiteltävän kaltaiseen tilanteeseen, jossa olemassa olevalla
työehtosopimuksella säännellään Casteelsin lisäeläkeoikeuksia BA:han nähden.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien kaikkien EUT-sopimuksen määräysten
tarkoituksena on helpottaa jäsenvaltioiden kansalaisten kaikenlaisen ansiotyön tekemistä unionin alueella ja että kyseisten
määräysten vastaisia ovat toimenpiteet, joilla voi olla epäsuotuisa vaikutus näihin kansalaisiin, kun he haluavat harjoittaa
taloudellista toimintaa toisen jäsenvaltion alueella (ks. asia C-212/06, Gouvernement de la Communauté française ja Gouvernement
wallon, tuomio 1.4.2008, Kok., s. I-1683, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja em. asia Olympique Lyonnais, tuomion 33
kohta).
Näin ollen SEUT 45 artikla on esteenä kaikille sellaisille toimenpiteille, jotka – vaikka niitä sovelletaan ilman kansalaisuuteen
perustuvaa syrjintää – voivat haitata sitä, että unionin kansalaiset käyttävät perustamissopimuksessa taattuja perusvapauksia,
tai jotka tekevät niiden käytöstä vähemmän houkuttelevaa (ks. em. asia Gouvernement de la Communauté française ja Gouvernement
wallon, tuomion 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka pääasiassa on niin, että työehtosopimusta – ja erityisesti sen 7 §:ää – sovelletaan erotuksetta kaikkiin BA:n palveluksessa
oleviin työntekijöihin, jotka työskentelevät Saksassa sijaitsevissa toimipaikoissa, eikä työehtosopimuksessa tehdä eroa kyseessä
olevien työntekijöiden kansalaisuuden perusteella, on kuitenkin niin, että tämän työehtosopimuksen seurauksena Casteelsin
tilanteessa olevat työntekijät – jotka käyttävät vapaata liikkuvuutta koskevaa oikeuttaan unionin alueella – ovat epäedullisemmassa
asemassa kuin ne BA:n työntekijät, jotka eivät ole käyttäneet tätä oikeutta.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 50 kohdassa todennut, työehtosopimuksen maantieteellinen soveltamisala rajoittuu
nimittäin Saksan liittotasavallan alueeseen.
Tästä seuraa yhtäältä, että kun kyse on Casteelsin kaltaisista BA:n työntekijöistä, jotka on siirretty BA:n toisessa jäsenvaltiossa
sijaitsevasta toimipaikasta saman työnantajan toimipaikkaan Düsseldorfissa, merkitykselliseen palvelusaikaan ei katsota kuuluvan
palvelusaikaa ensimmäisessä toimipaikassa, kun työntekijän osalta arvioidaan Saksassa voimassa olevan järjestelmän mukaisten
lopullisten lisäeläkeoikeuksien perusteena olevan vähimmäisjakson täyttymistä.
Sen sijaan on niin, että Düsseldorfin toimipaikassa työskentelevät työntekijät, jotka ovat olleet BA:n palveluksessa yhtä
kauan kuin Casteels mutta jotka eivät ole käyttäneet vapaata liikkuvuutta koskevaa oikeuttaan, voivat vedota keskeytymättömään
palvelusaikaan, kun työntekijän osalta arvioidaan työehtosopimuksen mukaisesti kyseisessä toimipaikassa voimassa olevan järjestelmän
mukaisten lopullisten lisäeläkeoikeuksien ansaitsemista. Nämä työntekijät ansaitsevat lisäeläkeoikeuksia keskeytyksettä, kun
taas ajanjakso, jonka aikana Casteelsille kertyi eläkeoikeuksia tässä toimipaikassa voimassa olleen järjestelmän mukaisesti,
ei täyttänyt työehtosopimuksen 7 §:ssä tarkoitettua vähimmäiskynnystä, koska Casteelsin palvelusajan karttuminen BA:n palveluksessa
oli keskeytynyt siksi, että palvelusaika koostui palvelusjaksoista saman työnantajan toimipaikoissa eri jäsenvaltioissa.
Toisaalta BA:n työntekijöiden, jotka siirretään heidän omalla suostumuksellaan BA:n Düsseldorfin toimipaikasta saman työnantajan
toimipaikkaan toisessa jäsenvaltiossa, katsotaan irtisanoutuneen BA:n palveluksesta työehtosopimuksessa tarkoitetulla tavalla,
ja näin ollen heillä on sanotun työehtosopimuksen 7 §:n 2 momentin b kohdan nojalla oikeus ainoastaan heidän itse suorittamistaan
vakuutusmaksuista kertyneisiin eläke-etuuksiin, kun heidät on siirretty ennen viiden palvelusvuoden täyttymistä.
On sitä vastoin niin, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 51 kohdassa todennut, että BA:n työntekijän, joka suostuu
siirtymään Düsseldorfin toimipaikasta toiseen BA:n toimipaikkaan Saksassa, ei katsota irtisanoutuneen BA:n palveluksesta työehtosopimuksessa
tarkoitetulla tavalla eikä häneen näin ollen sovelleta tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittua työehtosopimuksen määräystä.
Työehtosopimuksessa ei edellytetä niiden palvelusvuosien ottamista huomioon, jotka BA:n työntekijä on työskennellyt kyseisen
työnantajan palveluksessa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevassa toimipaikassa, ja työehtosopimuksessa rinnastetaan se, että
BA:n työntekijä siirretään hänen suostumuksellaan saman työnantajan toimipaikkaan toisessa jäsenvaltiossa, oma-aloitteeseen
irtisanoutumiseen BA:n palveluksesta, ja siksi työehtosopimuksessa kohdellaan epäedullisemmin työntekijöitä, jotka käyttävät
vapaata liikkuvuutta koskevaa oikeuttaan, koska nämä työntekijät kärsivät taloudellisia menetyksiä ja heidän lisäeläkeoikeutensa
heikkenevät. Tällaisen haitan mahdollisuus voi saada Casteelsin kaltaiset työntekijät luopumaan mahdollisuudesta lähteä työnantajansa
toimipaikasta yhdessä jäsenvaltiossa siirtyäkseen saman työnantajan toimipaikkaan toisessa jäsenvaltiossa (ks. vastaavasti
em. asia Gouvernement de la Communauté française ja Gouvernement wallon, tuomion 48 kohta).
Koska pääasiassa käsiteltävän kaltainen järjestelmä on työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitus, joka on SEUT 45 artiklan
nojalla lähtökohtaisesti kielletty, se voidaan hyväksyä ainoastaan edellyttäen, että sillä on yleisen edun mukainen tavoite,
että sillä voidaan taata tämän tavoitteen saavuttaminen ja että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen sillä tavoitellun päämäärän
saavuttamiseksi (ks. mm. em. asia Gouvernement de la Communauté française ja Gouvernement wallon, tuomion 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
BA toteaa tässä yhteydessä, että järjestelmän tarkoituksena on estää se, että työntekijä kuuluu samaan aikaan useaan eri eläkejärjestelmään
eri jäsenvaltioissa. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa todennut, Casteelsin tapauksen kaltaisessa tilanteessa
uhkana ei ole se, että siirtotyöläinen saa perusteetonta etua, vaan päinvastoin se, että hänelle tulee perusteetonta vahinkoa
hänen menettäessään lisäeläkeoikeudet ajanjaksolta, jonka aikana hän kuului Saksan lisäeläkejärjestelmään.
Tavoitteesta, joka koskee pyrkimystä työntekijöiden uskollisuuteen ja johon BA on vedonnut, on todettava, ettei siihen voida
kohtuudella vedota perusteena sellaisten työntekijöiden epäedulliselle kohtelulle, jotka käyttäessään vapaata liikkuvuutta
koskevaa oikeuttaan unionin alueella pysyvät saman työnantajan palveluksessa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kaikilta osin sille kansallisessa oikeudessa annetun
harkintavallan rajoissa tulkita ja soveltaa valtionsisäisiä oikeussääntöjä siten, että tulkinta ja soveltaminen ovat sopusoinnussa
unionin oikeudessa asetettujen vaatimusten kanssa (ks. asia 157/86, Murphy ym., tuomio 4.2.1988, Kok., s. 673, Kok. Ep. IX,
s. 353, 11 kohta; asia  C-262/97, Engelbrecht, tuomio 26.9.2000, Kok., s. I-7321, 39 kohta ja asia C-208/05, ITC, tuomio 11.1.2007,
Kok., s. I-181, 68 kohta).
Tältä osin on todettava, että kun työehtosopimuksen 7 §:n 2 momentin b kohdan toista alakohtaa tulkitaan SEUT 45 artiklan
mukaisesti, on katsottava, että Casteels, joka on työskennellyt BA:n palveluksessa yhtäjaksoisesti 1.7.1974 alkaen, on ollut
BA:n palveluksessa kyseisestä päivämäärästä lähtien ja ettei hän irtisanoutunut tämän työnantajan palveluksesta, kun hän siirtyi
BA:n Ranskassa sijaitsevaan toimipaikkaan, jotta hän voi hyötyä niistä etuuksista, jotka perustuvat hänen ja BA:n suorittamiin
vakuutusmaksuihin ajanjaksona, jona hän kuului BA:n toimipaikassa Düsseldorfissa voimassa olleeseen järjestelmään.
Tässä työehtosopimuksen määräyksessä nimittäin määrätään, että työntekijöillä, jotka ovat tulleet BA:n palvelukseen ennen
1.1.1978 ja jotka irtisanoutuvat oma-aloitteisesti tai muusta syystä BA:n palveluksesta viiden palvelusvuoden täyttymisen
jälkeen mutta ennen lakisääteisten odotusaikojen täyttymistä, on myös oikeus eläke-etuuksiin, jotka perustuvat kyseisenä ajankohtana
BA:n suorittamiin vakuutusmaksuihin. Tältä osin on todettava, että unionin tuomioistuimessa järjestetyssä suullisessa käsittelyssä
BA on myöntänyt, että työehtosopimuksen 7 §:n 2 momenttia voidaan soveltaa Casteelsiin.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on työehtosopimuksen
pakollisen soveltamisen yhteydessä esteenä sille
–        että määritettäessä lopullisten lisäeläkeoikeuksien perusteena olevaa ansaintajaksoa tietyssä jäsenvaltiossa ei oteta huomioon
työntekijän työvuosia, jotka ovat kertyneet saman työnantajan toimipaikoissa eri jäsenvaltioissa ja jotka perustuvat samaan
perustyösopimukseen, ja
–        että työntekijän, joka on siirretty työnantajansa toimipaikasta tietyssä jäsenvaltiossa saman työnantajan toiseen toimipaikkaan
toisessa jäsenvaltiossa, katsotaan irtisanoutuneen oma-aloitteisesti tämän työnantajan palveluksesta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
SEUT 48 artiklalla ei ole sellaista välitöntä oikeusvaikutusta, johon yksityinen voisi kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevassa oikeusriidassa vedota yksityissektorin työnantajaansa vastaan.
2)      SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on työehtosopimuksen pakollisen soveltamisen yhteydessä esteenä sille
–
että määritettäessä lopullisten lisäeläkeoikeuksien perusteena olevaa ansaintajaksoa tietyssä jäsenvaltiossa ei oteta huomioon
työntekijän työvuosia, jotka ovat kertyneet saman työnantajan toimipaikoissa eri jäsenvaltioissa ja jotka perustuvat samaan
perustyösopimukseen, ja
–
että työntekijän, joka on siirretty työnantajansa toimipaikasta tietyssä jäsenvaltiossa saman työnantajan toiseen toimipaikkaan
toisessa jäsenvaltiossa, katsotaan irtisanoutuneen oma-aloitteisesti tämän työnantajan palveluksesta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.