CELEX: 62012TJ0074
Dempings
Konkrētu Ķīnas izcelsmes kompresoru imports
Daļējs atteikums atmaksāt samaksātos antidempinga maksājumus
Eksporta cenas noteikšana
Antidempinga maksājumu atskaitīšana
Atcelšanas seku pielāgošana laikā

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
Mecafer
importē uz Eiropas Savienību gaisa kompresorus, kurus ražo
Nu Air (Shanghai) Compressors and Tools Co. Ltd
(turpmāk tekstā – “
Nu Air Shanghai
” vai “ražotājs eksportētājs”), kas ir Ķīnā reģistrēta sabiedrība. Tāpat tā izplata un pārdod gaisa kompresorus, kurus ražo
Nu Air Compressors and Tools SpA
, Itālijā reģistrēta sabiedrība, kas vada
Nu Air
grupu, kurai pieder ražotājs eksportētājs. Šajā lietā pastāvošo faktisko apstākļu rašanās laikā prasītāja ietilpa
Nu Air
grupā un tādējādi bija saistīta ar ražotāju eksportētāju.
Ar 2008. gada 17. marta Regulu (EK) Nr. 261/2008 Eiropas Savienības Padome uzlika galīgu antidempinga maksājumu konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes kompresoru importam (
OV L 81, 1. lpp.
). Regulā Nr. 261/2008 paredzētajiem
Nu Air Shanghai
ražotajiem kompresoriem (turpmāk tekstā – “attiecīgā prece”) tika piemērots antidempinga maksājums 13,7 % apmērā.
Laikā no 2009. gada jūnija līdz 2010. gada jūlijam prasītāja atbilstoši Padomes 1995. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV 1996, L 56, 1. lpp.
), kurā izdarīti grozījumi [kura ir aizstāta ar Padomes 2009. gada 30. novembra Regulu (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV L 343, 51. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatregula”)], 11. panta 8. punktam iesniedza piecus pieteikumus par to Regulā Nr. 261/2008 noteikto galīgo antidempinga maksājumu atmaksāšanu, ko tā bija samaksājusi par
Nu Air Shanghai
ražoto kompresoru importu par kopējo summu EUR 576474,76 apmērā. Šie pieteikumi Eiropas Komisijā tika iesniegti ar Francijas kompetento valstu iestāžu starpniecību.
Komisija uzsāka izmeklēšanu par laiku no 2008. gada 1. septembra līdz 2009. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas attiecībā uz atmaksāšanu laikposms”).
2011. gada 6. aprīlī Komisija nosūtīja prasītājai informatīvu dokumentu, kurā bija atspoguļoti galvenie fakti un apsvērumi, pamatojoties uz kuriem tā bija ierosinājusi attiecībā uz
Nu Air Shanghai
noteikt pārskatīto dempinga starpību 11,2 % apmērā un piešķirt prasītājai daļēju atmaksu.
Tajā pašā dienā Komisija nosūtīja
Nu Air Shanghai
grupai dokumentu, kurā bija izskaidrota aprēķina metode, kas tika izmantota attiecībā uz
Nu Air Shanghai
noteiktās pārskatītās dempinga starpības noteikšanai.
2011. gada 26. aprīlī prasītāja nosūtīja Komisijai savus apsvērumus par metodi, kas bija izmantota dempinga starpības aprēķināšanai. It īpaši, tā apstrīdēja antidempinga maksājumu atskaitīšanu no eksporta cenas aprēķina, atsaucoties uz pamatregulas 11. panta 10. punktu. Visbeidzot prasītāja lūdza Komisijai uzklausīt to saistībā ar šiem jautājumiem formālā uzklausīšanā.
Šī uzklausīšana notika 2011. gada 31. maijā.
Ar 2011. gada 26. jūlija elektroniskā pasta vēstuli prasītāja lūdza Komisijai iesniegt tai aprēķinus, uz kuriem tā bija balstījusies, lai atskaitītu antidempinga maksājumus no eksporta cenas, kas bija aprēķināta, pamatojoties uz pamatregulas 2. panta 9. punktu. Komisija nosūtīja prasītājai šos aprēķinus ar to pašu dienu datētā elektroniskā pasta vēstulē.
2011. gada 28. jūlijā prasītāja nosūtīja Komisijai elektroniskā pasta vēstuli, vēloties saņemt paskaidrojumus par veidu, kādā tā ir interpretējusi iepriekš minēto aprēķinu rezultātu, uz kuru tā atbildēja ar elektroniskā pasta vēstuli, kas datēta ar to pašu dienu.
2011. gada 17. oktobrī Komisija nosūtīja prasītājai galīgo informatīvo dokumentu, kurā bija ietverti galvenie fakti un apsvērumi, pamatojoties uz kuriem tā plānoja pārskatīt attiecīgajai precei piemērojamo dempinga starpību un piešķirt prasītājai tiesības uz daļēju samaksāto antidempinga maksājumu atmaksu.
Ar 2011. gada 20. un 21. oktobra elektroniskā pasta vēstulēm prasītāja lūdza Komisijai sniegt papildu paskaidrojumus par metodi, ko tā bija izmantojusi, lai novērtētu, vai antidempinga maksājumi ir tikuši atspoguļoti attiecīgās preces tālākpārdošanas pirmajam neatkarīgajam pircējam, kas reģistrēts Savienībā, cenās. Komisija atteicās apmierināt šo lūgumu un vērsa prasītājas uzmanību uz tās iepriekšējā, 2011. gada 28. jūlija elektroniskā pasta vēstulē ietvertajiem paskaidrojumiem.
2011. gada 31. oktobrī prasītāja iesniedza savus apsvērumus par galīgo informatīvo dokumentu.
2011. gada 6. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2011) 8804, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā tā, pirmkārt, noteica attiecībā uz
Nu Air Shanghai
pārskatīto dempinga starpību 10,7 % apmērā un, otrkārt, piešķīra prasītājai tiesības uz daļēju nepamatoti samaksāto antidempinga maksājumu atmaksu, ņemot vērā starpību starp sākotnējo dempinga starpību (13,7 %) un pārskatīto dempinga starpību (10,7 %).
Pārskatītās dempinga starpības aprēķināšanai tika noteikta attiecīgās preces normālā vērtība atbilstoši pamatregulas 2. panta 3. punktam.
Turklāt saistībā ar eksporta pārdevumiem uz Savienību, kas tika veikti tieši neatkarīgiem pircējiem vai izmantojot saistītu sabiedrību, kas ir reģistrēta ārpus Savienības, eksporta cena tika noteikta, pamatojoties uz faktisko samaksāto vai maksājamo cenu par attiecīgo preci saskaņā ar pamatregulas 2. panta 8. punktu.
Saistībā ar eksporta pārdevumiem uz Savienību, kas tika veikti ar tādu Savienībā reģistrētu saistīto sabiedrību starpniecību, kas īstenoja visas importa funkcijas saistībā ar attiecīgo preci, kā, piemēram, ar ražotāju eksportētāju saistītais importētājs, eksporta cena saskaņā ar pamatregulas 2. panta 9. punktu tika noteikta, pamatojoties uz cenām, par kurām importētās preces pirmo reizi tika pārdotas tālāk neatkarīgam Savienībā reģistrētam pircējam. Lai noteiktu ticamu eksporta cenu, veica pielāgojumus, lai būtu ņemtas vērā visas izmaksas, kas importētājiem radušās no importēšanas līdz tālākpārdošanas brīdim, kā arī uzkrātā peļņa.
It īpaši, atbilstoši pamatregulas 11. panta 10. punktam samaksātie antidempinga maksājumi tika atskaitīti no aprēķinātās eksporta cenas, jo prasītāja nebija pierādījusi, ka tie bija pienācīgi atspoguļoti visās tālākpārdošanas cenās. Turklāt prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tās ar attiecīgās preces tālākpārdošanu saistītā kopējā apgrozījuma pieaugums bija pārsniedzis kopējo par šīs preces importu samaksāto maksājumu summu, tika noraidīts, jo ar to netika atspēkots secinājums, atbilstoši kuram antidempinga maksājums nebija pienācīgi atspoguļots ļoti daudzu attiecīgās preces veidu tālākpārdošanas cenā, un līdz ar to cenu politika nebija mainījusies tādējādi, lai tiktu atspoguļoti samaksātie antidempinga maksājumi.
Visbeidzot dempinga starpība 10,70 % apmērā tika aprēķināta, salīdzinot katra preces veida vidējo normālo vērtību ar tā preces veida vidējo svērto eksporta cenu, kas atbilst attiecīgajai precei.
Jāsecina, ka Lēmumā C(2011) 8804, galīgā redakcija, Komisija apmierināja prasītājas atmaksāšanas pieteikumu EUR 126235,35 apmērā un noraidīja to pārējā daļā, proti par summu EUR 450239,41 apmērā.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 16. februārī, prasītāja cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (pirmā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un tās 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus un lūdza iesniegt dažus dokumentus. Lietas dalībnieki šos procesa organizatoriskos pasākumus izpildīja noteiktajos termiņos.
Ar Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2014. gada 11. novembra rīkojumu šī lieta mutvārdu procesā tika apvienota ar lietām
Nu Air Polska
/Komisija (T‑75/12) un
Nu Air Compressors and Tools
/Komisija (T‑76/12) saskaņā ar 1991. gada 2. maija Reglamenta 50. pantu.
Ar 2014. gada 27. novembra vēstuli prasītāja, pirmkārt, lūdza atļaut izmantot tiesas sēdē noteiktus tehniskos līdzekļus un, otrkārt, iesniedza jaunus pierādījumus. Ar Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2014. gada 5. decembra lēmumu 2014. gada 27. novembra vēstule un tai pievienotie jaunie pierādījumi tika pievienoti lietas materiāliem.
Vispārējā tiesa 2014. gada 12. decembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atzīt prasību par pieņemamu;
—
atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, ciktāl tajā tai ir piešķirtas tiesības tikai uz daļēju tās samaksāto antidempinga maksājumu atmaksu;
—
piespriest saglabāt spēkā apstrīdēto lēmumu līdz brīdim, kad Komisija veiks vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu Vispārējās tiesas spriedumu, kas tiks taisīts šajā lietā;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par pieņemamību
Par to pierādījumu pieņemamību, ko prasītāja iesniegusi 2014. gada 27. novembrī
Saskaņā ar 1991. gada 2. maija Reglamenta 48. panta 1. punktu:
“Replikā un atbildē uz repliku puses var piedāvāt papildu pierādījumus. Tomēr pusēm ir jāmotivē kavēšanās pierādījumu iesniegšanā.”
Atbilstoši šim pantam pierādījumi var tikt piedāvāti tostarp arī ārpus 1991. gada 2. maija Reglamenta 46. panta 1. punktā paredzētās situācijas. Pēc analoģijas Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka piedāvājumu sniegt pierādījumus iesniegšana pēc atbildes uz repliku ir iespējama gadījumā, ja lietas dalībniekam, kas izteic piedāvājumu, attiecīgie pierādījumi nav bijuši pieejami pirms rakstveida procesa noslēguma vai arī ja novēlota pierādījumu iesniegšana no otra lietas dalībnieka puses attaisno lietas materiālu papildināšanu, lai nodrošinātu, ka tiek ievērots sacīkstes princips (spriedums, 2005. gada 14. aprīlis,
Gaki‑Kakouri
/Tiesa, C‑243/04 P,
EU:C:2005:238
, 32. punkts).
Tā kā tas ir izņēmums no pierādījumu piedāvāšanu reglamentējošajiem noteikumiem, 1991. gada 2. maija Reglamenta 48. panta 1. punktā lietas dalībniekiem ir noteikts pienākums motivēt kavēšanos to pierādījumu piedāvāšanā. Šāds pienākums nozīmē, ka [Savienības] tiesai ir pilnvaras pārbaudīt šo pierādījumu novēlotas piedāvāšanas motīvu pamatotību un, attiecīgā gadījumā, šo pierādījumu piedāvājumu saturu, kā arī, ja lūgums nav pietiekami juridiski pamatots, pilnvaras tos noraidīt. Tas tā ir
a fortiori
attiecībā uz pierādījumu piedāvāšanu pēc atbildes uz repliku iesniegšanas (spriedums
Gaki‑Kakouri
/Tiesa, minēts 29. punktā,
EU:C:2005:238
, 33. punkts).
Šajā lietā prasītāja 2014. gada 27. novembra vēstules pielikumā ir pievienojusi deviņus Komisijas lēmumus, kas ir tikuši pieņemti citās antidempinga maksājumu atmaksāšanas procedūrās, astoņi no kuriem bija pieņemti pirms tiesvedības rakstveida stadijas pabeigšanas un pēdējais – pēc tās pabeigšanas. Lai pamatotu kavēšanos šo pierādījumu iesniegšanā, prasītāja tostarp ir norādījusi, ka iepriekš minētie lēmumi nebija publicēti un ka tai tādējādi nācās iesniegt Komisijai vairākus lūgumus par piekļuvi šiem dokumentiem, kurus tā bija apmierinājusi pēc replikas iesniegšanas datuma.
Komisija šajā ziņā nav izvirzījusi nekādus iebildumus.
Šādos apstākļos pierādījumi, ko prasītāja ir iesniegusi 2014. gada 27. novembra vēstules pielikumā, ir jāatzīst par pieņemamiem.
Par “power point” prezentācijas, ko prasītāja sniedza tiesas sēdē, pieņemamību gan tās elektroniskajā, gan drukātajā versijā
Ar 2014. gada 27. novembra vēstuli prasītāja arī lūdza Vispārējai tiesai atļaut sniegt tiesas sēdē “power point” prezentāciju, precizējot, ka tā aprobežosies tikai ar attiecīgās preces aprakstu.
Tā kā Vispārējā tiesa apmierināja šo lūgumu, 2014. gada 12. decembra tiesas sēdē prasītāja, pirmkārt, sniedza šī sprieduma 34. punktā minēto “power point” prezentāciju un, otrkārt, pēc Vispārējās tiesas lūguma iesniedza minētās prezentācijas kopiju papīra formātā.
Komisija izvirzīja iebildumu attiecībā uz prasītājas “power point” prezentāciju, jo tās saturs būtībā esot pārsniedzis vienkāršu attiecīgās preces aprakstu un līdz ar to neatbilstot tā apraksta saturam, kas ir minēts tās lūgumā par atļaujas piešķiršanu, kurš bija iesniegts Vispārējā tiesā ar 2014. gada 27. novembra vēstuli.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisijas kritika ir pamatota tikai saistībā ar diviem pēdējiem prasītājas “power point” prezentācijas slaidiem. Tomēr iepriekš minētajos slaidos ir tikai atgādināti argumenti, kurus prasītāja ir izvirzījusi savos rakstveida apsvērumos Vispārējā tiesā, vai atkārtoti atspoguļoti izvilkumi no tabulām, ko tā jau bija iesniegusi replikas C.12 pielikumā.
Šādos apstākļos prasītājas “power point” prezentācija, kas nav uzskatāma par novēloti iesniegtu pierādījumu, ir pieņemama gan tās elektroniskajā, gan drukātajā versijā.
Par dokumenta, ko Komisija iesniedza tiesas sēdē, pieņemamību
Tiesas sēdē Komisija iesniedza divus tās dienestiem adresētas “power point” prezentācijas slaidus, kas attiecas uz šobrīd izskatāmo lietu. Tās ieskatā, attiecīgā dokumenta iesniegšanu pamato nepieciešamība atbildēt uz prasītājas “power point” prezentāciju, kuras saturs pārsniedzot vienkāršu attiecīgās preces aprakstu, un tādējādi nodrošināt pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa ievērošanu.
Jāatgādina, ka tiesas sēdē sniegtajā “power point” prezentācijā prasītāja ir ne tikai prezentējusi attiecīgo preci un veidu, kādā Komisija ir veikusi tās klasificēšanu atbilstoši dažādiem preču kontroles numuriem (turpmāk tekstā – “PKN”), bet būtībā ir arī izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ, tās ieskatā, metode, ko Komisija ir izmantojusi, lai pārbaudītu, vai prasītāja un pārējās ar ražotāju eksportētāju saistītās Savienībā reģistrētās sabiedrības (turpmāk tekstā visas kopā – “saistītie importētāji”) ir atspoguļojušas antidempinga maksājumus attiecīgās preces tālākpārdošanas pirmajam neatkarīgajam Savienībā reģistrētajam pircējam cenās, nelabvēlīgi ietekmē attiecīgās preces vienoto raksturu un šajā gadījumā rada kļūdainu pārskatīto dempinga starpību.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka iepriekš minētie argumenti nav jauni argumenti, jo prasītāja tos ir jau izvirzījusi gan prasības pieteikumā, gan replikā (šī sprieduma 37. punkts), un, otrkārt, ka Komisijai ir bijusi iespēja uz tiem atbildēt un iesniegt papildu pierādījumus rakstveida procesā Vispārējā tiesā.
Šādos apstākļos Komisija nevar atsaukties uz pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, lai pamatotu divu šī sprieduma 39. punktā minēto slaidu iesniegšanu tiesas sēdē, kuri ir atzīstami par novēloti iesniegtiem pierādījumiem.
Turklāt ir jākonstatē, ka Komisija nav norādījusi Vispārējai tiesai iemeslus, kuru dēļ tā nebija varējusi iesniegt iepriekš minētos pierādījumus pirms rakstveida procesa noslēguma, ciktāl šajā ziņā ir ticis precizēts, ka šos pierādījumus veido grafiks un tabula, kas ir izveidoti, pamatojoties uz informāciju, kura Komisijai bija zināma jau kopš izmeklēšanas attiecībā uz atmaksāšanu brīža.
Ņemot vērā iepriekš minēto, saskaņā ar šī sprieduma 29. un 30. pantā atgādināto judikatūru pierādījumi, ko Komisija ir iesniegusi tiesas sēdē, ir jāatzīst par nepieņemamiem.
Par lietas būtību
Prasītāja lūdz, pirmkārt, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz LESD 263. pantu, un, otrkārt, uz laiku saglabāt spēkā minēto lēmumu, pamatojoties uz LESD 264. pantu.
Par pirmo prasījumu daļu, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu
Pirmās prasījumu daļas ietvaros prasītāja būtībā ir lūgusi daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija tikai daļēji ir apmierinājusi tās pieteikumus par antidempinga maksājumu atmaksāšanu un līdz ar to nav tai piešķīrusi tiesības uz atmaksāšanu, kas pārsniegtu minētā lēmuma 1. pantā norādītās summas.
Savas pirmās prasījumu daļas pamatojumam prasītāja ir izvirzījusi trīs pamatus. Pirmajā pamatā tā pārmet Komisijai acīmredzamas kļūdas vērtējumā, izvēloties peļņas starpību, kas tika atskaitīta no atbilstoši pamatregulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas, un pamatregulas 2. panta 9. punkta un 18. panta 3. punkta pārkāpumu. Otrajā pamatā tā pārmet Komisijai, ka tā būtībā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atskaitot saistīto importētāju samaksāto antidempinga maksājumu summu no aprēķinātās eksporta cenas, un tādējādi nav noteikusi uzticamu eksporta cenu un dempinga starpību, pārkāpjot pamatregulas 2. panta 9. un 11. punktu un 11. panta 10. punktu. Trešajā pamatā tā norāda uz tās tiesību uz aizstāvību un labas pārvaldības principa pārkāpumu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē otrais pamats, kurš ir ticis izvirzīts pirmās prasījumu daļas pamatojumam, un pēc tam pirmais un trešais pamats.
Otro pamatu prasītāja ir sadalījusi piecās daļās, kurās ir norādīts attiecīgi uz, pirmkārt, kļūdu, ko Komisija ir pieļāvusi, interpretējot pamatregulas 11. panta 10. punktu, ciktāl tā ir secinājusi, ka antidempinga maksājumu atspoguļošana bija jākonstatē attiecībā uz visiem gaisa kompresoru veidiem, otrkārt, uz šīs pieejas nelabvēlīgo ietekmi uz uzticamas eksporta cenas un vidējās svērtās dempinga starpības noteikšanu, treškārt, uz Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Apelācijas institūcijas un Tiesas judikatūras pārkāpumu, ceturtkārt, uz pārmērīgo ietekmi, kas šai pieejai ir tikusi piešķirta tālākpārdošanas cenu analīzē, un visbeidzot, piektkārt, uz tās patvaļīgo raksturu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizskata otrā pamata pirmā daļa un pēc tam – trešā, ceturtā, piektā un otrā daļa.
– Par otrā pamata pirmo daļu
Prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl tā, izvērtējot, vai antidempinga maksājumi bija atspoguļoti tālākpārdošanas pirmajam neatkarīgajam pircējam Savienībā cenā, bija piemērojusi produkta kontroles numura pēc produkta kontroles numura analīzes metodi (turpmāk tekstā – “PKN pēc PKN metode”), kuras pamatojums nav atrodams nedz pamatregulā, nedz judikatūrā. Prasītāja uzskata, ka šī metode ir pretrunā pamatregulas 11. panta 10. punkta burtiskai un teleoloģiskai interpretācijai, saskaņā ar kuru antidempinga maksājumu atspoguļošana [tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās] ir jāizvērtē saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem un metodēm kā pamatregulas 2. pantā paredzētie, uz kuriem ir ietverta tieša atsauce minētās regulas 11. panta 10. punktā, un tādējādi vispārīgi, proti, saistībā ar attiecīgo preci, nevis katru PKN, no kā tā sastāv. Prasītāja arī norāda, ka PKN pēc PKN metode rada papildu šķērsli antidempinga maksājumu neatskaitīšanai, aprēķinot eksporta cenu, un ka tā līdz ar to ir pretrunā pamatregulas 11. panta 10. punktam, interpretējot to Nolīguma par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tirdzniecību un tarifiem (GATT) VI panta īstenošanu (
OV L 336, 103. lpp.
; turpmāk tekstā – “antidempinga nolīgums”), kurš ir ietverts PTO izveidošanas līguma 1 A pielikumā (
OV 1994, L 336, 3. lpp.
), ar kuru tas ir ticis transponēts, 9.3.3. panta gaismā.
Komisija apstrīd šo argumentu pamatotību.
Vispirms, pirmkārt, no judikatūras izriet, ka tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā Padomei un Komisijai (turpmāk tekstā abas kopā – “iestādes”) ir plaša rīcības brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ (spriedumi, 1998. gada 17. jūlijs,
Thai Bicycle
/Padome, T‑118/96, Krājums,
EU:T:1998:184
, 32. punkts, un 2011. gada 25. oktobris,
CHEMK
un
KF
/Padome, T‑190/08, Krājums,
EU:T:2011:618
, 38. punkts). No tā izriet, ka Savienības tiesas veiktajai pārbaudei saistībā ar šādiem vērtējumiem ir jāaprobežojas ar pārbaudi, vai ievēroti procesuālie noteikumi, vai pareizi norādīti fakti, uz kuriem balstīts apstrīdētais lēmums, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo faktu novērtējumā un vai nav notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana (spriedumi, 1990. gada 14. marts,
Gestetner Holdings
/Padome un Komisija, C‑156/87, Krājums,
EU:C:1990:116
, 63. punkts;
Thai Bicycle
/Padome, minēts iepriekš,
EU:T:1998:184
, 33. punkts, un 2013. gada 7. februāris,
EuroChem MCC
/Padome, T‑84/07, Krājums,
EU:T:2013:64
, 32. punkts).
Otrkārt, pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka pamatregulas 2. panta 8. punktā ir noteikts, ka eksporta cena ir tā cena, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par preci, kuru eksportē uz Savienību. Tomēr saskaņā ar pamatregulas 2. panta 9. punkta pirmo daļu gadījumos, kad eksporta cenas nav vai izrādās, ka tā nav ticama, jo eksportētājs un importētājs vai trešā persona ir savstarpēji saistīti vai ir vienojušies par kompensāciju mehānismu, eksporta cenu var noteikt, pamatojoties uz cenu, par kādu importētās preces pirmo reizi pārdod tālāk neatkarīgam pircējam, vai arī izmanto kādu citu pieņemamu pamatu, ja preces netiek pārdotas tālāk neatkarīgam pircējam vai tās tiek tālākpārdotas tādā stāvoklī, kādā tika importētas (spriedums
CHEMK
un
KF
/Padome, minēts 53. punktā,
EU:T:2011:618
, 25. punkts).
Tādējādi no pamatregulas 2. panta 9. punkta izriet, ka iestādes var uzskatīt, ka eksporta cena nav ticama divos gadījumos, proti, ja eksportētājs un importētājs vai trešā persona ir savstarpēji saistīti vai arī ja tie ir vienojušies par kompensāciju mehānismu. Bez šiem diviem gadījumiem visos citos gadījumos iestādēm tad, ja eksporta cena pastāv, nosakot dempingu, ir jābalstās uz to (spriedums
CHEMK
un
KF
/Padome, minēts 53. punktā,
EU:T:2011:618
, 26. punkts).
Otrām kārtām, jānorāda, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 9. punkta otro daļu, ja eksporta cenu nosaka, pamatojoties uz cenu, par kādu importētās preces pirmo reizi pārdod tālāk neatkarīgam pircējam vai arī izmanto citu pieņemamu pamatu, lai noteiktu drošu eksporta cenu, šādos gadījumos Savienības robežas līmenī tiek koriģētas visas izmaksas, ietverot maksājumus un nodokļus, kas rodas laikā starp importēšanu un tālāku pārdošanu, kā arī uzkrāto peļņu. Pamatregulas 2. panta 9. punkta trešajā daļā ir noteikts, ka koriģējamie izmaksu posteņi ietver saprātīgas pārdošanas, vispārējās un administratīvās izmaksas un peļņu (spriedums
CHEMK
un
KF
/Padome, minēts 53. punktā,
EU:T:2011:618
, 27. punkts).
Jānorāda, ka pamatregulas 2. panta 9. punkta otrajā un trešajā daļā paredzētos pielāgojumus iestādes izdara pašas pēc savas ierosmes (pēc analoģijas skat. spriedumus, 1987. gada 7. maijs,
Nachi Fujikoshi
/Padome, 255/84, Krājums,
EU:C:1987:203
, 33. punkts;
Minebea
/Padome, 260/84, Krājums,
EU:C:1987:206
, 43. punkts, un 1995. gada 14. septembris,
Descom Scales
/Padome, T‑171/94, Krājums,
EU:T:1995:164
, 66. punkts).
Trešām kārtām, no pamatregulas 11. panta 10. punkta izriet, ka antidempinga maksājumu pārskatīšanas vai atmaksāšanas procedūrā, nolemjot veidot eksporta cenu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 9. punktu, Komisija eksporta cenu aprēķina, neatskaitot samaksāto antidempinga maksājumu summu, ja tiek sniegti izšķiroši pierādījumi, ka maksājums ir attiecīgi atspoguļots tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā.
Šajā lietā ir jāatgādina, ka prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā ir izvērtējusi antidempinga maksājumu atspoguļošanas esamību saskaņā ar PKN pēc PKN metodi, nevis vispārīgi, proti, ņemot vērā tā apgrozījuma pieaugumu, kas ir saistīts ar visu attiecīgās preces modeļu pārdošanas daudzumu, ko ir īstenojuši saistītie importētāji un kas ir ticis konstatēts laikā no sākotnējā izmeklēšanas laikposma līdz izmeklēšanas attiecībā uz atmaksāšanu laikposmam. Prasītāja uzskata, ka, ja Komisija būtu veikusi šādu analīzi, tā būtu konstatējusi, ka apgrozījums ir palielinājies par tādu summu, kas pārsniedz antidempinga maksājumus, kas bija samaksāti par minētās preces importu, un kas ir izteikts kā importa, kas tika īstenots izmeklēšanas attiecībā uz atmaksāšanu laikā, cenas, izmaksu, apdrošināšanas un frakta vērtības procentuālais īpatsvars.
Šo apsvērumu gaismā ir jāizvērtē to argumentu pamatotība, kurus prasītāja ir izvirzījusi otrā pamata pirmās daļas pamatojumam.
Pirmkārt, prasītāja ir izvirzījusi tekstuālu argumentu šī sprieduma 59. punktā aprakstītās metodes pamatojumam, saskaņā ar kuru no pamatregulas 11. panta 10. punktā izmantotā izteiciena “attiecīgi atspoguļots” būtībā izriet, ka antidempinga maksājumu atspoguļošana ir jāizvērtē atbilstoši tam, kas ir nepieciešams vai atbilstošs, proti, to ieskatā – piemērojot pamatregulas 2. pantā minētos noteikumus un metodes, kas paredz noteikt individuālu un vienotu dempinga starpību katram ražotājam eksportētājam, neatkarīgi no tā, vai pastāv vairāki attiecīgās preces modeļi.
Komisija apstrīd šī argumenta pamatotību.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jānorāda, ka, neraugoties uz pamatregulas 11. panta 10. punktā izdarīto divkāršo atsauci uz pamatregulas 2. pantu, apstākļa vārds “attiecīgi” neattiecas uz pamatregulas 2. pantā paredzētu izvērtēšanas metodi vai noteikumu, bet gan uz mērķi atspoguļot antidempinga maksājumus tālākpārdošanas cenās, ko ar ražotāju eksportētāju saistītās sabiedrības piemēro attiecībā uz pirmo neatkarīgo pircēju Savienībā, proti, uz minēto sabiedrību rīcības izmaiņām pēc antidempinga maksājumu ieviešanas vai, citiem vārdiem sakot, uz sākotnēji konstatētās dempinga starpības novēršanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1996. gada 5. jūnijs,
NMB France
u.c./Komisija, T‑162/94, Krājums,
EU:T:1996:71
, 76.–81. punkts).
Otrām kārtām, pamatregulas 11. panta 10. punktā nav paredzēta metode, lai izvērtētu, vai pierādījumi, ko ir iesnieguši importētāji, kas lūdz atmaksāt antidempinga maksājumus, ir “izšķiroši” un vai antidempinga maksājums ir ticis “attiecīgi atspoguļots” tālākpārdošanas cenās pirmajam neatkarīgajam pircējam Savienībā.
Līdz ar to ir jāsecina, ka pastāv nevis viena, bet gan vairākas metodes, kas ļauj izvērtēt, vai ir izpildīti pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzētie nosacījumi.
No judikatūras izriet, ka izvēle starp dažādām aprēķina metodēm ir saistīta ar sarežģītu ekonomisko situāciju izvērtēšanu, kas nozīmē, ka Savienības tiesas pārbaude par šādu novērtējumu ir ierobežota (pēc analoģijas skat. spriedumus, 1987. gada 7. maijs,
NTN Toyo Bearing
u.c./Padome, 240/84, Krājums,
EU:C:1987:202
, 19. punkts;
Nachi Fujikoshi
/Padome, minēts 57. punktā,
EU:C:1987:203
, 21. punkts, un
NMB France
u.c./Komisija, minēts 63. punktā,
EU:T:1996:71
, 72. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvēloties metodi, saskaņā ar kuru tiks izvērtēts, vai ir izpildīti pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzētie nosacījumi, kā rezultātā Vispārējā tiesa šajā jomā var veikt tikai ierobežotu pārbaudi tiesā (šī sprieduma 53. punkts).
Līdz ar to pretēji prasītājas apgalvotajam no pamatregulas 11. panta 10. punkta formulējuma nevar secināt, ka antidempinga maksājumu atspoguļošana ir jāizvērtē vispārīgi.
Līdz ar to šis prasītājas arguments ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāja būtībā apgalvo, ka izvērtēšanas metode, kas ir balstīta uz apgrozījuma vispārīgu pieaugumu, ir pamatojama ar to, ka pastāv tikai viena attiecīgā prece, kura ir aplūkojama kā viens veselums. Šajā lietā, neraugoties uz vairāku gaisa kompresoru modeļu, kuriem tika piemērots spēkā esošais antidempinga maksājums, pastāvēšanu, Regulas Nr. 261/2008 preambulas 19. apsvērumā ir tieši norādīts, ka saistībā ar sākotnējo antidempinga izmeklēšanu šie izstrādājumi ir uzskatāmi par vienu ražojumu. Prasītājas ieskatā, attiecīgās preces vienoto raksturu apstiprina arī pamatregulas preambulas 20. apsvērums, kā arī 2012. gada 21. marta spriedums
Marine Harvest Norway
un
Alsaker Fjordbruk
/Padome (T‑113/06,
EU:T:2012:135
).
Komisija apstrīd šī argumenta pamatotību.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka antidempinga maksājumu atspoguļošanas izvērtēšana atbilstoši PKN pēc PKN metodei neietekmē attiecīgās preces vienoto raksturu, jo Komisija nav noteikusi dempinga starpību pēc PKN, bet ir noteikusi vienotu dempinga starpību attiecīgajai precei.
Tāpat ir vispārzināms, ka šajā lietā attiecīgā prece ir komplekss produkts, kura dažādajiem modeļiem ir dažādi tehniskie raksturlielumi un kura cenas var ievērojami atšķirties. Līdz ar to PKN pēc PKN metode, kuras mērķis ir salīdzināt PKN, kuru raksturlielumi un tālākpārdošanas cenas ir līdzīgas, šķiet atbilstošāka, lai izvērtētu attiecīgās preces tālākpārdošanas cenas attīstību laikā no sākotnējās izmeklēšanas laikposma līdz izmeklēšanas attiecībā uz atmaksāšanu laikposmam, ko izmeklēšanā attiecībā uz atmaksāšanu prasītāja arī pati ir atzinusi tās 2011. gada 29. jūlija Komisijai adresētajai vēstulei.
Turklāt, kā tiesas sēdē pamatoti ir norādījusi Komisija, kopējais apgrozījums saistībā ar visu attiecīgās preces modeļu pārdevumu nesniedz precīzu norādi par minētās preces dažādo modeļu vienoto tālākpārdošanas cenu. Līdz ar to analīzes metode, kuras pamatā ir apgrozījuma vispārīgais pieaugums, neļauj noteikt, vai saistītie importētāji patiešām ir izmainījuši savu rīcību tirgū vai, tieši pretēji, ir īstenojuši tādu cenu politiku, kas ļauj tiem kompensēt mazāk pārdotos modeļus ar vispārdotākajiem modeļiem, tādējādi ietekmējot gūto peļņu.
Turklāt pamatregulas preambulas 20. apsvērumā it īpaši ir noteikts, ka “visos dempinga pārrēķinos, kuros nepieciešams rekonstruēt eksporta cenas, maksājumus neuzskata par izmaksām, kas rodas starp importu un tālāku pārdošanu, ja minētie maksājumi atspoguļojas to izstrādājumu cenās, uz kuriem attiecas [Savienības] pasākumi”.
Pretēji prasītājas apgalvotajam no pamatregulas preambulas 20. apsvērumā izmantotā izteiciena “izstrādājum[i], uz kuriem attiecas [..] pasākumi” nevar secināt, ka antidempinga maksājumu atspoguļošana saistībā ar attiecīgo preci ir jāizvērtē, uzskatot to par vienu veselumu. Būtībā pamatregulas preambulas 20. apsvērumā, tāpat kā minētās regulas 11. panta 10. punktā ir ietverta atsauce uz “tālākpārdošanas cen[ām]”, “turpmākajā[m] pārdošanas cen[ām]” un “to izstrādājumu cenā[m], uz kuriem attiecas [Savienības] pasākumi” daudzskaitlī. Tādējādi atbilstoši burtiskai iepriekš minēto noteikumu interpretācijai būtu jāizvērtē antidempinga maksājumu atspoguļošana saistībā ar visām pārdošanas cenām un līdz ar to drīzāk saskaņā ar darījuma pēc darījuma metodi vai pat attiecīgā gadījumā saskaņā ar modeļa pēc modeļa metodi vai PKN pēc PKN metodi.
Visbeidzot prasītājas atsaucei uz spriedumu
Marine Harvest Norway
un
Alsaker Fjordbruk
/Padome, minēts 70. punktā (
EU:T:2012:135
), nav nozīmes šajā lietā, jo strīds, kas Vispārējai tiesai bija jāizvērtē lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, nebija saistīts ar eksporta cenas noteikšanu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka šajā lietā atbilstošāk bija izvērtēt antidempinga maksājumu atspoguļošanu atbilstoši PKN pēc PKN metodei, nevis vispārīgai metodei, kuras pamatā ir apgrozījuma pieaugums laikā no sākotnējās izmeklēšanas līdz izmeklēšanai attiecībā uz atmaksāšanu.
Līdz ar to šis prasītājas arguments ir jānoraida.
Treškārt, prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisijas izmantotā PKN pēc PKN metode ir pretrunā pamatregulas 11. panta 10. punkta mērķim, kā tas ir ticis interpretēts antidempinga nolīguma 9.3.3. panta gaismā.
Vispirms no judikatūras izriet, ka pamatregulas tiesību normas, ciktāl vien iespējams, jāinterpretē, ņemot vērā atbilstošās antidempinga nolīguma normas (šajā ziņā skat. spriedumus, 2003. gada 9. janvāris,
Petrotub
un
Republica
/Padome, C‑76/00 P, Krājums,
EU:C:2003:4
, 57. punkts, un 2014. gada 22. maijs,
Guangdong Kito Ceramics
u.c./Padome, T‑633/11,
EU:T:2014:271
, 38. punkts).
Būtībā Savienība pamatregulu ir pieņēmusi, lai izpildītu no antidempinga nolīguma izrietošās starptautiskās saistības (spriedums
Petrotub
un
Republica
/Padome, minēts 81. punktā,
EU:C:2003:4
, 56. punkts). Turklāt ar pamatregulas 11. panta 10. punktu Savienības nodoms bija izpildīt īpašās saistības, kuras ir ietvertas antidempinga nolīguma 9.3.3. pantā. Pamatregulas 11. panta 10. punkts tādējādi ir jāinterpretē šīs tiesību normas gaismā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka antidempinga nolīguma 9.3.3. pantā ir noteikts, ka, “nosakot to, vai un kādā apmērā izmaksājama kompensācija, ja eksporta cena tiek veidota atbilstoši [antidempinga nolīguma] 2. panta 3. paragrāfam, institūcijām jāņem vērā jebkuras izmaiņas normālajā vērtībā, jebkuras izmaiņas izmaksās starp importu un atkārtoto pārdošanu un jebkuras izmaiņas tālākpārdošanas cenās, kas tiek pienācīgi atspoguļotas turpmākajās pārdošanas cenās, un tām jāaprēķina eksporta cena bez antidempinga nodevu atskaitīšanas, kuras tiek maksātas pēc tam, kad ir iesniegti galīgie pierādījumi par augstākminēto”.
Turklāt antidempinga nolīguma 2.3. pantā ir paredzēts, ka “gadījumos, kad eksporta cenas nav vai izrādās, ka tā nav ticama, jo eksportētājs un importētājs vai trešā persona ir savstarpēji saistīti vai ir vienojušies par kompensāciju mehānismu, eksporta cenu var noteikt, pamatojoties uz cenu, par kādu importētās preces pirmo reizi pārdod tālāk neatkarīgam pircējam, vai arī izmanto kādu citu pieņemamu pamatu, ja preces netiek pārdotas tālāk neatkarīgam pircējam vai tās tiek tālākpārdotas tādā stāvoklī, kādā tika importētas”.
Visbeidzot antidempinga nolīguma 2.4. panta ceturtajā teikumā ir paredzēts, ka “3. paragrāfā minētajos gadījumos jāņem vērā arī izmaksas, t.sk. nodokļi un nodevas, kuras rodas starp importēšanu un tālākpārdošanu, un [..] peļņa”.
No iepriekš minētā izriet, ka antidempinga nolīguma 2.4. panta ceturtajā teikumā, tāpat kā pamatregulas 2. panta 9. punkta otrajā daļā, ir paredzēts “maksājuma ietveršanas izmaksās” princips, saskaņā ar kuru nodokļi un nodevas, kuras rodas starp importēšanu un tālākpārdošanu, tostarp samaksātie antidempinga maksājumi, ir izmaksas, kas ir jāatskaita, nosakot eksporta cenu (spriedums
NMB France
u.c./Komisija, minēts 63. punktā,
EU:T:1996:71
, 104. punkts).
Šajā ziņā ir jāsecina, ka antidempinga maksājumu neatskaitīšana atbilstoši antidempinga nolīguma 9.3.3. pantam ir izņēmums attiecībā pret minētā nolīguma 2.4. panta ceturtajā teikumā paredzēto “maksājuma ietveršanas izmaksās” noteikumu. Tāpat pamatregulas 11. panta 10. punktā ietvertā antidempinga maksājumu neatskaitīšana ir izņēmums attiecībā pret minētās regulas 2. panta 9. punkta otrajā daļā paredzēto “maksājuma ietveršanas izmaksās” noteikumu.
Kā jebkurš izņēmums no vispārīga noteikuma antidempinga maksājumu neatskaitīšana no aprēķinātās eksporta cenas ir jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 18. marts,
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome, T‑299/05, Krājums,
EU:T:2009:72
, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jānorāda, ka ar apgrozījuma pieaugumu pamatotā metode, kuru vēlas piemērot prasītāja, nozīmētu, ka būtu jākonstatē, ka antidempinga maksājumi ir tikuši vispārīgi attiecināti uz saistīto importētāju klientiem. Tomēr, piemērojot PKN pēc PKN metodi, Komisija varēja pierādīt, ka saistībā ar vairākiem attiecīgās preces modeļiem šī attiecināšana nebija notikusi.
Līdz ar to PKN pēc PKN metode, kuras rezultātā tādā gadījumā kā šajā lietā antidempinga maksājumu atspoguļošana tiek izvērtēta stingrāk, ir atbilstošāka pamatregulas 11. panta 10. punkta burtiskai un teleoloģiskai interpretācijai un līdz ar to tai ir jādod priekšroka salīdzinājumā ar pieeju, kas ir balstīta uz apgrozījuma vispārīgu pieaugumu laikā no sākotnējās izmeklēšanas laikposma līdz izmeklēšanas attiecībā uz atmaksāšanu laikposmam.
Prasītājas izvirzītie argumenti neatspēko šo secinājumu.
Vispirms prasītāja ir apgalvojusi, ka no vienskaitļa izmantošanas antidempinga nolīguma 9.3.3. pantā ietvertajā izteicienā “tout mouvement du prix de revente” (“jebkuras izmaiņas tālākpārdošanas cenās”) izriet, ka antidempinga maksājumu atspoguļošana ir jāizvērtē vispārīgi.
Pēc izteiciena “jebkuras izmaiņas tālākpārdošanas cenās” uzreiz seko daudzskaitlis izteicienā “pietiekami atspoguļotas turpmākajās pārdošanas cenās”. Turklāt antidempinga nolīguma 9.3.3. pantā izmantotie izteicieni “tout changement” (“jebkuras izmaiņas”) un “tout mouvement” (“jebkuras izmaiņas”) pēc savas dabas ir nenoteikti.
Tāpat prasītāja būtībā apgalvo, ka PKN pēc PKN metode ir pretrunā antidempinga nolīguma 9.3.3. panta mērķim, kas ir šķēršļu antidempinga maksājumu neatskaitīšanai ierobežošana. Šī metode pastiprinot “double jump” šķērsli, atbilstoši kuram saistītais importētājs var saņemt samaksāto antidempinga maksājumu pilnīgu atmaksu tikai tad, ja tas pierāda, ka viņš ir palielinājis tālākpārdošanas cenas Savienībā par summu, kas ir divreiz lielāka par dempinga starpību, vai arī ar to tiekot mēģināts leģitimizēt jaunu šķērsli – “triple jump”.
Šajā ziņā, pirmkārt, no šī sprieduma 86.–88. punkta izriet, ka saistībā ar pārdevumiem, kas ir veikti ar saistītā importētāja starpniecību, eksporta cena ir jāaprēķina, atskaitot samaksātos antidempinga maksājumus, atbilstoši “maksājuma ietveršanas izmaksās” noteikumam. Turklāt pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzētā antidempinga maksājumu neatskaitīšana ir atkāpe no šī principiālā noteikuma un tādējādi tā ir jāinterpretē šauri (šī sprieduma 88. punkts). Līdz ar to “double jump” šķērslis, uz kuru ir norādījusi prasītāja, ir nenovēršamas pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzēto nosacījumu neizpildes un tādējādi – “maksājuma ietveršanas izmaksās” noteikuma piemērošanas sekas.
Otrkārt, ir jānorāda, ka PKN pēc PKN metodes izmantošana, ciktāl tā tiek saskaņoti piemērota visās atmaksāšanas pieteikuma izvērtēšanas stadijās, nenozīmē papildu nosacījumu noteikšanu samaksāto antidempinga maksājumu pilnīgai atmaksai, bet vienīgi to, ka pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzēto nosacījumu ievērošana ir tikusi izvērtēta individuālo PKN, nevis attiecīgās preces kopumā līmenī.
Šādos apstākļos prasītāja ir kļūdaini apgalvojusi, ka PKN pēc PKN metode pastiprina “double jump” šķērsli vai ka ar to pat tiek mēģināts leģitimizēt jaunu šķērsli antidempinga maksājumu neatskaitīšanai.
Līdz ar to ir jāatzīst, ka PKN pēc PKN metode nav pretrunā pamatregulas 11. panta 10. punkta burtiskai un teleoloģiskai interpretācijai.
Tādējādi prasītājas arguments ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija nav pieļāvusi kļūdu, pirmkārt, uzskatot, ka šajā lietā ar apgrozījuma vispārīgo pieaugumu pamatotā metode, kuru atbalsta prasītāja, neļauj izšķirošā veidā konstatēt, ka saistītie importētāji ir attiecīgi attiecinājuši tiem piemērotos antidempinga maksājumus uz saviem Savienībā reģistrētajiem klientiem, un, otrkārt, uzskatot, ka PKN pēc PKN metode bija visatbilstošākā, ņemot vērā šīs lietas apstākļus un it īpaši attiecīgās preces komplekso raksturu.
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
– Par otrā pamata trešo daļu
Prasītāja apgalvo, ka antidempinga maksājumu atspoguļošanas izvērtēšana PKN pēc PKN veidā ir ļoti līdzīga “reducēšanas līdz nullei” praksei un ka tā līdz ar to ir pretrunā PTO Apelācijas institūcijas ziņojumam “Eiropas Kopienas – antidempinga nodevas par Indijas izcelsmes kokvilnas gultas veļas importu” (WT/DS141/AB/R), kas pieņemts 2001. gada 1. martā, un 2007. gada 27. septembra spriedumam
Ikea Wholesale
(C‑351/04, Krājums,
EU:C:2007:547
).
Komisija apstrīd šo argumentu pamatotību.
Vispirms ir jāatgādina, ka “reducēšanas līdz nullei” praksi, ko ir sankcionējusi PTO Apelācijas institūcija un Tiesa, Komisija ir piemērojusi tikai ar mērķi aprēķināt vispārīgo dempinga starpību. Ja attiecīgajai precei ir vairāki modeļi, šī dempinga starpība tiek iegūta, pirmkārt, pieskaitot tikai dempinga summu saistībā ar visiem modeļiem, attiecībā uz kuriem ir tikusi noteikta pozitīva dempinga starpība, un, otrkārt, samazinot līdz nullei visas negatīvās dempinga starpības. Pēc tam kopējā šādi aprēķinātā dempinga summa tika izteikta kā procentuālā daļa no visu modeļu visu eksporta darījumu kopējās vērtības neatkarīgi no tā, vai saistībā ar šiem modeļiem tika konstatēts dempings.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka šajā lietā prasītāja nav apstrīdējusi dempinga starpības aprēķināšanas metodi, bet ir apstrīdējusi metodi, ko Komisija ir piemērojusi, lai izvērtētu, vai ir tikuši izpildīti nosacījumi antidempinga maksājumu neatskaitīšanai no atbilstoši pamatregulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas. Tomēr prasītājas apstrīdētā PKN pēc PKN metode tiek izmantota posmā pirms dempinga starpības aprēķināšanas, un tai ir cits mērķis.
Otrkārt, prasītāja nav iesniegusi nekādus pierādījumus tā sava apgalvojuma pamatojumam, saskaņā ar kuru pastāv līdzība starp “reducēšanas līdz nullei” praksi un PKN pēc PKN metodi.
Tādējādi prasītāja nav pierādījusi līdzības pastāvēšanu starp “reducēšanas līdz nullei” praksi un PKN pēc PKN metodi.
Visbeidzot, atbildot uz mutvārdu jautājumu, ko Vispārējā tiesa uzdeva tiesas sēdē, prasītāja precizēja savu argumentāciju, būtībā norādot, ka “reducēšanas līdz nullei” prakses sekas, proti, eksporta cenas un tādējādi arī dempinga starpības grozīšana, ir tās, kas tās ieskatā ir līdzīgas PKN pēc PKN metodes sekām.
Tomēr iepriekš ir ticis norādīts, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, izvērtējot antidempinga maksājumu atspoguļošanu atbilstoši PKN pēc PKN metodei, kura, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, bija metode, kas ļāva visprecīzāk pārbaudīt, vai ir tikuši izpildīti pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzētie nosacījumi (šī sprieduma 73., 89. un 90. punkts).
Līdz ar to prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka Komisijas izmantotās PKN pēc PKN metodes sekas bija eksporta cenas un tādējādi arī
Nu Air Shanghai
pārskatītās dempinga starpības izkropļošana.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata trešā daļa jānoraida.
– Par otrā pamata ceturto daļu
Prasītāja apgalvo, ka PKN pēc PKN analīzes izmantošanai nav nekāda juridiskā pamata.
Komisija apstrīd šī argumenta pamatotību.
Tas, ka PKN pēc PKN pieeja nav minēta nevienā pamatregulas daļā, nenozīmē, ka tā ir prettiesiska vai acīmredzami kļūdaina.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasības pieteikumā prasītāja pati ir atzinusi, ka PKN pēc PKN analīze ir administratīvs instruments, kas ir nepieciešams vidējās svērtās dempinga starpības aprēķināšanai atbilstoši pamatregulas 2. panta 12. punktam, jo tā ļauj veikt taisnīgu salīdzinājumu starp dažādiem preču modeļiem vai veidiem, saistībā ar kuriem tiek veikta izmeklēšana un kuriem ir dažādi raksturlielumi.
Tomēr prasītāja nav paskaidrojusi, kas būtu tas, kas ļautu uzskatīt PKN pēc PKN vai modeļa pēc modeļa pieeju par atbilstošu dempinga starpības aprēķināšanai, nevis antidempinga maksājumu atspoguļošanas izvērtēšanai.
Katrā ziņā pretēji prasītājas apgalvotajam iestāžu praksē iepriekš minētās metodes izmantošana neaprobežojas ar dempinga starpības aprēķināšanu. Tiesa tostarp ir apstiprinājusi modeļa pēc modeļa metodi saistībā ar līdzīgas preces, kura paredzēta patēriņam eksportētājas valsts iekšējā tirgū, pārdošanas apjoma zemākās robežvērtības noteikšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1988. gada 5. oktobris,
Canon
u.c./Padome, 277/85 un 300/85, Krājums,
EU:C:1988:467
, 14. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.
– Par otrā pamata piekto daļu
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas izmantotā PKN pēc PKN metode ir patvaļīga, ciktāl citās lietās tā ir atzinusi, ka pamatregulas 11. panta 10. punkta nosacījumi ir tikuši izpildīti, piekrizdama ņemt vērā vidējās svērtās tālākpārdošanas cenas Savienībā vai pat pieļaujot tādu pierādījumu līmeni, kas ir zemāks par šajā lietā prasīto.
Komisija apstrīd šī argumenta pamatotību.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Komisijai atmaksāšanas procedūrā ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai ir tikuši izpildīti nosacījumi antidempinga maksājumu neatskaitīšanai no aprēķinātās eksporta cenas (šī sprieduma 67. punkts). Šī rīcības brīvība katrā atsevišķā gadījumā ir jāīsteno atkarībā no visiem atbilstošajiem faktiskajiem apstākļiem (pēc analoģijas skat. spriedumu
Gestetner Holdings
/Padome un Komisija, minēts 53. punktā,
EU:C:1990:116
, 43. punkts).
Otrkārt, nosacījumi antidempinga maksājumu neatskaitīšanai no eksporta cenas aprēķina ir jāizvērtē, pirmām kārtām, ņemot vērā importētāju, kuri ir lūguši neatskaitīt antidempinga maksājumus, iesniegtos pierādījumus un, otrām kārtām, katras lietas faktiskos apstākļus.
Līdz ar to prasītājas arguments par pieejas, ko Komisija ir izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, patvaļīgo raksturu salīdzinājumā ar tās iepriekšējo vai turpmāko praksi nevar tikt akceptēts (pēc analoģijas skat. spriedumus, 1991. gada 7. maijs,
Nakajima
/Padome, C‑69/89, Krājums,
EU:C:1991:186
, 119. punkts; 2010. gada 17. decembris,
EWRIA
u.c./Komisija, T‑369/08, Krājums,
EU:T:2010:549
, 93. punkts, un 2012. gada 10. oktobris,
Ningbo Yonghong Fasteners
/Padome, T‑150/09,
EU:T:2012:529
, 119. un 120. punkts).
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāja nav pierādījusi, ka šajā lietā pastāvošie apstākļi ir pilnībā identiski apstākļiem, kas pastāvēja citās antidempinga maksājumu atmaksāšanas vai pārskatīšanas procedūrās, uz kurām tā ir atsaukusies sava argumenta par PKN pēc PKN metodes patvaļīgo raksturu pamatojumam.
It īpaši ir jānorāda, ka šajā lietā pastāvošie apstākļi atšķiras no apstākļiem lietās, saistībā ar kurām tika pieņemta Padomes 2012. gada 16. janvāra Īstenošanas regula (ES) Nr. 60/2012, ar ko izbeidz daļēju starpposma pārskatīšanu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1225/2009 11. panta 3. punktu attiecībā uz antidempinga pasākumiem, ko piemēro ferosilīcija importam, kura izcelsme ir,
inter alia
, Krievijā (
OV L 22, 1. lpp.
), ko prasītāja ir pievienojusi prasības pieteikuma pielikumā, un Komisijas 2012. gada 10. augusta lēmumi par antidempinga maksājumu, kas samaksāti par Krievijas izcelsmes ferosilīcija importu, atmaksāšanas pieteikumiem, ko prasītāja ir pievienojusi 2014. gada 24. novembra vēstules pielikumā (turpmāk tekstā – “tā dēvētās “Krievijas izcelsmes ferosilīcija” lietas”). Atbildē uz repliku un tiesas sēdē, pirmkārt, Komisija paskaidroja, ka tā dēvētajās “Krievijas izcelsmes ferosilīcija” lietās tā bija sagrupējusi attiecīgo preci četros PKN un tādējādi izvērtējusi, vai attiecībā uz katru PKN ir tikuši izpildīti pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzētie nosacījumi. Otrkārt, tā bija konstatējusi, ka antidempinga maksājumu atspoguļošana bija notikusi saistībā ar vienu no četriem PKN, kas veidoja vairāk nekā 80 % no attiecīgajiem darījumiem, ar ko tās ieskatā bija pietiekami, lai apmierinātu lūgumu neatskaitīt antidempinga maksājumus no atbilstoši pamatregulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas.
Savukārt šajā lietā ir vispārzināms, ka saistībā ar pieciem no desmit visvairāk pārdotajiem PKN prasītāja nav pierādījusi, ka antidempinga maksājumi bija tikuši attiecināti uz saistīto importētāju klientiem.
Šajā ziņā prasītāja nevar pārmest Komisijai, ka tā jebkurā gadījumā nav pieņēmusi tādu pašu risinājumu kā tā dēvētajās “Krievijas izcelsmes ferosilīcija” lietās.
Tādējādi otrā pamata piektā daļa ir jānoraida.
– Par otrā pamata otro daļu
Prasītāja būtībā apgalvo, ka pilnīga antidempinga maksājumu atskaitīšana no eksporta cenas aprēķina ir nesamērīga, ciktāl tajā ir iekļauti maksājumi, kas ir samaksāti par modeļiem vai PKN, saistībā ar kuriem bija tikusi veikta atspoguļošana turpmākajās tālākpārdošanas cenās. Līdz ar to Komisija neesot noteikusi uzticamu eksporta cenu un vidējo svērto dempinga starpību.
Komisija apstrīd šo argumentu pamatotību.
Vispirms, pirmkārt, ir jāatgādina, ka pamatregulas 11. panta 10. punkts ir izņēmums no šīs pašas regulas 2. panta 9. punkta otrajā daļā paredzētā “maksājuma ietveršanas izmaksās” noteikuma. Iespēja neatskaitīt antidempinga maksājumu no aprēķinātās eksporta cenas tādējādi ir jāinterpretē šauri (šī sprieduma 87. un 88. punkts).
Otrkārt, izvērtējot antidempinga maksājumu atspoguļošanu PKN pēc PKN veidā, Komisija konstatēja, ka attiecībā uz lielu daļu PKN nebija ticis pierādīts, ka antidempinga maksājumi bija atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un pārdošanas cenās Savienībā.
Tomēr Komisijas īstenotajā PKN pēc PKN analīzē arī tika konstatēts, ka saistībā ar pieciem no desmit visvairāk pārdotajiem PKN tālākpārdošanas cenās, ko saistītie importētāji bija piemērojuši neatkarīgiem klientiem Savienībā, bija atspoguļoti samaksātie antidempinga maksājumi. Kā izriet no Komisijas sagatavotās izklājlapas, kas ir pievienota tās 2011. gada 26. jūlija elektroniskā pasta vēstulei un ko prasītāja ir iesniegusi tās prasības pieteikuma A.14 pielikumā, pieci iepriekš minētie PKN atbilst, pirmkārt, 119523 pārdotajiem gaisa kompresoriem no kopējā to gaisa kompresoru skaita 229239 kompresoru apmērā, ko izmeklēšanas attiecībā uz atmaksāšanu laikā bija pārdevušas Savienībā reģistrētās ar ražotāju eksportētāju saistītās sabiedrības importētājas, un, otrkārt, vairāk nekā 50 % no kopējā minētā pārdošanas apjoma cenas, izmaksu, apdrošināšanas un frakta vērtības.
Tieši ņemot vērā šos atgādinājumus un precizējumus, ir jāizvērtē, vai Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tādējādi pārkāpusi pamatregulas 2. panta 9. un 11. punktu un 11. panta 10. punktu, atskaitot samaksātos antidempinga maksājumus no aprēķinātās eksporta cenas, lai arī attiecībā uz dažiem PKN attiecīgā atspoguļošana bija tikusi veikta.
Vispirms ir jānorāda, kā pamatoti ir apgalvojusi prasītāja, ka starp pamatregulas 2. panta 9. punktu un 11. panta 10. punktu pastāv neapstrīdama saikne.
Pirmkārt, pamatregulas 11. panta 10. punktā ir ietverta tieša divkārša atsauce uz šīs pašas regulas 2. pantu un 2. panta 9. punktu.
Otrkārt, antidempinga maksājumu pārskatīšanas vai atmaksāšanas procedūrā pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzētā antidempinga maksājumu attiecināšanas uz saistītā importētāja klientiem izvērtēšana ir viens no posmiem atbilstoši minētās regulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas aprēķinā. Būtībā, ņemot vērā šīs izvērtēšanas noslēgumā iegūto rezultātu, antidempinga maksājumi tiks atskaitīti no aprēķinātās eksporta cenas un tiem tādējādi būs tieša ietekme uz šīs eksporta cenas summu, ciktāl tā neizbēgami būs zemāka nekā tad, ja antidempinga maksājumi netiktu atskaitīti.
Turklāt ir jānorāda, ka, jo zemāka ir eksporta cena, jo lielāka ir starpība starp normālo vērtību un pārskatīto dempinga starpību.
Pamatregulas 11. panta 10. punkts tādējādi palīdz aprēķināt eksporta cenu un netieši – noteikt pārskatīto dempinga starpību.
Šādos apstākļos Komisijai ir jāizmanto saskanīgas metodes pamatregulas 2. panta 9. un 11. punkta un 11. panta 10. punkta piemērošanai.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, aprēķinot eksporta cenu, ja attiecīgā prece Savienībā ir tikusi pārdota ar saistīto importētāju starpniecību, Komisija, tostarp ņemot vērā attiecīgās preces raksturu, ir uzskatījusi par atbilstošāku pārbaudīt, vai antidempinga maksājumu atspoguļošana ir notikusi saistībā ar katru PKN.
Turklāt Komisija ir veikusi šo PKN pēc PKN analīzi, pirmkārt, aprēķinot vienotu vidējo svērto eksporta cenu un vienotu vidējo svērto normālo vērtību katram PKN un, otrkārt, aprēķinot dempinga starpību katram PKN pirms vienotas dempinga starpības aprēķināšanas attiecīgajai precei.
Tomēr Komisija nav izdarījusi visus secinājumus no PKN pēc PKN metodes, kuru tā pati bija nolēmusi piemērot, ciktāl tā atteicās neatskaitīt antidempinga maksājumus no to PKN eksporta cenas, saistībā ar kuriem antidempinga maksājumi tomēr bija tikuši atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā. Līdz ar to tā atskaitīja visus samaksātos antidempinga maksājumus no atbilstoši pamatregulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas, tādējādi mākslīgi samazinot vienoto vidējo svērto eksporta cenu katram PKN un līdz ar to palielinot attiecībā uz
Nu Air Shanghai
pārskatītās dempinga starpības likmi.
Ņemot vērā šo konstatējumu, ir jāatzīst, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas ir ietekmējusi pārskatītās dempinga starpības likmi un tādējādi arī to antidempinga maksājumu summu, kas ir jāatmaksā prasītājai, ciktāl šī summa izriet no starpības starp sākotnējo dempinga starpību un pārskatīto dempinga starpību (šī sprieduma 14. punkts).
Ar Komisijas izvirzītajiem argumentiem nevar atspēkot šo iepriekš minēto secinājumu.
Pirmkārt, Komisija būtībā apgalvo, ka atbilstoši šaurai pamatregulas 11. panta 10. punkta interpretācijai nav iespējams atskaitīt samaksātos antidempinga maksājumus tikai saistībā ar atsevišķiem darījumiem, modeļiem vai PKN un neatskaitīt tos saistībā ar citiem, jo tas neļautu novērst maksājumu apiešanas un cenu manipulāciju risku un tādējādi būtu pretrunā pamatregulas 11. panta 10. punkta mērķim, kas ir izslēgt jebkādu tālākpārdošanas cenu un turpmākās pārdošanas cenu izkropļošanas iespēju, kas izriet no dempinga prakses. Ja būtu pieļaujama daļēja antidempinga maksājumu neatskaitīšana, saistītais importētājs varētu izveidot iekšējus kompensējošus mehānismus, piemēram, atspoguļojot antidempinga maksājumus to PKN cenās, attiecībā uz kuriem pieprasījums nav tik elastīgs, bet neatspoguļojot tos citu PKN cenās, attiecībā uz kuriem pieprasījums ir ļoti elastīgs.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka pamatregulas 11. panta 10. punktā nav paredzēta metode, lai izvērtētu, vai antidempinga maksājumi ir tikuši attiecīgi atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā, un ka Komisijai tādējādi šajā jomā ir plaša rīcības brīvība (šī sprieduma 64.–67. punkts). Tāpat pretēji tam, ko būtībā ir apgalvojusi Komisija, pamatregulas 11. panta 10. punktā tai nav noteikts pienākums sistemātiski atskaitīt visus samaksātos antidempinga maksājumus tādā gadījumā kā šajā lietā, kad antidempinga maksājumu atspoguļošanas pārbaudē saskaņā ar PKN pēc PKN metodi bija iespējams secināt, ka šī atspoguļošana bija notikusi nevis attiecībā uz visiem PKN, bet tikai attiecībā uz dažiem no tiem.
Otrām kārtām, Komisija nav pierādījusi, ka šajā lietā saistītais importētājs ir apgājis maksājumu, izveidojot kompensējošus mehānismus starp visvairāk pārdotajiem PKN un vismazāk pārdotajiem PKN vai starp PKN, attiecībā uz kuriem pieprasījums nav tik elastīgs, un PKN, attiecībā uz kuriem tas ir ļoti elastīgs.
Tādējādi iepriekš minētais Komisijas arguments ir jānoraida.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka antidempinga maksājumu daļēja neatskaitīšana nebūtu pieļaujama, jo praksē to neesot iespējams piemērot attiecībā uz jaunām precēm. Proti, nepastāvot salīdzināmām, sākotnējās izmeklēšanas laikā pārdotām precēm, neesot iespējams pārbaudīt, vai to tālākpārdošanas cenas ir palielinājušās tādā mērā, kas ļautu atspoguļot samaksātos antidempinga maksājumus.
Tomēr vienīgais pamatregulas 11. panta 10. punktā paredzētais nosacījums ir tāds, ka saistītajam importētajam ir jāiesniedz izšķiroši pierādījumi par antidempinga maksājumu atspoguļošanu tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā.
Šajā ziņā, ar nosacījumu, ka pierādījumi par antidempinga maksājumu atspoguļošanu tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā ir “izšķiroši”, šie pierādījumi var tikt iesniegti jebkādā veidā, ne tikai salīdzinot pārdošanas cenu, kas bija pastāvējusi pirms antidempinga maksājumu uzlikšanas, ar pēc tam pastāvošo cenu.
Tādējādi iepriekš minētais Komisijas arguments ir jānoraida.
Treškārt, Komisija apstrīd prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru, ja antidempinga maksājumi nebūtu tikuši atskaitīti no aprēķinātās eksporta cenas saistībā ar pieciem PKN, attiecībā uz kuriem PKN pēc PKN metode bija ļāvusi konstatēt atspoguļošanu tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās, pārskatītā dempinga starpība būtu 4,28 %, nevis 10,7 %. Šajā ziņā tā norāda, ka dempinga starpība, kas bija aprēķināta attiecībā uz diviem no pieciem iepriekš minētajiem PKN, patiesībā bija lielāka nekā vispārīgā dempinga starpība, kas bija noteikta gan sākotnējā izmeklēšanā, gan izmeklēšanā attiecībā uz atmaksāšanu. Līdz ar to tā uzskata, ka saistībā ar šiem pārdošanas apjomiem, kuru gadījumā ir pastāvējis dempings, kas ir lielāks par vidējo, nebūtu taisnīgi ļaut veikt antidempinga maksājumu neatskaitīšanu.
Tomēr, kā pamatoti ir norādījusi prasītāja, tieši tādēļ, ka antidempinga maksājumi tika atskaitīti no aprēķinātās eksporta cenas saistībā ar darījumiem, uz kuriem attiecas abi šī sprieduma 154. punktā minētie PKN, to dempinga starpība ir lielāka par vidējo.
Tādējādi šis Komisijas arguments ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atskaitot antidempinga maksājumus vispārīgi, nevis tikai no to PKN eksporta cenas, attiecībā uz kuriem tā PKN pēc PKN analīzes noslēgumā bija konstatējusi, ka maksājumi nebija tikuši atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā, un tādējādi ir pārkāpusi pamatregulas 2. panta 9. un 11. punktu un 11. panta 10. punktu.
Nav ticis apstrīdēts, ka, nepastāvot Komisijas pieļautajai kļūdai, antidempinga maksājumu summa, kas būtu jāatmaksā prasītājai, būtu bijusi lielāka par apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto summu.
Līdz ar to otrā pamata otrā daļa un tādējādi arī pirmā prasījumu daļa ir jāapmierina, daļēji atceļot apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija nav piešķīrusi prasītājai tiesības uz nepamatoti samaksāto antidempinga maksājumu atmaksu, kas pārsniegtu minētā lēmuma 1. pantā norādītās summas, un pirmais un trešais pamats, kas ir izvirzīts pirmās prasījumu daļas pamatojumam, nav jāizvērtē.
Par otro prasījumu daļu, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma pagaidu saglabāšanu spēkā, pamatojoties uz LESD 264. pantu
Prasītāja būtībā ir lūgusi Vispārējai tiesai, gadījumā, ja tā apmierinātu pirmo prasījumu daļu, izmantot tai LESD 264. pantā piešķirtās pilnvaras un piespriest saglabāt spēkā apstrīdēto lēmumu līdz brīdim, kad Komisija būs veikusi vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu Vispārējās tiesas spriedumu, kas tiks taisīts šajā lietā. Šajā ziņā, pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu atcelts, tas nozīmētu, ka tai būtu pienākums atgriezt kompetentajām iestādēm visas summas, kas tai tika atmaksātas atbilstoši minētajam lēmumam. Otrkārt, tā ir precizējusi, ka tā vēlas panākt tikai apstrīdētā lēmuma grozīšanu, nevis tā atcelšanu visos tā aspektos, jo šis lēmums ir tai daļēji labvēlīgs.
Komisija nav izvirzījusi iebildumus pret otro prasījumu daļu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl Komisija ir daļēji atteikusies apmierināt prasītājas iesniegtos pieteikumus par antidempinga maksājumu atmaksāšanu un tādējādi nav tai piešķīrusi tiesības uz atmaksu, kas pārsniegtu minētā lēmuma 1. pantā norādītās summas, kuru precīzais apmērs ir jāaprēķina Komisijai.
Šādos apstākļos apstrīdētā lēmuma daļēja atcelšana nenozīmē, ka prasītājai būs jāatgriež kompetentajām iestādēm summas, kas tai tika atmaksātas atbilstoši minētajam lēmumam.
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītājas argumentācija ir jānoraida kā neefektīva un līdz ar to otrā prasījumu daļa ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums būtībā ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Komisijas 2011. gada 6. decembra Lēmuma C(2011) 8804, galīgā redakcija, par antidempinga maksājumu, kas samaksāti par konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes kompresoru importu, atmaksāšanas pieteikumiem, 1. pantu, ciktāl
Mecafer
nav piešķirtas tiesības uz nepamatoti samaksāto antidempinga maksājumu atmaksu, kas pārsniegtu minētajā pantā norādītās summas;

2)
pārējā daļā prasību noraidīt;

3)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 18. novembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.