CELEX: 62008CJ0565
Tagállami kötelezettségszegés
EK 43. cikk és EK 49. cikk
Ügyvédek
A munkadíjra vonatkozó maximált díjszabás tiszteletben tartásának kötelezettsége
A piacra jutás akadálya
Hiány

Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Olasz Köztársaság – mivel
olyan rendelkezéseket fogadott el, amelyek az ügyvédekkel szemben maximált díjszabás alkalmazásának kötelezettségét írják
elő – nem teljesítette az EK 43. cikkből és az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

A nemzeti jogi háttér
Olaszországban az ügyvédi hivatást a később módosított, az 1934. január 22‑i 36. törvénnyel (a GURI 1934. január 30‑i 24. száma)
– módosítást követően – törvénnyé alakított, az ügyvédi és jogi képviselői hivatásról szóló, 1933. november 27‑i 1578. sz.
királyi törvényrendelet (ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale, a GURI 1933. december 5‑i 281. száma,
5521. o.; a továbbiakban: királyi törvényrendelet) szabályozza. A királyi törvényrendelet 52–55. cikke értelmében az igazságügyi
minisztérium felügyelete alatt létrehozott Consiglio nazionale forense (országos ügyvédi kamarai tanács, a továbbiakban: CNF)
a kartársaik által választott ügyvédekből áll, amely minden fellebbezési bíróság illetékességi területén egy‑egy taggal képviselteti
magát.
A királyi törvényrendelet 57. cikke előírja, hogy a polgári jogi, büntetőjogi és nem peres ügyekben eljáró ügyvédeknek és
jogi képviselőknek járó munkadíjak és térítések megállapítására szolgáló szempontokat a CNF kétévente határozattal állapítja
meg. Ezt követően e szempontokat az igazságügyi miniszter a Comitato interministeriale dei prezzi (minisztériumközi árbizottság)
véleménye alapján, valamint a Consiglio di Statóval (államtanács) való konzultációt követően hagyja jóvá.
A királyi törvényrendelet 58. cikke értelmében az 57. cikkben szereplő szempontokat a pertárgy értékének, valamint az eljáró
igazságügyi hatóság szintjének, illetve büntetőeljárás esetében azok időtartamának függvényében állapítják meg. A díjszabás
minden egyes eljárási cselekményre vagy azok csoportjára megállapítja a munkadíjak felső és alsó határát. Nem peres ügyekben
az ügy jelentőségét kell figyelembe venni.
A királyi törvényrendelet 60. cikke úgy rendelkezik, hogy a munkadíjak kiszámítását a bíróság végzi el az említett szempontok
alapján, figyelembe véve a tárgyalt kérdések jelentőségét és számát is. E számításnak az előzőleg rögzített alsó és felső
határ között kell maradnia. Mindemellett kivételes jelentőségű esetekben, a jogvita sajátos jellegére tekintettel, és ha a
szolgáltatás önmagában való értéke indokolja, a bíróság túllépheti a díjszabás által rögzített felső határt. Fordított esetben,
ha az ügy könnyen elintézhető, a bíróság az alsó határnál alacsonyabb munkadíjat is megállapíthat. A bíróság a döntését mindkét
esetben indokolni köteles.
A királyi törvényrendelet 61. cikkének (1) bekezdése szerint az ügyvédek által ügyfeleikkel szemben alkalmazott munkadíjat
– külön megállapodás hiányában – mind peres, mind nem peres ügyekben az 57. cikkben meghatározott szempontok alapján, a tárgyalt
kérdések jelentőségét és számát figyelembe véve állapítják meg. Ugyanezen cikk (2) bekezdésének megfelelően, ha a jogvita
sajátos jellege vagy a szolgáltatás értéke indokolja, az említett munkadíj magasabb is lehet, mint a költségek viselésére
kötelezett fél terhére felszámolt díj.
A polgári ügyekben nyújtott jogi szolgáltatások esetén járó munkadíjról szóló 1942. június 13‑i 794. sz. törvény (onorari
di avvocato per prestazioni giudiziali in materia civile, a GURI 1942. július 23‑i 172. száma) 24. cikke úgy rendelkezik,
hogy az ügyvédi szolgáltatásokra vonatkozóan meghatározott munkadíj alsó határától nem lehet eltérni, és minden ezzel ellentétes
megállapodás semmis.
Az ügyvédi szolgáltatásnyújtás szabadsága tényleges gyakorlásának elősegítéséről szóló, 1977. március 22‑i 77/249/EGK tanácsi
irányelvet (HL L 84., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 52. o.) a nemzeti jogba átültető, az Európai
Közösség más tagállamaiból származó ügyvédek által nyújtott szolgáltatások szabadságáról szóló 1982. február 9‑i 31. sz. törvény
(libera prestazione di servizi da parte degli avvocati cittadini di altri Stati membri della Comunità europea, a GURI 1982.
február 12‑i 42. száma, 1030. o.) 13. cikke a hatályos szakmai díjszabás tiszteletben tartásának kötelezettségét kiterjesztette
más tagállamok Olaszországban perbeli vagy peren kívüli tevékenységet végző ügyvédeire is.
Az ügyvédek jutalékát és munkadíját több, egymást követő miniszteri rendelet szabályozta, amelyek közül a három utolsó az
1990. november 24‑i 392. sz., az 1994. október 5‑i 585. sz. és a 2004. április 8‑i 127. sz. rendelet.
A CNF határozata értelmében, amelyet a 2004. április 8‑i 127. sz. miniszteri rendelethez (a GURI 2004. május 18‑i 115. száma,
a továbbiakban: a CNF határozata) csatoltak, az ügyvédi munkadíjra alkalmazandó díjszabás három fejezetre oszlik: a polgári,
közigazgatási és pénzügyi téren nyújtott perbeli szolgáltatásokra vonatkozó I. fejezetre, a büntetőügyekben nyújtott perbeli
szolgáltatásokra vonatkozó II. fejezetre, valamint a nem perbeli szolgáltatásokra vonatkozó III. fejezetre.
Az I. fejezetre vonatkozóan a CNF határozata 4. cikkének (1) bekezdése az ügyvédi szolgáltatásokra nézve megállapított munkadíjaktól
és jutalékoktól való minden eltérést megtilt.
Az említett határozat II. fejezete 1. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja, hogy a táblázatban szereplő munkadíjak meghatározása
során tekintetbe kell venni az ügy természetét, összetettségét és súlyát, a vádakat és terhelő körülményeket, a tárgyalt kérdések
jelentőségét és számát, valamint az ügy pénzügyi kihatásait, az eljárás és a per időtartamát, a nyújtott szolgáltatás értékét,
az elért eredményt, tekintettel a polgári jogi következményekre is, valamint az ügyfél vagyoni helyzetét. Amennyiben az ügy
a tényállás vagy a felmerült jogi kérdések összetettsége miatt rendkívüli körültekintést igényel, a munkadíj a meghatározott
legmagasabb összegnek legfeljebb négyszerese lehet.
A III. fejezet 1. cikkének (3) bekezdését illetően a CNF határozata kimondja, hogy a rendkívül jelentős, összetett vagy nehéz
ügyekben a munkadíj összege legfeljebb kétszeresére emelkedhet, a kivételes jelentőségű ügyek munkadíja pedig legfeljebb négyszeresére,
az illetékes ügyvédi kamara tanácsának döntése alapján. E határozat 9. cikke pontosítja, hogy amennyiben az ügy sajátosságaira
tekintettel a szolgáltatás és a táblázatban szereplő munkadíj között nyilvánvaló aránytalanság áll fenn, a munkadíj legmagasabb
összege az illetékes ügyvédi kamara tanácsának döntése alapján meghaladhatja az említett határozat 1. cikkének (3) bekezdésében
foglalt összeget, a legalacsonyabb összeg pedig leszállítható.
A 2006. augusztus 4‑i 248. sz. törvénnyel (a GURI 2006. augusztus 11‑i 186. száma) törvénnyé alakított 2006. július 4‑i 223. sz.
törvényerejű rendelet (a GURI 2006. július 4‑i 153. száma, a továbbiakban: Bersani‑rendelet) az ügyvédi munkadíjakra vonatkozó
rendelkezéseket érintette. Az említett rendelet „Sürgős rendelkezések a szakmai szolgáltatások ágazatában fennálló verseny
védelmére” címet viselő 2. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
„(1) A szabad verseny és a szolgáltatások és személyek szabad mozgása közösségi alapelveivel összhangban, valamint annak biztosítása
céljából, hogy a fogyasztóknak tényleges választási lehetőségük legyen jogaik gyakorlása és a piacon található szolgáltatások
összehasonlítása során, a jelen rendelet hatálybalépésének időpontjától hatályon kívül kerül minden olyan törvényi és rendeleti
rendelkezés, amely a szabadfoglalkozású és szellemi tevékenységek vonatkozásában az alábbiakat írja elő:
a)      kötelező rögzített vagy minimális díjszabások, és következésképpen a kitűzött célok megvalósulásától függő javadalmazás szerződéses
megállapításának tilalma;
[...]
(2) Ez nem érinti […] az esetlegesen a fogyasztók védelmében általános jelleggel előzetesen maximált díjakról szóló rendelkezéseket.
A bíró a költségek és a tiszteletdíjak elszámolását bírósági végrehajtás és bírósági segítségnyújtás esetén a tiszteletdíj‑táblázat
alapján állapítja meg. […]”
Az olasz polgári törvénykönyv (codice civile) 2233. cikke szerint általában, amennyiben a felek nem állapodtak meg a szolgáltatási
szerződés címén fizetendő javadalmazásról, és e javadalmazás a hatályos díjszabások, illetve szokások alapján nem határozható
meg, azt a bíróság rögzíti, miután meghallgatta azon szakmai szövetség véleményét, amelyhez a szolgáltatást nyújtó fél tartozik.
A javadalmazás összegének minden esetben igazodnia kell a munka fontosságához és a szakma méltóságához. Minden olyan, az ügyvédek
vagy eljárni jogosult ügyvédjelöltek és ügyfeleik között létrejövő, szakmai javadalmazást meghatározó megállapodás semmis,
amelyet nem írásban kötnek.

A pert megelőző eljárás
2005. július 13‑i felszólító levelében a Bizottság felhívta az olasz hatóságok figyelmét az ügyvédek peren kívüli tevékenységére
vonatkozó bizonyos nemzeti rendelkezéseknek az EK 49. cikkel való esetleges összeegyeztethetetlenségére. Az olasz hatóságok
2005. szeptember 19‑i levelükben válaszoltak.
Ezt követően a Bizottság két alkalommal kiegészítette a felszólító levélben kifejtett elemzést. A 2005. december 23‑án kelt
első kiegészítő felszólító levelében a Bizottság úgy vélte, hogy nem összeegyeztethetők az EK 43. cikkel és az EK 49. cikkel
azok az olasz rendelkezések, amelyek a peres és nem peres ügyekben eljáró ügyvédek számára kötelező díjszabás alkalmazását
írják elő.
Az Olasz Köztársaság 2006. március 9‑i, július 10‑i és július 17‑i levelében adott választ, tájékoztatva a Bizottságot az
ügyvédi munkadíjra vonatkozó új olasz szabályozásról, vagyis a Bersani‑rendeletről.
A Bizottság 2007. március 23‑án kelt második kiegészítő felszólító levelében az új olasz szabályozásra tekintettel ismét kiegészítette
álláspontját. Az Olasz Köztársaság 2007. május 21‑i levelében válaszolt.
Ezt követően, 2007. augusztus 3‑i levelében a Bizottság tájékoztatást kért az olasz hatóságoktól az ügyvédek által felszámolt
költségek megtérítésének módjáról. Az Olasz Köztársaság 2007. szeptember 28‑i levelében válaszolt.
Mivel e választ nem tartotta kielégítőnek, a Bizottság 2008. április 4‑én indokolással ellátott véleményt küldött az Olasz
Köztársaság részére, amelyben kifejtette, hogy azok a nemzeti rendelkezések, amelyek az ügyvédekkel szemben maximált díjszabások
alkalmazásának kötelezettségét írják elő, ellentétesek az EK 43. cikkel és az EK 49. cikkel. E kötelezettség többek között
a királyi törvényrendelet 57. és 58. cikkéből, az 1942. június 13‑i 794. sz. törvény 24. cikkéből, az 1982. február 9‑i 31. sz. törvény
13. cikkéből, az 1990. november 24‑i 392. sz., az 1994. október 5‑i 585. sz. és a 2004. április 8‑i 127. sz. miniszteri rendelet
releváns rendelkezéseiből, valamint a Bersani‑rendelet rendelkezéseiből (a továbbiakban: vitatott rendelkezések) ered. A Bizottság
felszólította az Olasz Köztársaságot, hogy e vélemény kézhezvételétől számított két hónapon belül tegye meg a szükséges intézkedéseket
az említett cikkeknek való megfelelés érdekében. Az Olasz Köztársaság 2008. október 9‑i levelében válaszolt.
A Bizottság, mivel úgy ítélte meg, hogy a felrótt jogsértést az Olasz Köztársaság nem orvosolta, a jelen kereset benyújtása
mellett döntött.

A keresetről
A felek érvei
Keresetében a Bizottság azt rója fel az Olasz Köztársaságnak, hogy az EK 43. cikket és az EK 49. cikket megsértve olyan rendelkezéseket
fogadott el, amelyek az ügyvédek számára munkadíjuk meghatározásakor maximált díjszabás tiszteletben tartásának kötelezettségét
írják elő.
A Bizottság szerint az említett kötelezettség a Bersani‑rendeletből ered, amely – miközben megszünteti az ügyvédi munkadíjakra
alkalmazandó rögzített vagy minimum díjszabást – a fogyasztóvédelemre hivatkozva kifejezetten fenntartja a maximált díjszabás
tiszteletben tartásának kötelezettségét. Másfelől ezen értelmezést hivatalos iratokban megerősítette a CNF, a torinói ügyvédi
kamara tanácsa, valamint az Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (verseny- és piacfelügyeleti hatóság).
Az a tény, hogy ugyanezen rendelet megszünteti az úgynevezett „sikerdíj”, azaz a kitűzött cél megvalósulásától függő díjazás
szerződéses kikötésének tilalmát, nem változtat azon a következtetésen, hogy a maximált díjszabás tiszteletben tartása továbbra
is kötelező minden olyan esetben, amikor ilyen megállapodás nem köttetett. A pert megelőző eljárás során egyébként az olasz
hatóságok sohasem tagadták az említett maximált díjszabás kötelező jellegét.
Emellett a Bizottság hangsúlyozza, hogy az ügyvédi munkadíjra alkalmazandó maximált díjszabás alóli kivételek nemhogy kizárják,
hanem éppen ellenkezőleg, megerősítik, hogy a munkadíjak maximált díjszabása főszabályként érvényesül.
A Bizottság azt állítja, hogy a vitatott rendelkezések visszatartják a más tagállamokban letelepedett ügyvédeket attól, hogy
Olaszországban telepedjenek le, vagy ideiglenesen ott nyújtsanak szolgáltatást, ebből következően az EK 43. cikk szerinti
letelepedés szabadsága és az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősülnek.
A Bizottság szerint ugyanis a szolgáltatás minőségétől, a feladat teljesítéséhez szükséges munkától és a felmerült költségektől
függetlenül alkalmazandó, kötelező maximált díjszabás a más tagállamokban letelepedett szakmabeliek számára megfoszthatja
vonzerejétől a jogi szolgáltatások olasz piacát.
A Bizottság szerint e korlátozások először is az ügyvédek azon kötelezettségéből adódnak, hogy rendkívül összetett táblázat
alapján kell kiszámolniuk munkadíjukat, amely többletköltséggel jár, különösen az Olaszországon kívül letelepedett ügyvédek
számára. Abban az esetben, ha az ügyvédek korábban más módon számolták ki munkadíjukat, kénytelenek eltérni attól ahhoz, hogy
az olasz rendszerhez alkalmazkodjanak.
Másodszor, az ügyvédi munkadíjra alkalmazandó kötelező maximált díjszabás létezése megakadályozza, hogy az Olasz Köztársaságtól
eltérő tagállamokban letelepedett ügyvédek megfelelő munkadíjban részesüljenek, visszatartva bizonyos ügyvédeket – akik a
vitatott rendelkezésekben meghatározottnál magasabb munkadíjat igényelnek – attól, hogy ideiglenesen Olaszországban nyújtsanak
szolgáltatást, vagy ott telepedjenek le. A Bizottság szerint ugyanis a haszonrés maximumát a nyújtott szolgáltatás minőségétől,
az ügyvéd tapasztalatától, szakterületétől, az ügynek szentelt időtől, az ügyfél vagyoni helyzetétől, sőt, attól függetlenül
határozzák meg, hogy az ügyvédnek esetleg nagy távolságokat kell megtennie.
Harmadszor, a Bizottság szerint az olasz díjszabási rendszer sérti az ügyvéd szerződési szabadságát annak megakadályozásával,
hogy
ad hoc
ajánlatot tegyen bizonyos helyzetekben és/vagy bizonyos ügyfeleknek. A vitatott rendelkezések tehát a más tagállamokban letelepedett
ügyvédek versenyképességének csökkenésével járhatnak, mivel megfosztja őket az olasz jogi piacra való belépés bizonyos hatékony
technikáitól. Ennélfogva a Bizottság azon a véleményen van, hogy a vitatott rendelkezések a más tagállamokban letelepedett
ügyvédek számára a jogi szolgáltatások olasz piacára való belépés akadályát képezik.
Elsődlegesen az Olasz Köztársaság nem az említett maximált díjszabás olasz jogban való létezését vitatja, hanem azok kötelező
jellegét, azt állítva, hogy számos eltérés lehetséges e korlátok átlépésére, akár az ügyvédek és ügyfeleik akaratából, akár
bírói beavatkozás révén.
E tagállam szerint az ügyvédi munkadíj meghatározására az olasz polgári törvénykönyv 2233. cikke értelmében elsődlegesen az
ügyvéd és ügyfele közötti szerződésben nyílik lehetőség, míg az ügyvédi munkadíjra vonatkozó díjszabás alkalmazása csupán
másodlagos, amelynek használatára a szerződő felek között szerződési szabadságukkal élve szabadon meghatározott díjazás hiányában
kerül sor.
Emellett a CNF határozata III. fejezetének 10. cikke kifejezetten rendelkezik az óradíjon alapuló munkadíjszámításról, nem
peres ügyekben a munkadíj kiszámításának alternatív módszereként.
Ráadásul a Bersani‑rendelet elfogadása következtében az ügyfél és az ügyvéd közötti, a jogvita kimenetelétől függő díjazást
előíró megállapodás megkötésének tilalma véglegesen kikerült az olasz jogrendből.
Az ügyvédek munkadíjára vonatkozó maximált díjszabástól való eltérést illetően az Olasz Köztársaság hangsúlyozza, hogy minden
olyan ügyben, amely a felmerült jogi kérdések miatt rendkívül jelentős, összetett vagy nehéz, az ügyvéd és ügyfele a maximális
díjszabás kétszeresét, büntetőügyekben pedig akár négyszeresét kötheti ki munkadíjként, anélkül hogy ehhez szükség volna az
illetékes ügyvédi kamara tanácsának bármiféle jóváhagyására.
Ezzel szemben az illetékes ügyvédi kamara tanácsának előzetes döntésére van szükség, mind polgári, mind nem peres ügyben ahhoz,
hogy az ügy rendkívüli jelentőségére tekintettel a munkadíjat a rögzített díjszabás négyszeresére lehessen emelni, valamint
ahhoz is, hogy a szakmai szolgáltatás és a rögzített díjszabás alapján megállapított munkadíj közötti nyilvánvaló aránytalanság
esetén az említett munkadíjat a rögzített maximumérték fölé lehessen emelni.
Másodlagosan az Olasz Köztársaság azt állítja, hogy a vitatott rendelkezések nem tartalmaznak semmiféle, a letelepedés szabadságát
vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó rendelkezést, és a Bizottság kifogásai megalapozatlanok.
Ugyanis ami a többletköltséget illeti, kettős szabályozás fennállása – a származási tagállam szabályozása mellett a fogadó
tagállamé –önmagában nem lehet elegendő indok annak alátámasztására, hogy a vitatott rendelkezések korlátozó jellegűek, mivel
a fogadó tagállam hatályos szakmai szabályai a 77/249 irányelv és az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától
eltérő tagállamokban történő folyamatos gyakorlásának elősegítéséről szóló, 1998. február 16‑i 98/5/EK európai parlamenti
és tanácsi irányelv (HL L 77., 36. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 83. o.) értelmében a származási tagállamban
alkalmazandó szabályoktól függetlenül alkalmazandó a más tagállamból érkező ügyvédekre.
Ami a haszonrés állítólagos csökkenését illeti, a vitatott rendelkezések részletesen szabályozzák az összes kiküldetési költség
igazolás alapján történő teljes visszatérítését, és emellett az utazás miatt elvesztett munkaórák után utazási támogatás kifizetését
is előírják. E költségek hozzáadódnak a jutalékhoz, a munkadíjhoz, valamint az általános ügyvédi költséghez, és azok visszatérítésére
a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megfelelően sor kerül mind az Olaszországban letelepedett, a tagállam területén utazó,
mind a más tagállamban letelepedett és Olaszországba utazó ügyvédek esetén.
A Bíróság álláspontja
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a vitatott rendelkezések összességéből kitűnik, hogy az ügyvédi munkadíjra alkalmazandó
maximált díjszabás jogilag kötelező, mivel e rendelkezéseket jogszabályban írták elő.
Még ha feltételezzük is, hogy az ügyvédek és ügyfeleik a gyakorlatban szerződésben szabadon – óradíj alapján vagy az ügy kimenetelétől
függően – megállapodhatnak az ügyvédi munkadíjról, ahogyan azt az Olasz Köztársaság állítja, ettől még a maximált díjszabás
kötelező marad azokban az esetekben, amikor az ügyvéd és az ügyfél között nincs megállapodás.
Másfelől a Bizottság helyesen mutatott rá, hogy az eltérés létezése, amely bizonyos feltételek mellett lehetővé teszi a munkadíj
felső határának kétszeresére, négyszeresére vagy akár a fölé emelését, csak megerősíti, hogy a munkadíjra vonatkozó maximált
díjszabás főszabály szerint érvényesül.
Következésképpen nem fogadható el az Olasz Köztársaság azon érve, amely szerint jogrendjében nem létezik semmiféle kötelezettség,
amely az ügyvédek számára előírná munkadíjuk meghatározása során maximált díjszabás tiszteletben tartását.
Ezután, ami az EK 43. cikkben és az EK 49. cikkben előírt letelepedési szabadság, illetve szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának
fennállását illeti, az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ilyen korlátozásnak tekintendő minden olyan intézkedés,
amely e szabadságok gyakorlását tiltja, zavarja, vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd ebben az értelemben a C‑439/99. sz., Bizottság
kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑305. o.] 22. pontját, a C‑442/02. sz. CaixaBank
France ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8961. o.] 11. pontját, a C‑451/03. sz. Servizi Ausiliari Dottori
Commercialisti ügyben 2006. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2941. o.] 31. pontját és a C‑330/07. sz. Jobra‑ügyben
2008. december 4‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑9099. o.] 19. pontját).
Ez különösen azt jelenti, hogy a korlátozás fogalma magában foglalja a tagállam által elfogadott olyan intézkedéseket, amelyek
bár megkülönböztetés nélkül alkalmazandók, befolyásolják a más tagállamok gazdasági szereplőinek piacra jutását (lásd különösen
a fent hivatkozott CaixaBank France ügyben hozott ítélet 12. pontját és a C‑518/06. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben
2009. április 28‑án hozott ítélet [EBHT 2009, I‑3491. o.] 64. pontját).
A jelen ügyben egyértelmű, hogy a vitatott rendelkezések megkülönböztetés nélkül alkalmazandók az Olaszország területén szolgáltatást
nyújtó összes ügyvédre.
A Bizottság álláspontja szerint azonban e rendelkezések a fent hivatkozott cikkek értelmében vett korlátozást képeznek, mivel
az Olasz Köztársaságtól eltérő tagállamban letelepedett ügyvédeknél, akik az előbbi tagállamban nyújtanak szolgáltatást, a
munkadíjak olasz rendszerének alkalmazásából adódó többletköltségek merülhetnek fel, továbbá haszonrésük is csökkenhet, vagyis
veszíthetnek versenyképességükből.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy valamely tagállami szabályozás nem minősül az EK‑Szerződés szerinti
korlátozásnak kizárólag azon ténynél fogva, hogy más tagállamok kevésbé szigorú vagy gazdaságilag előnyösebb szabályokat alkalmaznak
a saját területükön letelepedett hasonló szolgáltatásokat nyújtó személyek vonatkozásában (lásd a fent hivatkozott Bizottság
kontra Olaszország ügyben 2009. április 28‑án hozott ítélet 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Szerződés értelmében vett korlátozás fennállása tehát nem vezethető le egyedül abból a tényből, hogy az Olasz Köztársaságtól
eltérő tagállamban letelepedett ügyvédeknek az Olaszországban nyújtott szolgáltatásaikért járó munkadíj számításához alkalmazkodniuk
kell az e tagállamban alkalmazandó szabályokhoz.
Ezzel szemben fennáll ilyen korlátozás, különösen ha az említett ügyvédeket megfosztják attól a lehetőségtől, hogy rendes
és hatékony versenyfeltételek mellett piacra léphessenek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott CaixaBank France ügyben
hozott ítélet 13. és 14. pontját, a C‑94/04. és C‑202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006. december 5‑én hozott
ítélet [EBHT 2006., I‑11421. o.] 59. pontját, valamint a C‑384/08. sz. Attanasio Group ügyben 2010. március 11‑én hozott ítélet
[az EBHT‑ban még nem tették közzé] 45. pontját).
Márpedig meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a vitatott rendelkezéseknek ilyen célja vagy hatása
volna.
A Bizottságnak ugyanis nem sikerült bizonyítania, hogy a szóban forgó rendszert oly módon alakították ki, amely sérti a szóban
forgó szolgáltatások rendes és hatékony versenyfeltételek közötti piacra jutását. E tekintetben rá kell mutatni, hogy a munkadíjak
olasz rendszerét olyan rugalmasság jellemzi, amely úgy tűnik, lehetővé teszi az ügyvédek által nyújtott bárminemű szolgáltatásnak
megfelelő díjazását. Így rendkívül jelentős, összetett vagy nehéz ügyekben lehetőség van a munkadíjat az alapesetben alkalmazandó
maximált díjszabás kétszeresére emelni, kivételesen jelentős ügyben annak négyszeresére, az adott ügy körülményeire tekintettel
az ügyvédi szolgáltatás és az előírt maximált díjszabás közötti nyilvánvaló aránytalanság esetén pedig akár a fölé. Több esetben
pedig arra is lehetőség van, hogy az ügyvéd ügyfelével külön megállapodást kössön a munkadíj összegének meghatározásáról.
Így mivel nem bizonyította, hogy a vitatott rendelkezések akadályozzák a többi tagállamból származó ügyvédeknek a szóban forgó
olasz piacra jutását, a Bizottságnak az EK 43. cikk és az EK 49. cikk szerinti korlátozás fennállására vonatkozó érvelése
nem fogadható el.
Következésképpen a keresetet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Mivel az Olasz Köztársaság nem kérte a Bizottság kötelezését a költségek viselésére, úgy kell határozni, hogy
a felek mindegyike maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a keresetet elutasítja.
2)
Az Európai Bizottság és az Olasz Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.