CELEX: 62010CJ0562
Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi
LESD 56. pants
Vācijas tiesiskais regulējums apdrošināšanai kopšanas gadījumam
Pabalstu neizmaksāšana natūrā aprūpei dzīvesvietā gadījumā, ja persona uzturas citā dalībvalstī
Mazāks eksportējamu naudas pabalstu apmērs
Tādu izdevumu neatlīdzināšana, kas ir saistīti ar aprūpes līdzekļu nomu citās dalībvalstīs

Eiropas Komisija ar prasības pieteikumu lūdz Tiesu konstatēt, ka:
—
piešķirdama kopšanas pabalstu saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa – tā redakcijā, kas piemērojama šajā lietā, –XI sējuma (
Sozialgesetzbuch – Elftes Buch
) (turpmāk tekstā – “
SGB XI
”) 34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu tikai uz sešām nedēļām gadījumā, kad pabalsta saņēmējs īslaicīgi uzturas citā Eiropas Savienības dalībvalstī;
—
neparedzēdama ar aprūpes pakalpojumiem – kurus kopjamai personai, kas īslaicīgi uzturas citā dalībvalstī, sniedz citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs – saistīto izdevumu atmaksu līdz tādai summai, kādas apmērā Vācijā tiek piešķirts aprūpes pabalsts, un pat izslēdzot šādu atmaksu saskaņā ar
SGB XI
34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu;
—
neatmaksādama izdevumus par aprūpes līdzekļu nomu tādai kopjamai personai, kura uz laiku uzturas citā Savienības dalībvalstī, tas ir, izslēdzot šādu atmaksu saskaņā ar
SGB XI
34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu, pat ja Vācijā šādi izdevumi tiktu atmaksāti vai arī veselības aprūpes līdzekļi tiktu nodoti personas rīcībā un atmaksas rezultātā netiktu dubultotas vai citādi paaugstinātas Vācijā sniegto pakalpojumu izmaksas,
Vācijas Republika nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā – tās redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
), kura savukārt grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulu (EK) Nr. 592/2008 (
OV L 177, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), – 1. pantā ir paredzēts:
“Šajā regulā:
[..]
i)
“uzturēšanās” nozīmē pagaidu dzīvesvietu;
[..]
o)
“kompetenta institūcija” nozīmē:
i)
to institūciju, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai, vai
[..]
p)
“dzīvesvietas institūcija” un “uzturēšanās vietas institūcija” nozīmē, attiecīgi, to institūciju, kuras kompetencē ir piešķirt pabalstus vietā, kur attiecīgā persona dzīvo, un to institūciju, kuras kompetencē ir piešķirt pabalstus vietā, kur uzturas attiecīgā persona, saskaņā ar tiem tiesību aktiem, ko pārvalda šī institūcija, vai, ja nav šādas institūcijas, tā institūcija, ko norādījusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde;
q)
“kompetentā valsts” nozīmē to dalībvalsti, kurā atrodas kompetentā institūcija;
[..].”
Kā izriet no Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas nosaukuma, tajā runa ir par īpašiem noteikumiem attiecībā uz dažādām pabalstu kategorijām.
Šīs III sadaļas 1. nodaļā ar nosaukumu “Slimība un maternitāte” ietilpst Regulas Nr. 1408/71 18.–36. pants.
Regulas Nr. 1408/71 22. pants, kā izriet no tā nosaukuma, attiecas tostarp uz apdrošināto personu uzturēšanos ārpus kompetentās valsts minētās regulas izpratnē. Tā 1. punktā ir noteikts:
“Tādam darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem, [..] un:
[..]
c)
kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,
ir tiesības:
i)
uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī institūcija, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; kompetentās valsts tiesību akti tomēr reglamentē laika posma ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie pabalsti;
ii)
uz naudas pabalstiem, ko nodrošina kompetentā institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro. Vienojoties kompetentajai institūcijai un uzturēšanās [..] institūcijai, dzīvesvietas institūcija tomēr var nodrošināt šādus pabalstus kompetentās institūcijas vārdā saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.”
Regulas Nr. 1408/71 31. pants ar nosaukumu “Pensionāra un/vai viņa ģimenes locekļu uzturēšanās valstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts” ietilpst minētās I nodaļas 5. iedaļā ar nosaukumu “Pensionāri un viņu ģimenes locekļi”. Tā 1. punktā ir noteikts:
“Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram ir tiesības uz pabalstiem saskaņā ar vienas no šo valstu tiesību aktiem, kopā ar saviem ģimenes locekļiem, kuri uzturas tādā dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts, saņem:
a)
atbilstīgi materiālo pabalstu veidam un gaidāmajam uzturēšanās laikam saņem materiālus pabalstus, kas, šai personai uzturoties dalībvalsts teritorijā, kura nav dzīvesvietas valsts, kļūst vajadzīgi medicīnisku iemeslu dēļ. Šos materiālos pabalstus pensionāra vai viņa ģimenes locekļu dzīvesvietas iestādes vārdā nodrošina uzturēšanās vietas iestāde saskaņā ar šīs iestādes pārziņā esošajiem tiesību aktiem;
b)
saņem naudas pabalstus, ko attiecīgā gadījumā nodrošina [..] kompetentā iestāde saskaņā ar tās pārziņā esošajiem tiesību aktiem. Vienojoties kompetentajai iestādei un uzturēšanās vietas iestādei, uzturēšanās vietas iestāde tomēr var nodrošināt šādus pabalstus kompetentās iestādes vārdā saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šīs regulas 22. vai 31. pantu nodrošina vienas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā, visā pilnībā kompensē. Šāda kompensēšana tiek noteikta un īstenota saskaņā ar Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, kas grozīta ar Komisijas 2009. gada 9. februāra Regulu (EK) Nr. 120/2009 (
OV L 39, 29. lpp.
), 93.–95. pantu.
Valsts tiesības
SGB XI
ir paredzēta apdrošināšana pret kopšanas risku (turpmāk tekstā – “apdrošināšana kopšanas gadījumam”). Saskaņā ar
SGB XI
1. panta 2. punkta pirmo teikumu “ikviena persona, kura ietilpst obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, ir automātiski apdrošināta arī kopšanas gadījumam”.
Runājot par aprūpi dzīvesvietā, pakalpojumi, kādus var saņemt personas, kurām ir obligātā apdrošināšana kopšanas gadījumam, ietver pabalstus natūrā (“Pflegesachleistung”) saskaņā ar
SGB XI
36. pantu un/vai “kopšanas pabalstu” (“Pflegegeld”) saskaņā ar
SGB XI
37. vai 38. pantu. Šo pabalstu, kas tiek piešķirti gan natūrā, gan naudā, summa ir atkarīga no nepieciešamās kopšanas pakāpes, un tāpēc tie ir klasificēti kategorijās no I līdz III. Veselības aprūpes līdzekļu piešķiršana ir regulēta
SGB XI
40. pantā.
Saskaņā ar
SGB XI
36. pantu kopjamām personām, kas saņem aprūpi dzīvesvietā, ir tiesības uz vispārējo aprūpi (“Grundpflege”) un palīdzību mājsaimniecības darbos (“häusliche Pflegehilfe”) kā pabalstu natūrā. Šos pakalpojumus dzīvesvietā sniedz aprūpes personāls, kuru ir pieņēmis darbā apdrošināšanas fonds kopšanas gadījumiem, vai aprūpes pakalpojumu dzīvesvietā sniedzēji, ar kuriem apdrošināšanas fondi kopšanas gadījumiem ir noslēguši līgumu par aprūpes pakalpojumu sniegšanu (“Versorgungsvertrag”). Izdevumus par šiem pabalstiem natūrā sedz minētais fonds mēneša apmērā, kas mainās atkarībā no attiecīgajai personai nepieciešamās kopšanas pakāpes. Šis apmērs šīs lietas argumentētajā atzinumā norādītajā beigu termiņā bija EUR 440, EUR 1040 vai EUR 1510 atbilstoši nepieciešamās kopšanas pakāpei. Personām, kurām ir ļoti augsta nepieciešamās kopšanas pakāpe, proti, tā saucamajos “grūtajos gadījumos”, šī summa var sasniegt EUR 1918.
SGB XI
37. pantā ir paredzēta iespēja prasīt kopšanas pabalstu, kas tiek piešķirts naudā, pabalstu natūrā vietā, ar nosacījumu, ka kopjamā persona var pati sev atbilstošā veidā nodrošināt vispārējo aprūpi un veikt mājsaimniecības darbus. Kopšanas pabalsta summa, kas ir iepriekš noteikta un nav atkarīga no faktiskajiem izdevumiem, šīs lietas argumentētajā atzinumā norādītajā beigu termiņā bija EUR 225, EUR 430 vai EUR 685 mēnesī atbilstoši nepieciešamās kopšanas pakāpei. Grūtajiem gadījumiem nav paredzēta speciāla summa.
SGB XI
38. pantā ir regulēti kombinētie pabalsti (“Kombinationsleistung”), proti, pabalstu natūrā
SGB XI
36. panta izpratnē un
SGB XI
37. pantā paredzētā kopšanas pabalsta apvienojums. Saskaņā ar minēto 38. pantu apdrošinātā persona, kura neizmanto visus tai saskaņā ar minēto 36. pantu pienākošos pabalstus natūrā, var vienlaikus saņemt minētajā 37. pantā paredzēto kopšanas pabalstu, kura summa tomēr tiek samazināta par tādu procentu daļu, kas atbilst minētajā 36. pantā paredzētā pabalsta natūrā izlietošanas daļai. Pabalsta saņēmējam pašam ir jāizlemj, cik lielā apmērā viņš vēlas izlietot minētos pabalstus. Apdrošinātās personas lēmums attiecībā uz daļu, par kādu tā vēlas izmantot šos divus pabalstus natūrā un naudā, tai ir saistošs sešus mēnešus.
SGB XI
40. pantā ir paredzēts, ka kopjamām personām ir tiesības saņemt aprūpes līdzekļus, kas ļauj atvieglot aprūpi, mazināt sāpes vai palielināt autonomiju, tomēr ar nosacījumu, ka aprūpes līdzekļi nav jānodrošina citam pakalpojumu sniedzējam. Ja saskaņā ar šiem noteikumiem apdrošinātajai personai ir tiesības saņemt aprūpes līdzekļus, ir vēlams, ka apdrošināšanas fondi kopšanas gadījumiem nodrošina to nomu, ciktāl līdzekļu veids to atļauj. Ja tas nav iespējams, izdevumi par aprūpes līdzekļiem tiek atmaksāti, taču daļa no tiem ir jāsedz apdrošinātajai personai.
SGB XI
34. panta “Tiesību uz pabalstiem apturēšana” 1. punktā ir noteikts:
“Tiesības uz pabalstiem aptur uz laiku:
1.   kamēr apdrošinātā persona atrodas ārvalstīs. Pagaidu uzturēšanās ārzemēs gadījumā, kas var ilgt līdz sešām nedēļām viena kalendārā gada laikā, kopšanas pabalstu 37. panta izpratnē vai pabalstu
au prorata
38. panta izpratnē turpina maksāt. Aprūpes pabalstus atlīdzina tikai tad, ja persona, kas parasti sniedz aprūpi, pavada apdrošināto personu laikā, kamēr viņa uzturas ārzemēs,
[..]”
Saskaņā ar 2011. gada 22. jūnija Likuma par Eiropas sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu un citu likumu grozīšanu (
Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze
) 7. pantu
SGB XI
34. pants tika grozīts, pievienojot tam šādu tekstu:
“(1.a)
Tiesības uz kopšanas pabalstu atbilstoši 37. pantam vai uz pabalstu
pro rata
atbilstoši 38. pantam netiek apturētas, ja apdrošināta kopjamā persona uzturas kādā Eiropas Savienības dalībvalstī, Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu līgumslēdzējā valstī vai Šveicē.”
Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
Pēc tam, kad 2006. gadā laulātais pāris, Vācijas pilsoņi, kurš divus mēnešus uzturējās Spānijā, bija iesniedzis sūdzību pret Vācijas administrāciju par izdevumu saistībā ar aprūpes pakalpojumiem un viņiem piešķirto veselības aprūpes līdzekļu nomu atmaksu, Komisijas uzmanība tika vērsta uz to, ka gadījumā, ja kopšanas gadījumam apdrošinātā persona īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika,
SGB XI
36., 37. un 40. pantā ir paredzēti ievērojami mazāki pabalsti nekā gadījumā, ja aprūpe tiek saņemta Vācijā, kas ir pretrunā LESD 56. pantam.
Tāpēc Komisija lūdza Vācijas iestādēm sniegt paskaidrojumus par strīdīgo valsts tiesisko regulējumu un šajā ziņā 2008. gada 17. oktobrī nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli.
Neesot apmierinātai ar Vācijas Federatīvās Republikas sniegtajām atbildēm, Komisija 2009. gada 23. novembrī nosūtīja šai dalībvalstij argumentētu atzinumu, aicinot veikt nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu šajā atzinumā minēto divu mēnešu laikā no tā saņemšanas.
Tā kā Vācijas Federatīvā Republika savā 2010. gada 25. janvāra atbildē saglabāja savu nostāju, Komisija cēla šo prasību.
No Vācijas atbildes raksta uz repliku uzzinājusi par grozījumu, kas tika izdarīs
SGB XI
34. pantam ar 2011. gada 22. jūnija Likumu, Komisija Tiesai norādīja 2011. gada 2. decembra dokumentā, ka daļēji atsauc savu prasību, ciktāl tajā tika prasīts konstatēt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus, ar
SGB XI
34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu ierobežojot tiesības uz kopšanas pabalstu līdz sešām nedēļām gadījumā, ja kopjamā persona īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika.
Par prasību
Daļēji atsaukusi savu prasību, kā ir minēts iepriekšējā punktā, Komisija būtībā apgalvo ar pirmo iebildumu, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus, ciktāl tā neparedzēja atmaksāt aprūpes pakalpojumus dzīvesvietā, ko citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs sniedz kopjamai personai, kura īslaicīgi uzturas šajā valstī, tādā pašā apmērā, kādā tie tiek atmaksāti Vācijā.
Ar otro iebildumu Komisija pārmet šai dalībvalstij, ka tā nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus, ciktāl tā neatmaksā ar veselības aprūpes līdzekļu nomu saistītos izdevumus gadījumā, ja kopjamā persona īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, pat ja Vācijā šādi izdevumi tiktu atmaksāti vai arī veselības aprūpes līdzekļi tiktu nodoti personas rīcībā un atmaksas rezultātā netiktu dubultotas vai citādi paaugstinātas Vācijā sniegto pakalpojumu izmaksas.
Tā kā šo divu iebildumu pamatojums ir līdzīgs, tie šajā lietā ir jāapskata kopā.
Lietas dalībnieku argumenti
Par ierobežojumu esamību pakalpojumu sniegšanas brīvībai
Komisija apgalvo, ka judikatūra attiecībā uz izdevumu par citās dalībvalstīs saņemtu medicīnisko palīdzību atmaksu var tikt transponēta šajā lietā. Šajā ziņā tā citē 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā
C-158/96
Kohll
(
Recueil
, I-1931. lpp.)
, 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā
C-157/99
Smits
un
Peerbooms
(
Recueil
, I-5473. lpp.)
un lietā
C-368/98
Vanbraekel
u.c. (
Recueil
, I-5363. lpp.)
, 2003. gada 13. maija spriedumu lietā
C-385/99
Müller-Fauré
un
van Riet
(
Recueil
, I-4509. lpp.)
, 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā
C-56/01
Inizan
(
Recueil
, I-12403. lpp.)
, kā arī 2006. gada 16. maija spriedumu lietā
C-372/04
Watts
(Krājums, I-4325. lpp.)
.
Šādos apstākļos Komisija ar savu pirmo iebildumu apgalvo, ka Vācijas tiesiskais regulējums pakalpojumu natūrā jomā, proti,
SGB XI
36. pants, rada diskriminējošu ierobežojumu, ciktāl nav paredzēta tādu izdevumu par aprūpes pakalpojumiem atmaksa, kurus laikā, kamēr persona īslaicīgi uzturas citā dalībvalstī, ir sniedzis šajā valstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs. Turklāt kopšanas pabalsts esot mazāks par summu, kāda šajā gadījumā tiktu atmaksāta.
Pēc Komisijas domām, Vācijas pakalpojumu līgumu sistēma neparedz vienlīdzīgu attieksmi pret aprūpes pakalpojumu sniedzējiem ārzemēs un Vācijā. Kamēr Vācijā vairāki pakalpojumu sniedzēji ir noslēguši pakalpojumu līgumus, Komisijai nav informācijas, ka tādi ir noslēgti arī citās dalībvalstīs. Līdz ar to Vācijā apdrošinātām kopjamām personām nav nekādas iespējas izmantot citās dalībvalstīs sniegtos kopšanas apdrošināšanas pakalpojumus natūrā, kaut arī Vācijā tās var tos izmantot, noslēdzot līgumu ar pakalpojumu sniedzējiem.
Ar otro iebildumu Komisija apgalvo, ka Vācijas tiesību normas par veselības aprūpes līdzekļu nodrošināšanu saskaņā ar
SGB XI
40. pantu rada diskriminējošu ierobežojumu, ciktāl izdevumi, kas radušies par šādu līdzekļu nomu un izmantošanu citās dalībvalstīs, netiek atmaksāti, kaut arī tie tiktu atmaksāti vismaz līdz noteiktam apmēram par šādu aprūpes līdzekļu nodrošināšanu Vācijā.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka izdevumu par ambulatoro aprūpi atmaksa saskaņā ar
SGB XI
36. pantu nav uzskatāma par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Šī valsts precizē, ka, ja kopjamās personas izmanto pakalpojumus natūrā, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri ir noslēguši līgumu ar apdrošināšanas fondiem kopšanas gadījumiem, pēdējie minētie neatmaksā ne ārvalstīs, ne Vācijā radušos izdevumus. Līdz ar to tiek piemērota vienlīdzīga attieksme pret visiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri nav noslēguši līgumu ar slimokasēm.
Turklāt, pēc Vācijas Federatīvās Republikas domām, Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka iespējas īslaicīgas uzturēšanās laikā izmantot Vācijas Federatīvajā Republikā sniegtos pakalpojumus natūrā pazaudēšana tiek kompensēta ar Savienības atvasinātajās tiesībās paredzēto iespēju izmantot pakalpojumus, ko sniedz pagaidu uzturēšanās valsts iestādes. Šādos apstākļos ir izslēgta pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma esamība.
Vācijas Federatīvā Republika atzīst, ka tikai tas vien, ka valsts tiesību norma atbilst Regulai Nr. 1408/71, neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma ievērot primārās tiesības attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tomēr šī dalībvalsts uzskata, ka no minētā neizriet, ka tiesības, kas izriet no atvasinātajām tiesībām un kuru mērķis ir konkrēti aizsargāt apdrošinātās personas, nav jāņem vērā, konstatējot, vai pastāv šīs pamatbrīvības ierobežojums. Pretējā gadījumā tiktu apšaubīts gan Regulas Nr. 1408/71, gan arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV L 166, 1. lpp.
) gars un mērķis.
Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas teikto nav nekādas nozīmes tam, ka pabalstu, kas ir paredzēti kopšanas riska gadījumā citās dalībvalstīs, summa nav tāda pati, kā to pabalstu summa, kādu nodrošina apdrošināšana kopšanas gadījumam. Savienības tiesības ir balstītas uz ideju, ka atšķirības starp dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās paredzēto pabalstu summām var un ir jāpieņem. Pretējā gadījumā sociālā nodrošinājuma iestāžu koordinēšana, it īpaši attiecībā uz to atbilstošo kompetenču ierobežošanu, vienmēr būtu neskaidra, jo ikviena atsauce uz mazāk labvēlīgu sociālā nodrošinājuma sistēmu kļūtu neiespējama no pakalpojumu sniegšanas brīvības aspekta. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka mijiedarbojoties atvasinātajām un primārajām tiesībām, Savienības tiesības pieļauj to, ka pastāv atšķirības attiecībā uz pabalstu, kādi tiek piešķirti dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās, summām.
Tāpat, runājot par otro iebildumu, kas ir balstīts uz izdevumu saistībā ar veselības aprūpes līdzekļu nomu dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, neatmaksāšanu, šī valsts apgalvo, ka iespēja apvienot pakalpojumus izslēdz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanu. Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka pat Komisija savā prasības pieteikumā izslēdza pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma pastāvēšanu gadījumā, ja veselības aprūpes līdzekļu noma dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, Vācijas apdrošināšanas fondiem kopšanas gadījumiem rada papildu izmaksas pie tām izmaksām, kuras ir saistītas ar Vācijā nodrošināto veselības aprūpes līdzekļu finansēšanu.
Par attaisnojumu
Gadījumā, ja tiktu konstatēts pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, Vācijas Federatīvā Republika vispirms apgalvo, ka Vācijā veselības aprūpes pakalpojumu kvalitāte tiek nodrošināta gan ar stingrām prasībām attiecībā uz šo pakalpojumu apstiprināšanu, gan ar biežām kontrolēm. Saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto, tā kā kvalitātes prasības attiecas gan uz darbību raksturu, gan uz individuāliem kvalitātes nodrošināšanas pakalpojumiem, būtu grūti pārbaudīt, vai citā dalībvalstī sniegtā aprūpe atbilst šīm prasībām.
Turpinājumā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ambulatorās aprūpes sistēmas saglabāšana prasa ievērojamu organizāciju un finanšu līdzekļus, kas nozīmē, ka tostarp ir svarīgi izvairīties no aprūpes personāla papildu nodarbināšanas brīvdienu laikā.
Visbeidzot saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto tiktu apdraudēts Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālais līdzsvars, ja tiktu segta aprūpe natūrā ārzemēs. Vācijas Federatīvā Republika šajā ziņā norāda, ka apdrošināšanas kopšanas gadījumam jomā atšķirībā no veselības apdrošināšanas jomas pastāv atsevišķs eksportējams pabalsts, proti, kopšanas pabalsts, kas ļauj visām kopjamām personām finansēt aprūpi, ko Vācijā un ārzemēs sniedz pakalpojumu sniedzēji, ar kuriem nav noslēgti līgumi. Ja apdrošinātas kopjamās personas varētu eksportēt pabalstus natūrā, ne tikai pabalstus naudā, kas ir kopšanas pabalsts, tiktu apšaubīta Vācijas likumdevēja vēlme veicināt, lai kopjamās personas izmanto aprūpi, ko sniedz viņu pašu ģimene.
Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas teikto pienākums eksportēt uz ārvalstīm pabalstus natūrā uzliktu ievērojamu vispārēju papildu finanšu slogu apdrošināšanai kopšanas gadījumam, apdraudot apdrošināšanas kopšanas gadījumam solidārās finansēšanas principu. Šāda pāreja nozīmētu papildu finanšu slogu apdrošināšanai kopšanas gadījumam, kas varētu sasniegt EUR 100 miljonus gadā.
Turklāt kvalitātes normas, kādas noteiktas attiecībā uz aprūpes pakalpojumu atmaksu, ir balstītas uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, kuri nodrošina, ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek pietiekami ierobežota.
Komisija apgalvo, ka argumentācija, kas balstīta uz sabiedrības veselības aizsardzību un it īpaši kvalitātes prasību ievērošanu, nevar tikt atbalstīta, ciktāl Vācijas Federatīvā Republika nav pierādījusi ne iespējamo sabiedrības veselības apdraudējumu gadījumā, ja netiek ievērotas šīs prasības, ne arī atmaksas sistemātiskā atteikuma samērīgumu.
Komisija būtībā apgalvo, ka pretēji Vācijas Federatīvās Republikas nostājai apsvērumi par pietiekamu, līdzsvarotu un pastāvīgu augstas kvalitātes aprūpes piedāvājumu slimnīcās un nepieciešamību nodrošināt veselības apdrošināšanas sistēmas finansiālo stabilitāti, kas izriet no judikatūras attiecībā uz stacionāro aprūpi, nav transponējami uz šo lietu, kur tiek apskatīta ambulatorā veselības aprūpe.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 21. un 22. punkta un kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 48. punktā, ka šī prasība nav vērsta pret līgumu starp aprūpes pakalpojumu sniedzējiem un Vācijas sistēmu dzīvesvietā kopjamām personām.
Kā Tiesa ir vairākkārtīgi atzinusi, valsts pienākumu neizpildes procedūras ietvaros Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde, sniedzot Tiesai informāciju, kas vajadzīga, lai tā pārbaudītu, vai pastāv šī pienākumu neizpilde (skat. tostarp 1982. gada 25. maija spriedumu lietā
96/81 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, 1791. lpp.
, 6. punkts, un 2010. gada 5. oktobra spriedumu lietā
C-512/08 Komisija/Francija, Krājums, I-8833. lpp.
, 56. punkts).
Līdz ar to šajā gadījumā ir jāizvērtē, vai divos Komisijas iebildumos, kuri ir izklāstīti šī sprieduma 21. un 22. punktā un kuri ir jāapskata kopā, Komisija ir izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu.
Kā izriet no šī sprieduma 24. punkta, Komisija uzskata, ka judikatūra attiecībā uz citās dalībvalstīs sniegtas medicīniskās aprūpes izdevumu atmaksu var tikt transponēta Vācijas tiesiskajā regulējumā attiecībā uz kopšanas risku, lai identificētu ierobežojumus pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
Šajā ziņā uzreiz ir jāprecizē, ka kopšanas jēdziens būtībā attiecas uz situāciju, kurā samazinātas autonomijas dēļ personai ir nepieciešama citu palīdzība, lai varētu veikt ikdienas būtiskos darbus (šajā ziņā skat. 2011. gada 30. jūnija spriedumu lietā
C-388/09
da Silva Martins
, Krājums, I-5737. lpp.
, 39. un 40. punkts).
Turklāt no 1998. gada 5. marta sprieduma lietā
C-160/96
Molenaar
(
Recueil
, I-843. lpp.)
izriet, ka, tā kā Regulā Nr. 1408/71 neesot paredzētas normas par šādas kopšanas risku, Tiesa Vācijas apdrošināšanas sistēmas kopšanas gadījumam ietvaros sniegtos pabalstus šāda riska segšanai pielīdzināja “slimības pabalstiem” minētās regulas izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
da Silva Martins
, 39.–48. punkts).
No šīs pašas judikatūras izriet, ka apdrošināšanas pabalsti kopšanas gadījumam, kuri ietver izdevumu, kas radušies apdrošinātās personas kopšanas dēļ, uzņemšanos vai atmaksu, it īpaši izdevumu, kas paredzēti, lai segtu aprūpi dzīvesvietā, ko sniedz trešās personas, kā arī apdrošinātajai personai nepieciešamā aprīkojuma piegādi un uzstādīšanu, ietilpst jēdzienā “pakalpojumi natūrā” Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Molenaar
, 5., 6., 23. un 32. punkts, kā arī 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās
C-502/01 un C-31/02
Gaumain-Cerri
un
Barth
, Krājums, I-6483. lpp.
, 26. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru maksas medicīnas pakalpojumi ietilpst LESD noteikumu attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanas jomā, līdz ar to nav vajadzības stacionāro aprūpi iestādē nošķirt no aprūpes, kas sniegta ārpus šādas iestādes (skat. tostarp iepriekš minētos spriedumus lietā
Smits
un
Peerbooms
, 53. punkts, kā arī lietā Komisija/Francija, 30. punkts).
Šajā kontekstā apstāklis, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ietilpst sociālās apdrošināšanas jomā un tajā ir paredzēta pabalstu sniegšana natūrā, nenozīmē, ka attiecīgā medicīniskā aprūpe neietilpst LESD garantētās pakalpojumu sniegšanas brīvības piemērošanas jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Müller-Fauré
un
van Riet
, 39. punkts).
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kaut arī Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas un Eiropas Savienības līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumi, tomēr šīs kompetences īstenošanā dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības, it īpaši noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Kohll
, 17.–21. punkts; 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā
C-208/07
von Chamier-Glisczinski
, Krājums, I-6095. lpp.
, 63. punkts, un 2011. gada 27. janvāra spriedumu lietā
C-490/09 Komisija/Luksemburga, Krājums, I-247. lpp.
, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr atšķirībā no tā, ko savos rakstveida apsvērumos piedāvā Komisija, tikai no šī sprieduma 24. punktā minētās judikatūras vien – kas attiecas uz izdevumu, kuri ir saistīti ar citās dalībvalstīs sniegtu veselības aprūpi, atmaksu – nevar secināt, ka attiecīgais Vācijas tiesiskais regulējums ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.
Kaut arī, kā izriet no šī sprieduma 45. punkta, tā kā Regulā Nr. 1408/71 nav normu, kas attiektos tieši uz kopšanas risku, pabalsti šāda riska gadījumā tiek pielīdzināti “slimības pabalstiem” minētās regulas izpratnē, tomēr pastāv atšķirības starp pabalstiem kopšanas riska gadījumā un “klasiskajiem” slimības pabalstiem (šajā ziņā skat. tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā
da Silva Martins
, 47. un 48. punkts). It īpaši jānorāda, ka atšķirībā no slimības pabalstiem pabalstus kopšanas riska gadījumā – kuri parasti tiek izmaksāti ilgstoši – principā nav paredzēts izmaksāt īslaicīgi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
da Silva Martins
, 48. punkts).
Šādos apstākļos šajā lietā nav pietiekami, lai konstatētu no strīdīgā tiesiskā regulējuma izrietošo ierobežojumu pastāvēšanu, tikai atsaukties, neprecizējot vai detalizēti nepaskaidrojot, uz šī sprieduma 24. punktā minēto judikatūru.
Turklāt, kaut arī Komisija atgādina, ka atvasinātās tiesības neatbrīvo dalībvalsti, kas nodrošina sociālo apdrošināšanu, no pienākuma ievērot primārās tiesības, ko, kā izriet no šī sprieduma 30. punkta, turklāt neapstrīd arī Vācijas Federatīvā Republika, tomēr minētā iestāde nav atbildējusi uz šī sprieduma 29.–32. punktā izklāstītajiem Vācijas Federatīvās Republikas argumentiem par to, vai apdrošinātajām kopjamām personām ir tiesības laikā, kamēr viņas īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, saņemt Regulā Nr. 1408/71 paredzētos pabalstus natūrā, ko sniedz uzturēšanās dalībvalsts iestāde Vācijā esošās kompetentās iestādes vārdā.
Katrā ziņā jāatzīmē, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71, kuras atbilstošo normu spēkā esamība šajā gadījumā netiek apšaubīta un kura bija piemērojama starp Savienības dalībvalstīm argumentētajā atzinumā noteiktajā beigu termiņā, apdrošināta kopjamā persona var saņemt pat kombinētu pabalstu naudā un natūrā, kuru kopējā summa pārsniedz līdzīgu kompetentajā dalībvalstī pieejamo pabalstu summu.
Gadījumā, kad ir izpildīti šīs regulas piemērošanas nosacījumi, tās 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā ietverto normu un, runājot par “pensionāriem”, 31. panta normu mērķis ir nodrošināt dalībvalstī, kas nav tā, kurā atrodas kompetentā iestāde, arī pabalstus natūrā, ko minētās iestādes vārdā sniedz uzturēšanās dalībvalsts iestāde saskaņā ar uzturēšanās dalībvalstī piemērojamajiem tiesību aktiem, kā arī pabalstus naudā saskaņā ar kompetentajai iestādei piemērojamajiem tiesību aktiem, kurus sniedz šī minētā iestāde vai kuri tiek sniegti tās vārdā.
Šajā ziņā jāpiebilst, ka veselības aprūpes jomā Tiesa jau ir atzinusi, ka Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzēto pabalstu piešķiršana natūrā nedrīkst būt atkarīga ne no kādas noteiktas atļaujas piešķiršanas procedūras, ne no prasības, ka slimībai, kuras dēļ bija nepieciešama aprūpe, ir jārodas negaidīti šīs īslaicīgās uzturēšanās laikā, padarot minēto aprūpi nekavējoties nepieciešamu (skat. 2003. gada 25. februāra spriedumu lietā
C-326/00
IKA
,
Recueil
, I-1703. lpp.
, 43. punkts).
Turklāt, tā kā LESD 48. pantā ir paredzēta dalībvalsts tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā koordinēšana, nevis saskaņošana, LESD noteikumi brīvas aprites jomā nevar garantēt apdrošinātajai personai, ka izbraukšanai uz citu dalībvalsti nebūs nekādu seku, it īpaši slimības vai kopšanas pabalstu aspektā. Ņemot vērā atšķirības, kādas pastāv starp dalībvalstu sistēmām un tiesību aktiem šajā jomā, šāda pārvietošanās atkarībā no katras konkrētās situācijas apdrošinātajai personai finansiālā ziņā var būt vairāk vai mazāk izdevīga (šajā ziņā skat. tostarp 2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās
C-393/99 un C-394/99
Hervein
u.c.,
Recueil
, I-2829. lpp.
, 50.–52. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Chamier-Glisczinski
, 84. un 85. punkts, kā arī 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā
C-211/08 Komisija/Spānija, Krājums, I-5267. lpp.
, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to, īslaicīgi uzturoties dalībvalstī, šīs valsts tiesiskā regulējuma piemērošana – vajadzības gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 normām –, kas sociālā nodrošinājumu pakalpojumu aspektā var būt mazāk izdevīga nekā sociālā nodrošinājuma pakalpojumu saņemšana kompetentajā valstī minētās regulas 1. panta q) apakšpunkta izpratnē, principā var būt saderīga ar Savienības primārajās tiesībās personu brīvas pārvietošanās jomā paredzētajām prasībām (pēc analoģijas skat. tostarp iepriekš minētos spriedumus lietā
Chamier-Glisczinski
, 85. un 87. punkts, kā arī lietā
da Silva Martins
, 72. punkts).
Turklāt otrajā iebildumā, kas izklāstīts šī sprieduma 22. punktā, Komisija pati izslēdza pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma pastāvēšanu gadījumā, ja veselības aprūpes līdzekļu noma dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, Vācijas apdrošināšanas fondiem kopšanas gadījumiem rada papildu izmaksas pie tām izmaksām, kuras ir saistītas ar Vācijā nodrošināto veselības aprūpes līdzekļu finansēšanu.
Taču šajā ziņā vēl ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu pabalsti natūrā, kurus saskaņā ar minētās regulas III sadaļu sniedz dalībvalsts iestāde citas dalībvalsts iestādes vārdā, ir pilnībā jāatlīdzina.
No minētā izriet, ka Komisija nav sniegusi piemērotu atbildi uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentāciju saistībā ar iespēju apdrošinātai kopjamai personai saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 III sadaļu saņemt dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, veselības aprūpes līdzekļus papildus jau Vācijā finansētiem līdzīgiem līdzekļiem.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi no strīdīgā tiesiskā regulējuma izrietošo pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pastāvēšanu.
Šādos apstākļos, tā kā neviens no Komisijas izvirzītajiem iebildumiem savas prasības atbalstam nav pamatots, šī prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.