CELEX: 62012CJ0515
Směrnice 2005/29/ES
Nekalé obchodní praktiky
Pyramidový program
Relevantnost případné platby spotřebitele za účelem získání odměny
Výklad pojmu ,zaplatit‘

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu přílohy I bodu 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (
Úř. věst. L 149, s. 22
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi „4finance“ UAB (dále jen „4finance“) na straně jedné a Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba (státní orgán na ochranu práv spotřebitelů) a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos Finansų ministerijos (státní daňová inspekce ministerstva financí) na straně druhé, týkajícího se pokuty uložené této společnosti za porušení litevského práva zakazujícího nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům.
Právní rámec
Unijní právo
Body 8, 9, 11 a 17 odůvodnění směrnice 2005/29 uvádějí:
(8)
Tato směrnice přímo chrání ekonomické zájmy spotřebitele před nekalými obchodními praktikami vůči spotřebitelům. […]
(9)
Touto směrnicí není dotčeno uplatňování individuálních nároků, které vznášejí osoby poškozené nekalými obchodními praktikami. […] Finanční služby a nemovitý majetek vyžadují pro svou složitost a vážná rizika plynoucí z jejich podstaty podrobné požadavky včetně stanovení pozitivních povinností obchodníků. Z tohoto důvodu není v oblasti finančních služeb a nemovitostí touto směrnicí dotčeno právo členských států překročit při ochraně ekonomických zájmů spotřebitelů její rámec. […]
[...]
(11)
Vysoká úroveň sjednocení dosažená sbližováním vnitrostátních právních předpisů prostřednictvím této směrnice vytváří vysokou společnou úroveň ochrany spotřebitele. Tato směrnice zavádí jednotný obecný zákaz těch nekalých obchodních praktik, které narušují ekonomické chování spotřebitelů. Rovněž stanoví pravidla pro agresivní obchodní praktiky, které dosud nejsou na úrovni Společenství upraveny.
[...]
(17)
Pro zajištění vyšší právní jistoty je žádoucí určit takové obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností nekalé. Příloha I proto uvádí taxativní výčet všech takových praktik. Pouze tyto obchodní praktiky lze pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9. Tento seznam lze změnit pouze revizí této směrnice.“
Článek 1 směrnice 2005/29 stanoví:
„Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů“.
Článek 2 písm. d) uvedené směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[...]
d)
‚obchodními praktikami vůči spotřebiteli‘ (dále také jen ‚obchodní praktiky‘) jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli;
[...]“
Článek 3 odst. 1 téže směrnice zní následovně:
„Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.“
Článek 5 směrnice 2005/29 zní následovně:
„1.   Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
2.   Obchodní praktika je nekalá, pokud
a)
je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
a
b)
podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů, ve vztahu k danému produktu.
[…]
4.   Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li
a)
klamavé ve smyslu článků 6 a 7
nebo
b)
agresivní ve smyslu článků 8 a 9.
5.   V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“
Příloha I směrnice 2005/29, nadepsaná „Obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností považovány za nekalé“, v bodě 14 stanoví:
„Zahájení, provozování nebo propagace pyramidového programu, kdy spotřebitel zaplatí za možnost získat odměnu, která závisí především na získávání nových spotřebitelů do programu, a nikoli na prodeji nebo spotřebě produktů.“
Litevské právo
Článek 7 bod 22 zákona o nekalých obchodních praktikách, ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutečností dotčených v původním řízení, stanoví:
„Obchodní praktika se považuje za klamavou, pokud spočívá ve vytvoření pyramidového programu distribuce zboží nabízejícího spotřebitelům možnost získat odměnu, která závisí především na získávání nových spotřebitelů do programu, a nikoli na prodeji nebo spotřebě produktů, jakož i v provozování a propagaci takovéhoto programu.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Žalobkyně v původním řízení, společnost 4finance, poskytuje na dálku rychlé půjčky malé hodnoty. Rozhodnutím Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba ze dne 28. července 2011 jí byla uložena povinnost zaplatit pokutu ve výši 8000 litevských litasů (LTL) za porušení čl. 7 bodu 22 zákona o nekalých obchodních praktikách. Z tohoto rozhodnutí vyplývá, že společnost 4finance prováděla v období od 26. října 2010 do 15. února 2011 reklamní kampaň, v jejímž rámci zavedla „pyramidový program distribuce zboží nabízející spotřebitelům možnost získat odměnu, která závisí především na získávání nových spotřebitelů do programu, a nikoli na prodeji nebo spotřebě produktů“.
Toto rozhodnutí bylo potvrzeno rozsudkem Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionální správní soud ve Vilniusu) ze dne 25. října 2011, proti kterému podala společnost 4finance následně odvolání před Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy).
Pokud jde o skutečnosti vytýkané společnosti 4finance, předkládající soud uvádí, že tato společnost nabízela všem novým zákazníkům odměnu ve výši 20 LTL za registraci každého dalšího zákazníka, kterého získali. Aby se mohl stát zákazníkem společnosti 4finance, musel nový zákazník při své registraci na internetové stránce této společnosti zaplatit registrační poplatek ve výši 0,01 LTL.
V této souvislosti se předkládající soud zaprvé zamýšlí nad otázkou výkladu přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29, jakož i slučitelnosti čl. 7 bodu 22 zákona o nekalých obchodních praktikách s tímto ustanovením. V tomto ohledu uvádí, že toto ustanovení litevského práva se sice shoduje s německou a litevskou jazykovou verzí této směrnice, avšak není v souladu s jinými jazykovými verzemi této směrnice, například španělskou, francouzskou a polskou verzí. Posledně uvedené jazykové verze totiž v bodě 14 obsahují znění, podle kterého „spotřebitel zaplatí za možnost získat odměnu, která závisí především na získávání nových spotřebitelů“. Německá a litevská jazyková verze téhož ustanovení však toto kritérium platby spotřebitele za účast nestanoví.
Zadruhé, v případě, že Soudní dvůr dospěje k závěru, že platba poskytnutá spotřebitelem je nezbytná k tomu, aby mohl být program propagace považován za pyramidový program ve smyslu směrnice 2005/29, táže se předkládající soud Soudního dvora na výklad pojmu „zaplatit“. Má za to, že je zaprvé třeba zjistit, zda jakákoli zaplacená částka, byť jakkoli nízká, může být považována za platbu, a kromě toho, zda zaplacení takové symbolické částky, jako je částka dotčená v původním řízení, postačuje k tomu, aby mohl být program zakázán. V tomto ohledu uvádí, že částka 0,01 LTL, zaplacená na účty společnosti 4finance novým zákazníkem, představuje nejmenší technicky převoditelnou částku, že převod sloužil pouze přesné identifikaci tohoto zákazníka, aby bylo možné uzavřít smlouvu o půjčce, a že takto převedené příspěvky sloužily k financování odměny vyplacené v rámci mechanismu propagace pouze v malé míře.
Ve světle těchto úvah se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být bod 14 přílohy I směrnice 2005/29 […] vykládán v tom smyslu, že zahájení, provozování nebo propagace pyramidového programu jsou považovány za všech okolností za nekalé obchodní praktiky, pouze pokud má spotřebitel povinnost zaplatit za získání odměny, která závisí především na získávání nových spotřebitelů do programu, a nikoli na prodeji nebo spotřebě produktů?
2)
Pokud je nezbytné, aby spotřebitel zaplatil za právo získat odměnu, má výše platby spotřebitele za možnost získat odměnu, která závisí především na získávání nových spotřebitelů do programu, a nikoli na prodeji nebo spotřebě produktů, dopad na kvalifikaci pyramidového programu jako klamavé obchodní praktiky ve smyslu bodu 14 přílohy I směrnice [2005/29]? Mohou být čistě symbolické platby spotřebitelů, poskytované pro účely umožnění identifikace spotřebitelů, považovány za platbu za možnost získat odměnu ve smyslu bodu 14 přílohy I směrnice?
3)
Musí být bod 14 přílohy I směrnice [2005/29] vykládán v tom smyslu, že z hlediska kvalifikace pyramidového programu jako klamavé obchodní praktiky záleží pouze na tom, že je odměna již registrovanému spotřebiteli vyplácena především za získání nových spotřebitelů do programu, a nikoli za prodej nebo spotřebu produktů, nebo je též důležitý rozsah, v němž je odměna vyplácená účastníkům tohoto programu za získání nových spotřebitelů financována z příspěvků nových členů? Musí být v projednávaném případě odměna vyplácená již zaregistrovaným účastníkům pyramidového programu zcela nebo z podstatné části financována z příspěvků členů, kteří nově vstoupili do programu?“
K předběžným otázkám
Svými otázkami, které je třeba zkoumat společně, se předkládající soud Soudního dvora táže, za jakých podmínek může být program považován za „pyramidový program“ ve smyslu přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29, a je tudíž zakázán za všech okolností.
Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že čl. 7 bod 22 zákona o nekalých obchodních praktikách představuje věrné provedení německé a litevské jazykové verze přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29. Podle předkládajícího soudu však toto posledně uvedené ustanovení uvádí ve svých několika dalších jazykových verzích další podmínku zákazu pyramidového programu, podle které „spotřebitel zaplatí“ za možnost získat odměnu. Tento soud se táže Soudního dvora, zda uvedený bod 14 vyžaduje povinnost spotřebitele zaplatit. V případě kladné odpovědi se táže, zda musí být jakožto platba ve smyslu uvedeného bodu 14 kvalifikována jakákoli částka, nezávisle na své výši.
Konečně se předkládající soud Soudního dvora dotazuje, zda kvalifikace jakožto pyramidový program vyžaduje, aby bylo prokázáno, že odměna, kterou může spotřebitel získat, je zčásti či většinově financována příspěvky zaplacenými později jinými spotřebiteli.
Je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou nezbytnost jednotného použití a výkladu aktu unijního práva vylučuje, aby byl posuzován izolovaně v jedné ze svých verzí, ale vyžaduje, aby byl vykládán s ohledem jak na skutečnou vůli jeho původce, tak na cíl jím sledovaný, ve světle zejména všech jazykových verzí (viz rozsudek Internetportal und Marketing, C‑569/08,
EU:C:2010:311
, bod 35 a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba uvést, že zákaz pyramidových programů se ve všech jazykových verzích přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29 zakládá na třech společných podmínkách. Zaprvé se takový program zakládá na slibu, že spotřebitel získá možnost dosáhnout hospodářského prospěchu. Dále splnění tohoto slibu závisí na vstupu dalších spotřebitelů do programu. A konečně většina příjmů umožňujících financovat slíbenou odměnu spotřebitelům nepochází ze skutečné hospodářské činnosti.
Je totiž nesporné, že v případě neexistence reálné hospodářské činnosti umožňující generovat dostatečné příjmy k financování odměny přislíbené spotřebitelům je takový program nutně založen na hospodářském příspěvku jeho účastníků, neboť možnost člena tohoto programu získat odměnu závisí především na platbách hrazených dalšími členy.
Takový program musí být „pyramidovým“ programem v tom smyslu, že jeho zachování vyžaduje vstup stále většího počtu nových účastníků, aby mohly být financovány odměny vyplácené stávajícím členům. Znamená to rovněž, že u nejnovějších členů je méně pravděpodobné, že za svou platbu obdrží odměnu. Tento program přestává být životaschopným, jestliže nárůst počtu členů, ke kterému by mělo teoreticky docházet donekonečna, aby program pokračoval, nepostačuje k financování odměn přislíbených všem účastníkům.
Z výše uvedeného vyplývá, že kvalifikace „pyramidového programu“ ve smyslu přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29 zaprvé vyžaduje, aby členové takového programu poskytli platbu.
Tento výklad je potvrzen účelem směrnice 2005/29, která podle osmého bodu odůvodnění „chrání ekonomické zájmy spotřebitele před nekalými obchodními praktikami vůči spotřebitelům“ a podle článku 1 zajišťuje dosažení „vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů“ (rozsudek Köck, C‑206/11,
EU:C:2013:14
, bod 29 a citovaná judikatura). Jak uvedla generální advokátka v bodě 32 svého stanoviska, bez plateb spotřebitele by bylo obtížné identifikovat ekonomické chování, které vyžaduje ochranu spotřebitele na základě směrnice.
Kromě toho většina jazykových verzí přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29 potvrzuje, že platba spotřebitele je základním znakem pyramidového programu ve smyslu tohoto ustanovení.
Pokud jde o otázku, zda musí být za platbu ve smyslu přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29 považována jakákoli částka zaplacená členem do propagačního programu nezávisle na její výši, je třeba uvést, že toto ustanovení nestanoví ve verzích uvádějících existenci platby spotřebitele žádnou minimální finanční částku (obdobně viz rozsudek Purely Creative a další, C‑428/11,
EU:C:2012:651
, bod 30). Kromě toho by nebylo dosaženo cíle vyšší právní jistoty při určování nekalých obchodních praktik, stanoveného v bodě 17 odůvodnění téže směrnice, pokud by členské státy mohly rozhodnout, jaké částky mohou být považovány za platbu. Pojem platby spotřebitele tedy zahrnuje jakýkoli jeho finanční příspěvek nezávisle na jeho výši.
Zadruhé z bodů 20 až 22 tohoto rozsudku nezbytně vyplývá, že kvalifikace „pyramidového programu“ ve smyslu přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29 vyžaduje existenci spojení mezi platbami nových členů a odměnou, kterou obdrží stávající členové.
Tento výklad je potvrzen zněním většiny jazykových verzí přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29, z nichž vyplývá, že financování odměny, kterou může spotřebitel obdržet, závisí „především“ nebo „zejména“ na platbách poskytnutých později novými účastníky programu.
Oproti tomu, co tvrdí litevská vláda, takový výklad přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29 nikterak neohrožuje dosažení cíle zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele.
V tomto ohledu je nutno uvést, že praktiky zakázané podle článku 5 uvedené směrnice jsou rozděleny do dvou kategorií.
Na jedné straně příloha I směrnice 2005/29 zahrnuje obchodní praktiky, které jsou za všech okolností nekalé, a tudíž nevyžadují hodnocení jednotlivých případů na základě ustanovení článků 5 až 9 této směrnice. Na druhé straně mohou být praktiky, které nejsou uvedeny v této příloze, prohlášeny za nekalé na základě hodnocení jejich charakteristických rysů v každém jednotlivém případě s ohledem na kritéria uvedená v těchto článcích 5 až 9 (výše uvedené rozsudky Purely Creative a další,
EU:C:2012:651
, bod 45, jakož i Köck,
EU:C:2013:14
, bod 35).
Z toho vyplývá, že absolutní zákaz se vztahuje pouze na obchodní praktiky, které jsou pro spotřebitele nejškodlivější, avšak praktika nespadající pod přílohu I směrnice 2005/29 může být přesto zakázána, jestliže specifické a konkrétní posouzení umožní dospět k závěru, že je nekalá ve smyslu článků 5 až 9 téže směrnice.
V projednávaném případě z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že v rámci pyramidového programu zavedeného společností 4finance byly odměny stávajícím členům placeny z plateb požadovaných od nových členů pouze z velmi malé části. V takovém programu tedy pravděpodobně není splněna druhá podmínka uvedená v bodě 27 tohoto rozsudku. Je-li tomu tak, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, nemůže být tato praktika zakázána na základě přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je nutno odpovědět na předložené otázky tak, že příloha I bod 14 směrnice 2005/29 musí být vykládána v tom smyslu, že pyramidový program představuje obchodní praktiku nekalou za všech okolností pouze tehdy, vyžaduje-li takový program od spotřebitele, aby zaplatil jakoukoli částku za možnost získat odměnu, která závisí především na získávání nových spotřebitelů do programu, a nikoli na prodeji nebo spotřebě produktů.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

Příloha I bod 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) musí být vykládána v tom smyslu, že pyramidový program představuje obchodní praktiku nekalou za všech okolností pouze tehdy, vyžaduje-li takový program od spotřebitele, aby zaplatil jakoukoli částku za možnost získat odměnu, která závisí především na získávání nových spotřebitelů do programu, a nikoli na prodeji nebo spotřebě produktů.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: litevština.