CELEX: 62010CJ0430
Savienības pilsoņa brīva pārvietošanās
Direktīva 2004/38/EK
Aizliegums izceļot no valsts kriminālas sodāmības citā valstī dēļ
Narkotisko vielu tirdzniecība
Pasākums, kuru iespējams pamatot ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, 27. panta 1. un 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes
2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties
dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK,
75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un kļūdu labojumi – OV L 229, 35. lpp., un
OV 2005, L 197, 34. lpp.), otrkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulu (EK) Nr. 562/2006, ar kuru ievieš
Kopienas Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV L 105, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – “Regula Nr. 562/2006”), un, treškārt, Konvenciju, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas nolīgumu starp
Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par
pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.), kura parakstīta 1990. gada 19. jūnijā Šengenā
(Luksemburga) (turpmāk tekstā – “konvencija”).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Bulgārijas pilsoni H. Gaidarovu [
H. Gaydarov
] un
Glavna direktsia “Ohranitelna politsia” pri Ministerstvo na vatreshnite raboti
(Bulgārijas Iekšlietu ministrijas Galvenās pārvaldes “Sabiedriskās kārtības policija” direktors, turpmāk tekstā – “policijas
pārvaldes vadītājs”) par policijas pārvaldes vadītāja veikto pasākumu, ar kuru H. Gaidarovam noteikts aizliegums izceļot no
valsts un aizliegums izsniegt pasi vai to aizstājošu dokumentu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Direktīva 2004/38
Atbilstoši Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktam šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi
vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem.
Šīs direktīvas 4. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.      Neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, ko piemēro valstu robežkontrolei, visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas
apliecību vai pasi un viņu ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir derīga pase, ir tiesības izceļot
no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti.
[..]
3.      Dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem izsniedz saviem valstspiederīgajiem personas apliecību vai pasi, kurā norādīta
to valstiskā piederība, un atjauno šos dokumentus.”
Minētās direktīvas 27. panta 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.      Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un
viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības
apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos.
2.      Pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, atbilst proporcionalitātes [samērīguma] principam
un pamatojas tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību [rīcību]. Iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nav
pamatojums šādu pasākumu veikšanai.
Attiecīgā indivīda personiskajai darbībai [rīcībai] jārada faktiski, attiecīgajā brīdī esoši un pietiekami nopietni draudi,
kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm. Nav pieņemami apsvērumi, kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas
uz vispārējas profilakses apsvērumiem.
3.      Lai noskaidrotu, vai attiecīgā persona rada draudus sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai, izsniedzot reģistrācijas
apliecību, vai, ja reģistrācijas sistēmas nav, ne vēlāk kā trīs mēnešu laikā no dienas, kad attiecīgā persona ieradusies uzņēmējas
dalībvalsts teritorijā, vai no dienas, kad paziņots par viņa/viņas atrašanos attiecīgajā teritorijā, kā paredzēts 5. panta
5. punktā, vai izsniedzot uzturēšanās atļauju, uzņēmēja dalībvalsts, ja tā uzskata to par būtisku, var pieprasīt izcelsmes
dalībvalstij un vajadzības gadījumā arī citām dalībvalstīm sniegt informāciju par jebkādiem iepriekšējiem likumpārkāpumiem,
ko attiecīgā persona varētu būt izdarījusi. Šādi pieprasījumi nedrīkst būt regulāri. Dalībvalsts, kurai ir nosūtīts pieprasījums,
sniedz atbildi divu mēnešu laikā.”
Regula Nr. 562/2006
Regulas Nr. 562/2006 preambulas 5. apsvērumā ir noteikts:
“Kopēju noteikumu izstrāde attiecībā uz personu pārvietošanos pār robežām nedz apšauba, nedz ietekmē brīvas pārvietošanās
tiesības, kas dotas Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kā arī trešo valstu valstspiederīgajiem un viņu ģimenes
locekļiem, kas saskaņā ar nolīgumiem starp Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un šīm valstīm, no otras puses, izmanto
tādas pašas tiesības brīvi pārvietoties kā Savienības pilsoņi.”
Saskaņā ar šīs regulas preambulas 20. apsvērumu:
“Šajā regulā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. To būtu jāīsteno saskaņā
ar dalībvalstu saistībām attiecībā uz starptautisku aizsardzību un neizdošanu.”
Šīs pašas regulas 3. pantā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz personām, kas šķērso dalībvalstu iekšējās vai ārējās robežas, neskarot:
a)      tādu personu tiesības, kuras izmanto Kopienas tiesības uz pārvietošanās brīvību;
[..].”
Saskaņā ar šīs regulas 7. panta 6. punktu:
“Personām, kas izmanto Kopienas tiesības uz pārvietošanās brīvību, veic pārbaudes saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK.”
Konvencija
Atbilstoši konvencijas 71. pantam:
“1.      Attiecībā uz tiešu vai netiešu narkotisku un jebkādu psihotropu vielu (tostarp Indijas kaņepju) tirdzniecību, kā arī šo ražojumu
un vielu glabāšanu ar mērķi tās tirgot vai eksportēt, Līgumslēdzējas Puses apņemas atbilstīgi Apvienoto Nāciju Organizācijas
konvencijām noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu un apkarotu nelikumīgu tirdzniecību ar narkotiskām un psihotropām
vielām.
2.      [..] Līgumslēdzējas Puses apņemas ar administratīviem un krimināltiesiskiem pasākumiem novērst un apkarot narkotisku un psihotropu
vielu (tostarp Indijas kaņepju) nelikumīgu eksportu, kā arī šo ražojumu un vielu tirdzniecību, piegādi un glabāšanu.
[..]
5.      Līgumslēdzējas Puses dara visu iespējamo, lai novērstu un apkarotu negatīvās sekas, ko izraisa nelikumīgs pieprasījums pēc
jebkādām narkotiskām un psihotropām vielām (tostarp Indijas kaņepēm). Katra Līgumslēdzēja Puse ir atbildīga par šajā sakarā
paredzētajiem pasākumiem.”

Valsts tiesību akti
Bulgārijas Konstitūcija
Saskaņā ar Bulgārijas Konstitūcijas 35. panta 1. punktu:
“Ikvienam ir tiesības brīvi izvēlēties savu dzīvesvietu, pārvietoties pa valsts teritoriju un izceļot no tās. Šīs tiesības
var tikt ierobežotas tikai ar tiesību aktiem, lai aizsargātu valsts drošību, sabiedrības veselību, kā arī citu valsts pilsoņu
tiesības un brīvības.”
Likums par personu apliecinošiem dokumentiem Bulgārijā
Likuma par personu apliecinošiem dokumentiem Bulgārijā (
Zakon za balgarskite lichni dokumenti
, 1998. gada 11. augusta
DV
Nr. 93), tā 2006. gadā grozītajā redakcijā (
DV
Nr. 105; turpmāk tekstā – “
ZBLD
”), 23. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.      Ikvienam Bulgārijas pilsonim ir tiesības, uzrādot personu apliecinošu dokumentu, izceļot no valsts un atgriezties tajā, šķērsojot
Bulgārijas Republikas iekšējās robežas ar citām Eiropas Savienības dalībvalstīm, kā arī attiecīgā gadījumā – šķērsojot starptautiskajos
līgumos paredzētās robežas.
3.      2. punktā minētās tiesības drīkst ierobežot tikai tiesību aktos paredzētos gadījumos, ar mērķi aizsargāt valsts drošību, sabiedrisko
kārtību, valsts pilsoņu veselību, kā arī citu valsts pilsoņu tiesības un brīvības.”
Atbilstoši
ZBLD
76. pantam:
“Izceļošana no valsts un pases vai to aizstājošu dokumentu izsniegšana var tikt liegta šādām personām:
[..]
5.      Personām, kas, uzturoties citā valstī, ir pārkāpušas tās tiesību aktus – uz diviem gadiem, sākot no dienas, kad ir saņemta
oficiāla Ārlietu ministrijas vēstule vai attiecīgās valsts kompetento iestāžu dokumenti par pārvietošanu vai izraidīšanu,
kuros ir minēts izdarītais pārkāpums.”
Ar likumu, kas publicēts Bulgārijas oficiālajā vēstnesī N°82/2009 un stājās spēkā 2010. gada 1. janvārī,
ZBLD
tika grozīts. Ar šo likumu tika atcelts 76. panta 5. punkts un, kā norādījusi iesniedzējtiesa, tika noteikts, ka trīs mēnešu
laikā pēc šī grozījuma stāšanās spēkā ir jāizbeidz pamatojoties uz atcelto noteikumu piemēroto pasākumu piemērošana.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
Bulgārijas pilsonim H. Gaidarovam 2008. gada 2. oktobrī Serbijā tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz deviņiem mēnešiem
par nelikumīgu narkotisko vielu pārvadāšanu.
2008. gada 6. novembrī Bulgārijas iestādes diplomātiskā ceļā saņēma notu, kurā bija minēts šis iepriekš minētais notiesāšanas
fakts.
Pamatojoties uz šo informāciju un atbilstoši
ZBLD
76. panta 5. punktam policijas pārvaldes vadītājs 2008. gada 13. novembrī H. Gaidarovam piemēroja pasākumu, ar kuru tika
noteikts aizliegums izceļot no valsts un aizliegums izsniegt pasi vai to aizstājošu dokumentu.
Par šo lēmumu attiecīgajai personai tika paziņots 2009. gada 16. septembrī, kad tā jau bija izcietusi tai piespriesto brīvības
atņemšanas sodu Serbijā un atgriezusies Bulgārijā.
H. Gaidarovs pārsūdzēja šo lēmumu iesniedzējtiesā, norādot, – kā izklāstījusi iesniedzējtiesa –, ka viņš ir jau ticis notiesāts
citā valstī un ka attiecīgais Bulgārijas tiesību akts attiecībā uz viņu neesot piemērojams. Policijas pārvaldes vadītājs savukārt
apstiprināja, ka ir tikuši ievēroti
ZBLD
76. panta 5. punkta noteikumi.
Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka kompetentā administratīvā iestāde īsteno šo iespēju pēc saviem ieskatiem. Šī lēmuma pārbaude
tiesā aprobežojas tikai ar pārbaudi par to, vai pastāv vēstule vai citi oficiāli dokumenti, kas ir minēti šajā tiesību normā.
Augstākā administratīvā tiesa, izskatot prasību par līdzīgu lēmumu, kas bija pieņemts attiecībā uz Spānijā notiesātu Bulgārijas
pilsoni, nesen esot apstiprinājusi šo judikatūru (2010. gada 16. aprīļa spriedums Nr. 5013).
Iesniedzējtiesai ir šaubas par attiecīgā
ZBLD
noteikuma saderīgumu ar Savienības tiesībām, kuras atbilstoši LESD 20. un 21. pantam, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību
hartas 45. panta 1. punktam un Direktīvai 2004/38 paredz Savienības pilsoņu – un šis statuss ir arī H. Gaidarovam – tiesības
brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijās. Tā tomēr ir norādījusi, ka saskaņā ar šīs direktīvas 27. pantu dalībvalstis
var ierobežot Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību sabiedriskās kārtības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Turklāt
iesniedzējtiesa ir atzīmējusi, ka tāda pasākuma, ar kuru noteikts aizliegums izceļot no valsts, kā pamata lietā aplūkotais
pamatā ir konvencijas 71. pantā valstīm noteiktais pienākums veikt kontroles pasākumus uz ārējām robežām, lai apkarotu narkotisko
vielu nelikumīgu pārvadāšanu un izmantošanu. Visbeidzot iesniedzējtiesa jautā par Direktīvas 2004/38 27. pantā norādīto kritēriju
piemērojamību Bulgārijas pilsonim, ciktāl šī direktīva Bulgārijas tiesībās ir transponēta tikai attiecībā uz personu apliecinošo
dokumentu izsniegšanu, bet ne attiecībā uz Bulgārijas pilsoņu tiesībām ceļot uz citu dalībvalsti.
Šādos apstākļos
Administrativen sad Sofia‑grad
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas 2004/38 27. panta 1. un 2. punkts pamata lietas apstākļos ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams,
ja dalībvalsts pilsonim tiek aizliegts izceļot no savas valsts teritorijas tāpēc, ka viņš trešajā valstī ir izdarījis noziedzīgu
nodarījumu, kas ir saistīts ar narkotiskām vielām, ciktāl vienlaikus pastāv šādi apstākļi:
–        minētie direktīvas noteikumi nav tikuši tieši transponēti attiecībā uz attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem;
–        valsts likumdevēja norādītais pamatojums, nosakot pieļaujamos mērķus Bulgārijas pilsoņu pārvietošanās brīvības ierobežošanai,
ir balstīts uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulu Nr. 562/2006, ar kuru ievieš Kopienas Kodeksu par
noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām, un
–        administratīvo pasākumu piemērošana notiek kontekstā ar [konvencijas] 71. pantu, kā arī ievērojot Regulas Nr. 562/2006 preambulas
5. un 20. apsvērumu?
2)      Vai no ierobežojumiem un nosacījumiem, kas paredzēti Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvības īstenošanā, kā arī no to piemērošanai
paredzētajiem pasākumiem, kas tiek veikti saskaņā ar Savienības tiesībām, tostarp saskaņā ar [konvencijas] 71. panta 1., 2.
un 5. punktu, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 562/2006 preambulas 5. un 20. apsvērumu, pamata lietas apstākļos izriet,
ka ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka dalībvalsts savam pilsonim par noziedzīga nodarījuma,
kas ir saistīts ar narkotiskām vielām, izdarīšanu, piemēro piespiedu administratīvo pasākumu “aizlieguma izceļot no valsts”
veidā, ja trešās valsts tiesa šim pilsonim par šo nodarījumu ir piespriedusi sodu?
3)      Vai ierobežojumi un nosacījumi, kas paredzēti Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvības īstenošanā, kā arī to piemērošanai
paredzētie pasākumi, kas tiek veikti saskaņā ar Savienības tiesībām, tostarp saskaņā ar [konvencijas] 71. panta 1., 2. un
5. punktu, skatot to kopsakarā ar Regulas Nr. 562/2006 preambulas 5. un 20. apsvērumu, pamata lietas apstākļos ir jāinterpretē
tādējādi, ka, trešās valsts tiesai piespriežot dalībvalsts pilsonim sodu par nodarījumu, kas saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību
aktiem ir tīšs smags noziedzīgs nodarījums, kurš ir saistīts ar narkotiskām vielām, vispārējās un speciālās prevencijas interesēs,
tostarp garantējot augstāku veselības aizsardzības līmeni pārējām personām atbilstoši piesardzības principam, ar to ir konstatēts,
ka šī pilsoņa personiskā rīcība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu sabiedrības pamatinteresēm,
proti, attiecībā uz likumā tieši noteiktu laika periodu nākotnē, kas nav saistīts ar piespriestā soda izciešanas laiku, taču
ietilpst rehabilitācijas termiņā?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Uzdodot šos jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības pieļauj tādu
administratīvu lēmumu, ar kuru dalībvalsts aizliedz savam pilsonim izceļot no valsts teritorijas tādēļ, ka trešās valsts tiesa
attiecīgo personu krimināltiesiskā kārtībā ir notiesājusi par narkotisko vielu tirdzniecību.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka H. Gaidarovam kā Bulgārijas pilsonim ir Savienības pilsoņa statuss atbilstoši LESD 20. pantam un
tāpēc viņš arī attiecībā uz savu izcelsmes dalībvalsti var atsaukties uz tiesībām, kas ir saistītas ar šādu statusu, arī uz
LESD 21. pantā piešķirtajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (it īpaši skat. 2008. gada 10. jūlija
spriedumu lietā C‑33/07
Jipa
, Krājums, I‑5157. lpp., 17. punkts, un 2011. gada 5. maija spriedumu lietā C‑434/09
McCarthy
, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts).
Otrkārt, ir jāprecizē, ka tiesības brīvi pārvietoties ietver gan Eiropas Savienības pilsoņu tiesības ieceļot dalībvalstī,
kas nav viņu izcelsmes dalībvalsts, gan tiesības izceļot no tās. Kā Tiesai jau ir bijusi iespēja uzsvērt, Līgumā garantētās
pamatbrīvības būtu bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts bez pienācīga pamatojuma varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot
no tās teritorijas, lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jipa
, 18. punkts).
Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punktā turklāt ir tieši paredzēts, ka visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas apliecību
vai pasi ir tiesības izceļot no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti.
No tā izriet, ka uz tādu situāciju, kāda ir H. Gaidarova situācija, kas ir izklāstīta šā sprieduma 15. un 18. punktā, attiecas
Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, un tādējādi tā ietilpst Direktīvas 2004/38
piemērošanas jomā.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā minējusi arī Eiropas Komisija, ka Regulas Nr. 562/2006 mērķis vai sekas – kā tas izriet no tās preambulas
5. apsvēruma un 3. panta a) punkta – nav ierobežot Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību, kas paredzēta Līgumā par Eiropas
Savienības darbību. Šīs regulas 7. panta 6. punktā turklāt ir noteikts, ka personām, kas izmanto Savienības tiesības uz pārvietošanās
brīvību, veic pārbaudes saskaņā ar Direktīvu 2004/38.
Treškārt, ir jāatgādina, ka Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties nav beznosacījumu, bet Līgumā, kā arī tā piemērošanai
pieņemtajos noteikumos šīm tiesībām var būt noteikti ierobežojumi un nosacījumi (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Jipa
, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz pamata lietu šie ierobežojumi un nosacījumi it īpaši iziet no Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punkta. Tomēr atbilstoši
šim noteikumam dalībvalstis drīkst ierobežot Savienības pilsoņu vai to ģimenes locekļu pārvietošanās brīvību tikai sabiedriskās
kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ.
Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka valsts likums, ar kuru tika transponēta direktīva, attiecībā uz Bulgārijas Republikas pilsoņiem
nav piemērojams. Tomēr šis apstāklis nevar liegt valsts tiesai nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu iedarbīgumu, pēc savas
iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot jebkuru tām un it īpaši Direktīvas 2004/38 27. pantam pretrunā esošu valsts tiesību
normu (šajā ziņā it īpaši skat. 2010. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑173/09
Elchinov
, Krājums, I‑8889. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra), ciktāl uz šā panta noteikumiem – kas ir beznosacījuma un pietiekami
precīzi – privātpersona var atsaukties attiecībā pret dalībvalsti, kuras pilsonis viņš ir (pēc analoģijas skat. 1974. gada
4. decembra spriedumu lietā 41/74
van Duyn
,
Recueil
, 1337. lpp., 9.–15. punkts).
Visbeidzot no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai arī dalībvalstīm saskaņā ar to vajadzībām, kuras katrā dalībvalstī un
laika periodā var atšķirties, principā ir tiesības noteikt sabiedriskās kārtības un valsts drošības prasības, tomēr Savienības
kontekstā un it īpaši kā pamatojums atkāpei no personu brīvas pārvietošanās pamatprincipa šīs prasības ir jāinterpretē šauri
un to saturu nevar noteikt katra dalībvalsts vienpusēji bez Savienības iestāžu kontroles (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Jipa
, 23. punkts).
Tiesa tādējādi ir precizējusi, ka sabiedriskās kārtības jēdziens katrā ziņā nozīmē, ka papildus sabiedriskiem traucējumiem,
ko rada jebkurš likumpārkāpums, pastāv faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar vienu
no sabiedrības pamatinteresēm (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jipa
, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā kontekstā atkāpes no personu brīvas pārvietošanās principa, uz kurām var atsaukties dalībvalstis, it īpaši nozīmē – kā
tas uzsvērts Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punktā –, ka, lai pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības
apsvērumu dēļ, būtu pamatoti, tiem ir jābūt pamatotiem tikai ar attiecīgā indivīda personisko rīcību, un nav pieņemami apsvērumi,
kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas uz vispārējas profilakses apsvērumiem (iepriekš minētais spriedums
lietā
Jipa
, 24. punkts). Turklāt atbilstoši šai pašai tiesību normai iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nav pamatojums
tādu pasākumu veikšanai, kas ierobežo tiesību uz brīvu pārvietošanos īstenošanu.
Šajā ziņā, kaut arī konvencijas 71. pantā Līgumslēdzējām Pusēm ir noteikts pienākums apkarot tirdzniecību ar narkotiskajām
vielām, šai konvencijai nav nedz mērķa, nedz arī tādu seku, lai notiktu atkāpšanās no Līgumā un Direktīvā 2004/38 Savienības
pilsoņu brīvas pārvietošanās jomā paredzētajam tiesību normām. Konvencijas 134. pantā turklāt ir precizēts, ka šīs konvencijas
noteikumus piemēro, ja tie ir saderīgi ar Savienības tiesībām. Šī norma ir pārņemta arī Šengenas protokolā, kura preambulas
trešajā daļā ir apstiprināts, ka Šengenas
acquis
noteikumi ir piemērojami tikai tad, ja un ciktāl tie ir saderīgi ar Savienības tiesībām (2006. gada 31. janvāra spriedums
lietā C‑503/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑1097. lpp., 34. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka situācija, kas bija pamata lietas rašanās pamatā un kādu to ir atspoguļojusi iesniedzējtiesa,
nešķiet atbilstoša Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkta prasībām.
It īpaši, ņemot vērā iesniedzējtiesas Tiesai iesniegtos lietas materiālus, šķiet, ka attiecībā uz prasītāju pamata lietā pieņemtā
strīdīgā lēmuma pamatā ir vienīgi tam Serbijā piemērotā kriminālā sodāmība, neveicot konkrētu attiecīgās personas personiskās
rīcības izvērtējumu.
No šī aspekta un nolūkā izsmeļoši atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto trešo jautājumu, ir jāprecizē, ka, kā tas izriet no
iepriekš minētā, ar attiecīgās personas iepriekšēju kriminālo sodāmību nav pietiekami, lai automātiski uzskatītu, ka šī persona
rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm,
ciktāl tas ir vienīgais iespējamais attiecīgajai personai Savienības tiesībās paredzēto tiesību ierobežojuma pamatojums.
Tomēr viss nepieciešamais šajā ziņā ir jākonstatē iesniedzējtiesai, pamatojoties uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem,
ar kuriem pamata lietā bija pamatots policijas pārvaldes vadītāja veiktais pasākums.
Šajā vērtējumā iesniedzējtiesai ir arī jānosaka, vai minētais izceļošanas tiesību ierobežojums ir atbilstošs, lai nodrošinātu
sasniedzamā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai. No Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkta,
kā arī Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pasākums, ar kuru ir ierobežotas tiesības brīvi pārvietoties, var tikt pamatots
tikai tad, ja ar to ir ievērots samērīguma princips (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jipa
, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, tā kā atbilstoši izklāstam, ko iesniedzējtiesa sniegusi attiecībā uz piemērojamajām valsts tiesībām un it īpaši
attiecībā uz judikatūru, saskaņā ar kuru administratīvajai iestādei ir rīcības brīvība, piemērojot šāda veida pasākumu, un
par šīs rīcības brīvības ietvaros izdarīto izvēli netiek īstenota tiesas veikta pārbaude, ir jāprecizē, ka personai, kurai
tiek piemērots šāds pasākums, ir jābūt tiesībām uz efektīvu pārsūdzības tiesā iespēju (it īpaši skat. 1986. gada 15. maija
spriedumu lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. un 19. punkts; 1987. gada 15. oktobra spriedumu lietā 222/86
Heylens
u.c.,
Recueil
, 4097. lpp., 14. punkts, un 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I‑6677. lpp., 39. punkts). Šai pārsūdzībai ir jāļauj veikt attiecīgā lēmuma tiesiskuma pārbaudi no faktu un tiesību viedokļa,
ņemot vērā Savienības tiesības (šajā ziņā skat. 2011. gada 28. jūlija spriedumu lietā C‑69/10
Samba Diouf
, Krājums, I‑0000. lpp., 57. punkts). Lai šī pārsūdzība tiesā būtu efektīva, ir svarīgi, lai attiecīgā persona varētu uzzināt
attiecībā uz to pieņemtā lēmuma pamatojumu vai nu pašā lēmumā, vai vēlākā paziņojumā pēc šīs personas pieprasījuma, neskarot
kompetentās tiesas tiesības lūgt attiecīgajai iestādei iesniegt tai šo informāciju (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Heylens
, 15. punkts, un 2011. gada 17. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑372/09 un C‑373/09
Peñarroja Fa
, Krājums, I‑0000. lpp., 63. punkts).
Līdz ar to uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 21. pants un Direktīvas 2004/38 27. pants pieļauj tādu valsts tiesisko
regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības ieceļot citas dalībvalsts teritorijā, tostarp pamatojoties
uz to, ka viņš citā dalībvalstī iepriekš ir bijis krimināli sodīts par narkotisko vielu tirdzniecību, ar nosacījumu, pirmkārt,
ka šī pilsoņa personiskā rīcība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas skar vienu
no sabiedrības pamatinteresēm, otrkārt, ka attiecīgais ierobežojošais pasākums ir atbilstošs, lai nodrošinātu sasniedzamā
mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai, un, treškārt, ka attiecībā uz šo pasākumu var tikt
veikta efektīva pārbaude tiesā, kas ļautu izvērtēt tā tiesiskumu no faktiskā un tiesiskā viedokļa, ņemot vērā Savienības tiesību
prasības.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
LESD 21. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu
ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un
atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK,
27. pants pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības ieceļot citas
dalībvalsts teritorijā, tostarp pamatojoties uz to, ka viņš citā dalībvalstī iepriekš ir bijis krimināli sodīts par narkotisko
vielu tirdzniecību, ar nosacījumu, pirmkārt, ka šī pilsoņa personiskā rīcība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami
nopietnu apdraudējumu, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, otrkārt, ka attiecīgais ierobežojošais pasākums ir atbilstošs,
lai nodrošinātu sasniedzamā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai, un, treškārt, ka attiecībā
uz šo pasākumu var tikt veikta efektīva pārbaude tiesā, kas ļautu izvērtēt tā tiesiskumu no faktiskā un tiesiskā viedokļa,
ņemot vērā Savienības tiesību prasības.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – bulgāru.