CELEX: 62006TJ0208
Konkurencija
Karteliai
Metakrilatų rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuotas EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas
Vieno pažeidimo sąvoka
Pažeidimo trukmė
Baudos
Pažeidimo sunkumas
Lengvinančios aplinkybės

Ginčo aplinkybės
2006 m. gegužės 31 d. Komisijos sprendimu C (2006) 2098 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
(byla Nr. COMP/F/38.645 – Metakrilatai, toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Bendrijų Komisija, be kita ko, konstatavo,
kad tam tikros įmonės pažeidė EB 81 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnį, kai įvairiais laikotarpiais
nuo 1997 m. sausio 23 d. iki 2002 m. rugsėjo 12 d. dalyvavo sudarant ir vykdant antikonkurencinius susitarimus bei derinant
veiksmus metakrilatų sektoriuje visoje EEE teritorijoje (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis).
Ginčijamame sprendime nurodyta, kad tai buvo vienas ir tęstinis pažeidimas, susijęs su trimis polimetilmetakrilato (toliau
– PMMA) produktais: liejimo junginiais, kietaisiais lakštais ir sanitariniais gaminiais. Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad
šie trys PMMA produktai skiriasi tiek pagal fizines, tiek pagal chemines savybes ir yra naudojami skirtingose srityse, tačiau
gali būti laikomi viena ir ta pačia vienalyte produktų grupe dėl savo bendros žaliavos – metilmetakrilato (toliau – MMA) (ginčijamo
sprendimo 4–8 konstatuojamosios dalys).
Remiantis ginčijamu sprendimu nagrinėjamą pažeidimą sudarė derybos dėl kainų, susitarimų dėl kainų, kuriuose buvo numatyta
padidinti kainas arba bent išlaikyti jų lygį, sudarymas, įgyvendinimas ir kontrolė, galimybės perkelti papildomų paslaugų
sąnaudas klientams aptarimas, keitimasis svarbia komercine ir konfidencialia informacija, susijusia su rinkomis ir (arba)
naudinga įmonėms, bei nuolatinis dalyvavimas susitikimuose ir kiti kontaktai, kuriais buvo siekiama palengvinti pažeidimo
įgyvendinimą (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir 1–3 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamas sprendimas buvo skirtas
Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG
ir
Para-Chemie GmbH
(toliau visos kartu vadinamos
Degussa
),
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
,
Arkema SA
(buvusi
Atofina SA
),
Altuglas International SA
ir
Altumax Europe SAS
(toliau visos kartu vadinamos
Atofina
),
Lucite International Ltd
ir
Lucite International UK Ltd
(toliau visos kartu vadinamos
Lucite
),
ICI plc
, taip pat ieškovėms
Quinn Barlo Ltd
,
Quinn Plastics NV
ir
Quinn Plastics GmbH
.
Ieškovės priklauso Airijos konglomeratui
Quinn Group Ltd
, kuris 2004 m. gegužės 7 d., t. y. pasibaigus atitinkamam pažeidimo laikotarpiui, įsigijo visą
Barlo
grupės (
Barlo Group plc
, vėliau pavadinta
Barlo Group Ltd
) vadovaujančios patronuojančios bendrovės įstatinį kapitalą (ginčijamo sprendimo 299 konstatuojamoji dalis). Ieškovės buvo
įkurtos 2005 m. sausio mėn.
Quinn
grupei perėmus trijų buvusių
Barlo
grupės bendrovių (toliau visos kartu vadinamos
Barlo
) veiklą.
–
Quinn Plastics GmbH
yra
Barlo Plastics GmbH
veiklos perėmėja. Remiantis ginčijamu sprendimu
Barlo Plastics GmbH
dalyvavo atliekant slaptus veiksmus metakrilato sektoriuje (ginčijamo sprendimo 297 konstatuojamoji dalis);
–
Quinn Plastics NV
yra
Barlo Plastics NV
veiklos perėmėja. Ši įmonė buvo
Barlo Plastics GmbH
patronuojanti bendrovė, kuriai netiesiogiai priklausė 100 % jos kapitalo (ginčijamo sprendimo 38, 43 ir 301 konstatuojamosios
dalys);
–
Quinn Barlo
yra
Barlo Group Ltd
, t. y. buvusios
Barlo
grupės patronuojančios bendrovės, kuriai tiesiogiai ar netiesiogiai priklausė 100 % buvusių
Barlo
bendrovių kapitalo, veiklos perėmėja (ginčijamo sprendimo 300 ir 301 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamas sprendimas skirtas visoms trims ieškovėms, nes Komisija nusprendė, kad
Quinn Barlo
ir
Quinn Plastics NV
buvo atsakingos už
Quinn Plastics GmbH
(buvusi
Barlo Plastics GmbH
) veiksmus pažeidimo laikotarpiu (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis bei 301 ir 304 konstatuojamosios dalys).
Tyrimas, po kurio priimtas ginčijamas sprendimas, buvo pradėtas po to, kai 2002 m. gruodžio 20 d.
Degussa
pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų
ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau
– 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo).
2003 m. kovo 25 ir 26 d. Komisija atliko patikrinimus
Atofina
,
Barlo
,
Degussa
ir
Lucite
patalpose (ginčijamo sprendimo 59 konstatuojamoji dalis). Po šių patikrinimų
Atofina
ir
Lucite
pateikė, atitinkamai 2003 m. liepos 3 ir 11 d., prašymus atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo
(ginčijamo sprendimo 60 ir 66 konstatuojamosios dalys). 2004 m. spalio 18 d. ICI pateikė prašymą sumažinti baudą pagal pranešimą
dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamoji dalis).
Barlo
pagal minėtą pranešimą prašymo nepateikė.
Nuo 2003 m. balandžio 9 d. iki 2004 m. liepos 29 d. Komisija nusiuntė
Barlo
kelis prašymus pateikti informacijos pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17/62, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio
[EB 81] ir [82] straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 11 straipsnį,
vėliau – pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir
82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsnį
(ginčijamo sprendimo 62–79 konstatuojamosios dalys).
2005 m. rugpjūčio 17 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus dėl vieno ir tęstinio pažeidimo, susijusio su MMA, taip
pat su PMMA liejimo junginiais, PMMA kietaisiais lakštais ir PMMA sanitariniais gaminiais, ir išsiuntė jį ieškovėms bei
Quinn Plastics, SA
(ginčijamo sprendimo 85 konstatuojamoji dalis).
2005 m. gruodžio 15 ir 16 d. įvyko posėdžiai.
Atsižvelgusi į įmonių argumentus, pateiktus atsakant į pranešimą apie kaltinimus bei per posėdį, Komisija nusprendė atsisakyti
kai kurių kaltinimų, be kita ko:
–        kaltinimų visoms bendrovėms, kurioms buvo išsiųstas pranešimas apie kaltinimus, kiek tai susiję su pažeidimo dalimi, susijusia
su MMA;
–        kaltinimus ieškovėms ir
Quinn Plastics, SA
, kiek tai susiję su PMMA liejimo junginiais;
–        kaltinimus
Quinn Plastics, SA
dėl PMMA kietųjų lakštų (ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamoji dalis).
2006 m. gegužės 31 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Komisija konstatavo, kad nuo 1998 m. balandžio 30 d. iki 2000 m.
rugpjūčio 21 d. ieškovės dalyvavo sudarant ir vykdant antikonkurencinius susitarimus bei derinant veiksmus [ginčijamo sprendimo
1 straipsnio l–n punktai], kaip nurodyta šio sprendimo 1–3 punktuose, ir skyrė joms 9 mln. EUR baudą, kurią jos turėjo sumokėti
solidariai [ginčijamo sprendimo 2 straipsnio e punktas].
Apskaičiuodama baudos dydį Komisija, pirma, įvertino pažeidimo sunkumą ir iš pradžių nustatė, kad turint omenyje pažeidimo
pobūdį ir faktą, jog jis apima visą EEE teritoriją – tai yra labai sunkus pažeidimas, kaip jis suprantamas pagal Baudų, skiriamų
pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gaires (OL C 9, 1998,
p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės) (ginčijamo sprendimo 319–331 konstatuojamosios
dalys).
Po to ji nurodė, kad labai sunkių pažeidimų kategorijos pažeidimams galima taikyti diferencijuotą požiūrį, atsižvelgiant į
pažeidėjų realią ekonominę galimybę padaryti pastebimos žalos konkurencijai. Šiuo atžvilgiu ji konstatavo, kad nagrinėjamu
atveju atitinkamos įmonės „[galėjo] būti suskirstytos į [tris] kategorijas pagal jų santykinę apyvartos, pasiektos parduodant
PMMA produktus, kurių atžvilgiu jos dalyvavo kartelyje, dalį“. Komisija nusprendė, kad
Barlo
, kurios PMMA kietųjų lakštų apyvarta 2000 m. visoje EEE sudarė 66,37 mln. EUR, turėjo būti priskirta trečiajai kategorijai.
Beje, kalbant apie diferencijuotą požiūrį, Komisija 25 % sumažino ieškovėms apskaičiuotą pradinę baudą, motyvuodama tai taip
(ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamoji dalis):
„Komisija atsižvelgia į tai, kad neaišku, ar
Barlo
palaikydavo slaptus kontaktus dėl PMMA liejimo junginių arba PMMA sanitarinių gaminių. Todėl panašu, kad
Barlo
nežinojo arba iš tikrųjų galėjo nežinoti apie bendrą antikonkurencinių susitarimų planą <...>“
Remdamasi šiais samprotavimais Komisija nusprendė, kad ieškovėms reikia skirti 15 mln. EUR pradinę baudą (ginčijamo sprendimo
336 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija išnagrinėjo pažeidimo trukmę ir konstatavo: kadangi ieškovės dalyvavo darant pažeidimą dvejus metus ir tris
mėnesius, pradinę baudą reikia padidinti 20 % (po 10 % už kiekvienus dalyvavimo metus) (ginčijamo sprendimo 351–353 konstatuojamosios
dalys). Todėl ieškovėms buvo apskaičiuota 18 mln. EUR pagrindinė bauda (ginčijamo sprendimo 354 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija išnagrinėjo sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes. Ji nenustatė ieškovių atžvilgiu jokių sunkinančių aplinkybių.
Kiek tai susiję su lengvinančiomis aplinkybėmis, Komisija sutiko su ieškovių argumentu, kad jų vaidmuo darant pažeidimą buvo
pasyvus ir nereikšmingas, ir todėl sumažino baudą 50 % (ginčijamo sprendimo 372–374 konstatuojamosios dalys).
Komisija atmetė kitas ieškovių nurodytas lengvinančias aplinkybes (ginčijamo sprendimo 375–396 konstatuojamosios dalys) ir
skyrė 9 mln. EUR baudą (ginčijamo sprendimo 397 konstatuojamoji dalis). Kadangi ieškovėms nebuvo pritaikytas pranešimas dėl
bendradarbiavimo, ši joms skirta bauda buvo galutinė.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje 2006 m. rugpjūčio
8 d.
Kadangi buvo pakeista Teismo kolegijų sudėtis ir teisėjas pranešėjas buvo perkeltas į trečiąją kolegiją, byla buvo perduota
šiai kolegijai.
Susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu, Teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir taikant proceso
organizavimo priemones Komisijos buvo paprašyta atsakyti į tam tikrus Teismo klausimus bei pateikti dokumentus. Komisija šiuos
prašymus įvykdė per nustatytą terminą.
Per 2011 m. gegužės 10 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Be to, Komisija, atsakydama į ankstesniame punkte minėtą prašymą, pateikė papildomų dokumentų, kurie buvo pridėti prie bylos
medžiagos. Kadangi ieškovės tvirtino, kad per posėdį gali pateikti savo nuomonę dėl šių dokumentų, žodinė proceso dalis buvo
užbaigta pasibaigus šiam posėdžiui.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsnius tiek, kiek jie su jomis susiję,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek jis su jomis susijęs,
–        nepatenkinus minėtų reikalavimų, panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek juo ieškovėms skiriama 9 mln. EUR bauda
ir atsižvelgiant į grindžiant šį ieškinį pateiktus argumentus sumažinti baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdamos ieškinį ieškovės nurodo du pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su EB 81 straipsnio pažeidimu. Antrasis pagrindas
susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies, gairių ir proporcingumo principo pažeidimu.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pažeidimu
Kaip pirmąjį pagrindą ieškovės iš esmės nurodo, kad Komisija nepakankamai įrodė, kaip dėl
Barlo
veiksmų pažeidžiamas EB 81 straipsnis. Šį pagrindą sudaro trys dalys. Pirmoje pirmojo pagrindo dalyje ieškovės ginčija Komisijos
pateiktą penkių susitikimų, kuriais grindžiamas ginčijamas sprendimas, vertinimą tiek, kiek jis su jomis susijęs, ir kaltina
ją neatsižvelgus į tai, jog jos nedalyvavo palaikant kitus kontaktus arba keičiantis informacija. Antroje pirmojo pagrindo
dalyje jos nurodo, kad Komisija neįrodė, jog
Barlo
dalyvavo „viename ir bendrame konkurenciją pažeidžiančiame projekte“. Trečioje pirmojo pagrindo dalyje ieškovės tvirtina,
kad Komisija neįrodė, jog
Barlo
dalyvavo darant tęstinį pažeidimą.
Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu susitikimų, taip pat kitų kontaktų ir pasikeitimų informacija,
kuriuose tariamai dalyvavo
Barlo
, vertinimu
Ši pirmojo pagrindo dalis grindžiama trim kaltinimais.
Visų pirma, sutikdamos, kad
Barlo
dalyvavo keturiuose iš penkių atitinkamų susitikimų (būtent, Vokietijoje vykusiuose susitikimuose: 1998 m. balandžio mėn.
Dernbache, 1998 m. birželio 29 d. Darmštate, 2000 m. vasario 24 d. Heidelberge ir 2000 m. rugpjūčio 21 d. Deidesheime), ieškovės
teigia, jog Komisija neįrodė, kad dėl jų dalyvavimo šiuose susitikimuose buvo gerokai apribota konkurencija ir pažeistas EB 81 straipsnis.
Po to ieškovės ginčija, kad
Barlo
dalyvavo penktame atitinkamame susitikime, būtent, 1999 m. gegužės–birželio mėn. susitikime Barselonoje, ir mano, kad Komisija
neįrodė, jog toks susitikimas įvyko. Galiausiai ieškovės nurodo, kad Komisija neatsižvelgė į tai, jog, be
Barlo
atstovo dalyvavimo keturiuose minėtuose susitikimuose, ji nenustatė nė vieno kito antikonkurencinio kontakto arba keitimosi
informacija, kuriame jos būtų dalyvavusios.
–       Dėl keturių susitikimų, kuriuose, kaip pripažįstama,
Barlo
dalyvavo
Ieškovės ginčija, kad pažeidė EB 81 straipsnį dėl to, jog
Barlo
atstovas dalyvavo keturiuose atitinkamuose susitikimuose. Pirma, jos ginčija ginčijamame sprendime pateiktą šių susitikimų
aprašymą, motyvuodamos tuo, kad jis nėra pakankamai patvirtintas įrodymais. Antra, ieškovės teigia, kad yra „teisėtas“
Barlo
elgesio „paaiškinimas“. Jos pastebi, kad kartelio dalyvių interesai nebūtinai sutapdavo su
Barlo
interesais, nes ši nevykdė veiklos nei MMA srityje, nei bet kokių kitų PMMA produktų srityje. Anot ieškovių, turint omenyje
tai, kad
Barlo
kainų politika buvo nesuderinama su kartelio tikslais ir jos rinkos dalis augo, kartelio dalyviai tikriausiai norėjo patikrinti,
ar galima
Barlo
įtraukti į kartelį ir kvietė ją į susitikimus su „nekalta“ darbotvarke arba tada, kai nebuvo numatyta jokių susitikimų. Komisijos
surinktoje medžiagoje esantys įrodymai patvirtina, kad šie bandymai nepavyko ir
Barlo
toliau vykdė prekybos politiką, pagal kurią numatyta didinti turimą rinkos dalį.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad remiantis ginčijamo sprendimo 1 straipsniu ieškovės pažeidė EB 81 straipsnį
ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes „<...> dalyvavo sudarant susitarimus ir derinant veiksmus metakrilatų sektoriuje visoje
EEE teritorijoje, kurie apėmė derybas dėl kainų, susitarimų dėl kainų, kuriuose buvo numatyta padidinti kainas arba bent išlaikyti
jų lygį, sudarymą, įgyvendinimą ir kontrolę, galimybės perkelti papildomų paslaugų sąnaudas klientams aptarimą, keitimąsi
svarbia komercine ir konfidencialia informacija, susijusia su rinkomis ir (arba) naudinga įmonėms, bei nuolatinį dalyvavimą
susitikimuose ir kitus kontaktus, kuriais buvo siekiama palengvinti pažeidimo įgyvendinimą, įskaitant įgyvendinimo kontrolę“.
Pagal EB 81 straipsnio 1 dalį kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų
sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra
konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką sąvokos „susitarimas“ ir „suderinti veiksmai“, kaip jos suprantamos pagal EB 81 straipsnio
1 dalį, suvokiamos kaip tokio paties pobūdžio susitarimai, kurie skiriasi tik savo intensyvumu ir sudarymo formomis (1999 m.
liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 131 ir 132 punktai ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo
T‑Mobile Netherlands ir kt.
, C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 23 punktas).
Tam, kad būtų sudarytas susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, pakanka, kad atitinkamos įmonės išreikštų
bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru būdu (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 256 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 199 punktas).
Suderintų veiksmų sąvoka reiškia tokią derinimo tarp įmonių formą, kai dar nesudaromas susitarimas tikrąja šio žodžio prasme,
tačiau konkurencijos keliama rizika sąmoningai pakeičiama praktiniu įmonių tarpusavio bendradarbiavimu (34 punkte minėto Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
115 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 158 punktas).
Šiuo atžvilgiu EB 81 straipsnio 1 dalimi griežtai draudžiamas bet koks tiesioginis ar netiesioginis kontaktas tarp tokių ūkio
subjektų, kuris gali turėti įtakos esamam ar potencialiam konkurento elgesiui rinkoje arba atskleisti tokiam konkurentui elgesį,
kurio nuspręsta ar numatoma imtis rinkoje, jei šių kontaktų tikslas ir poveikis – sukurti konkurencines sąlygas, kurios neatitinka
normalių sąlygų nagrinėjamoje rinkoje (šiuo klausimu žr. 34 punkte minėtų sprendimų
Komisija prieš Anic Partecipazioni
115–117 punktus ir T
‑Mobile Netherlands ir kt.
33 punktą).
Iš to, be kita ko, matyti, kad konkurentų pasikeitimas informacija gali prieštarauti konkurencijos taisyklėms, jeigu jis sumažina
ar panaikina netikrumą dėl atitinkamos rinkos veikimo ir todėl riboja įmonių konkurenciją (34 punkte minėto Sprendimo
T-Mobile Netherlands ir kt.
35 punktas).
Beje, reikia pabrėžti, kad norint įvertinti, ar suderinti veiksmai draudžiami pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nereikia nagrinėti
konkretaus tokių veiksmų poveikio, jeigu paaiškėja, kad jų tikslas – konkurencijos bendrojoje rinkoje trukdymas, ribojimas
arba iškraipymas. Todėl nebūtina nagrinėti suderintų veiksmų poveikį, kai įrodytas jų antikonkurencinis tikslas (šiuo klausimu
žr. 34 punkte minėto Sprendimo
T-Mobile Netherlands ir kt.
29 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, net jei suderintų veiksmų sąvoka greta suinteresuotųjų įmonių veiksmų suderinimo apima elgesį rinkoje po šio suderinimo
ir priežastinį ryšį tarp šių dviejų elementų, reikia preziumuoti, su sąlyga, kad nėra priešingų įrodymų, kuriuos turi pateikti
suinteresuotieji subjektai, jog įmonės, kurios dalyvauja derinant veiksmus ir toliau veikia rinkoje, nustatydamos savo elgesį
joje, atsižvelgia į informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais (šiuo klausimu žr. 34 punkte minėto Sprendimo
T-Mobile Netherlands ir kt.
51 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjant sudėtingą pažeidimą, kuriame per kelis metus dalyvavo keli gamintojai, kurie siekė kartu reguliuoti rinką, negalima
reikalauti, kad Komisija tiksliai kvalifikuotų kiekvienos įmonės konkrečiu momentu padarytą pažeidimą, susitarimą ar suderintus
veiksmus, nes bet kuriuo atveju ir viena, ir kita pažeidimo forma numatyta EB 81 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 34 punkte
minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
111–114 punktus ir 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 696 punktą).
Šiame kontekste dvigubas pažeidimo kvalifikavimas kaip „susitarimo ir suderintų veiksmų“ turi būti suprantamas kaip reiškiantis
visumą, sudarytą iš faktinių aplinkybių, kurių vienos kvalifikuojamos kaip susitarimai, o kitos – kaip suderinti veiksmai
pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, kurioje nenumatytas konkretus tokio sudėtingo pažeidimo rūšies kvalifikavimas (35 punkte minėtų
sprendimų
Hercules Chemicals prieš Komisiją
264 punktas ir
HFB ir kt. prieš Komisiją
187 punktas).
Kalbant apie pažeidimo įrodymų vertinimą reikia priminti, jog Komisija turi pateikti pakankamai įrodymų, teisiškai patvirtinančių
EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą sudarančias aplinkybes (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas). Šiuo atveju ji turi remtis tiksliais ir nuosekliais įrodymais, kad pagrįstų tvirtą
įsitikinimą, jog pažeidimas padarytas (žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktą ir nurodytą teismo praktiką; 2008 m. liepos 8 d. Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, T‑54/03, neskelbiamo Rinkinyje, 55 punktą).
Tačiau kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu.
Pakanka, kad šiuos reikalavimus bendrai atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma (žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 180 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Įrodymai, kuriais Komisija remiasi sprendime, kad įrodytų, jog įmonė pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, turi būti vertinami
ne atskirai, bet kartu, kaip visuma (žr. 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB prieš Komisiją
, T‑53/03, Rink. p. II‑1333, 185 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad antikonkurencinė veikla vykdoma slaptai ir todėl daugeliu atveju išvadą, jog egzistuoja
antikonkurenciniai veiksmai ar susitarimas, galima daryti iš bendrai vertinamų tam tikrų sutapimų ar požymių, kurie, jei nėra
kito logiško paaiškinimo, gali būti konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodymas (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai).
Beje, remiantis nusistovėjusia teismo praktiką Komisijai pakanka įrodyti, jog atitinkama įmonė dalyvavo susitikimuose, kuriuose
buvo sudaryti antikonkurenciniai susitarimai, ir aiškiai jiems neprieštaravo. Kai dalyvavimas tokiuose susitikimuose yra nustatytas,
ši įmonė turi pateikti įrodymus, patvirtinančius, kad ji tuose susitikimuose nesiekė jokio antikonkurencinio tikslo ir pareiškė
savo konkurentams dalyvavusi dėl to, kad turėjo kitokių ketinimų nei jie (36 punkte minėto Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
155 punktas; 34 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
96 punktas ir 46 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81 punktas).
Priežastis, pagrindžianti šį teisės principą, yra ta, kad dalyvaudama minėtame susitikime ir viešai neatsiribodama nuo jo
turinio įmonė leido manyti kitiems dalyviams, kad ji sutinka su jo rezultatu ir vykdys nustatytus reikalavimus (46 punkte
minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
82 punktas).
Be to, aplinkybė, kad įmonė neįgyvendina susitikimo, turėjusio antikonkurencinį tikslą, sprendimų, negali pašalinti jos atsakomybės
už dalyvavimą kartelyje, jei ji viešai neatsiribojo nuo jo turinio (46 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
85 punktas).
Beje, buvo nuspręsta, kad viešo atsiribojimo sąvoka, kaip atleidimo nuo atsakomybės sąlyga, turi būti aiškinama griežtai.
Konkrečiai kalbant, ūkio subjekto neišreiškiama nuomonė vykstant susitikimui, per kurį buvo derinami neteisėti veiksmai dėl
konkretaus klausimo, susijusio su kainų politika, negali būti prilyginama tvirtam ir aiškiam prieštaravimui (šiuo klausimu
žr. 2006 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
, T‑303/02, Rink. p. II‑4567, 103 ir 124 punktus).
Tačiau taip pat reikia pažymėti, kad minėta teismo praktika dėl tylaus pritarimo grindžiama prielaida, jog atitinkama įmonė
dalyvavo susitikimuose, per kuriuos buvo sudaryti antikonkurencinio pobūdžio susitarimai (46 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81 punktas) arba kurie yra akivaizdžiai antikonkurenciniai (36 punkte minėto Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
155 punktas). Todėl ši teismo praktika neturi būti taikoma, nes susitikimo antikonkurencinis pobūdis neįrodytas neginčijamai
(šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
, T‑36/05, neskelbiamo Rinkinyje, 91 punktą).
Kalbant apie ieškovių argumentus dėl pareiškimų, padarytų prašymuose pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, svarbos, reikia
priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką jokia Europos Sąjungos teisės nuostata ar bendrasis principas nedraudžia
Komisijai remtis vienos įmonės atžvilgiu kitų kaltinamų įmonių pareiškimais (41 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
512 punktas). Taigi pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo padaryti pareiškimai vien dėl tos priežasties negali būti laikomi
neturinčiais įrodomosios galios (43 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
57 ir 58 punktai).
Suprantamas tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, nes šie dalyviai
gali stengtis sumažinti savo įtaką pažeidimui ir padidinti kitų įtaką. Vis dėlto atsižvelgiant į pranešime dėl bendradarbiavimo
numatytos procedūros vidinę logiką prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai
skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Iš tikrųjų bet koks mėginimas suklaidinti
Komisiją gali turėti įtakos vertinant bendrovės bendradarbiavimo nuoširdumą ir išsamumą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos
bendrovės galimybei visiškai pasinaudoti pranešimo dėl bendradarbiavimo nuolaidomis (2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas ir 43 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
58 punktas).
Konkrečiai kalbant, darytina išvada, kad jei asmuo pripažįsta, jog padarė pažeidimą bei sutinka, kad yra faktinių aplinkybių,
kurios tiesiogiai neatsispindi nagrinėjamuose dokumentuose,
a priori
tikėtina, kad tas asmuo yra nusprendęs sakyti tiesą, jei nėra konkrečių aplinkybių, patvirtinančių, jog yra priešingai. Pareiškimai,
nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turi būti laikomi ypač patikimais (44 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
211 ir 212 punktai; 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947, 166 punktas
ir 43 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
59 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką dėl dalyvavimo kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, kurio teisingumą ginčija kelios
kitos kaltinamos įmonės, negali būti vertinamas kaip pakankamas nagrinėjamų aplinkybių įrodymas, jei jis neparemtas kitais
įrodymais (44 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
219 punktas; 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 285 punktas ir 43 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
293 punktas).
Nagrinėdamas įmonių, pateikusių prašymus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, pareiškimų įrodomąją vertę Bendrasis Teismas
visų pirma atsižvelgia į nuoseklius įrodymus, patvirtinančius šių pareiškimų svarbą (šiuo klausimu žr. 44 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
220 punktą ir 53 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
70 punktą) ir įrodymų, kad jos siekė sumažinti savo įtaką pažeidimui ir padidinti kitų įmonių įtaką, nebuvimą (šiuo klausimu
žr. 43 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
62 ir 295 punktus).
Galiausiai kalbant apie teisminės kontrolės apimtį šiuo atveju reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką,
nagrinėdamas ieškinį dėl sprendimo taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, Bendrasis Teismas paprastai turi atlikti išsamų
patikrinimą, ar tenkinamos visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (žr. 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Bayer prieš Komisiją
, T‑41/96, Rink. p. II‑3383, 62 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, kilus abejonėms teismas jas turėtų spręsti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai, kaip
reikalaujama pagal nekaltumo prezumpcijos principą, kuris kaip bendrasis Sąjungos teisės principas taikomas, be kita ko, ir
procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodiškai
mokamos baudos (36 punkte minėto Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
149 ir 150 punktai).
Remiantis būtent šiais bendrojo pobūdžio samprotavimais reikia išnagrinėti ieškovių argumentus, kad Komisija iš esmės neįrodė,
jog dėl
Barlo
dalyvavimo keturiuose aptariamuose susitikimuose buvo pažeistas EB 81 straipsnis.
Pirma, 1998 m. balandžio mėn. susitikimas Dernbache ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamojoje dalyje aprašytas taip:
„Šio sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje paminėtas antras susitikimas įvyko 1998 m. balandžio mėn. viešbutyje <...> Dernbache.
Anot
Atofina
, šio susitikimo tikslas taip pat buvo įdiegti naujas kainų nustatymo schemas Vokietijoje, o dalyviai patvirtino priemones,
skirtas užtikrinti gerą šių schemų veikimą ir laikymąsi, ypač, kiek tai susiję su didesnių kainų mažiems kiekiams taikymu
ir sąnaudų, kurios turi būti perkeltos klientams, sumažinimu <...>
Barlo
patvirtina šį susitikimą ir [B.] dalyvavimą, nurodo, kad iš pradžių per susitikimus buvo numatyta išnagrinėti klausimus, susijusius
su rinkos keitimusi, tačiau faktiškai į darbotvarkę buvo įtrauktas pranešimas apie naujas kainų nustatymo schemas, pasireiškiančias
didesnių paslaugų kainų klientams taikymu. Kadangi dalyviams nepavyko susitarti dėl paslaugų sąnaudų perkėlimo klientams,
Barlo
po susitikimo nesiėmė jokių veiksmų, kad padidintų vidutinę PMMA kietųjų lakštų kainą <...> Nors
Degussa
mano, kad šis susitikimas ir 148 konstatuojamojoje dalyje minėtas susitikimas yra vienas ir tas pats <...>, Komisija, remdamasi
Atofina
ir
Barlo
pareiškimais, daro išvadą, jog šioje konstatuojamojoje dalyje minėtas susitikimas iš tikrųjų vyko 1998 m. balandžio mėn.“
Iš bylos medžiagos, taip pat ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamosios dalies matyti, kad nustatydama nagrinėjamo susitikimo
turinį Komisija rėmėsi dviem įrodymais, būtent
Atofina
pareiškimu, kurį ši padarė teikdama prašymą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir ieškovių atsakymu į pranešimą apie kaltinimus.
Atsižvelgiant į šiuos įrodymus, pirma, reikia konstatuoti, kad pakankamai įrodyta, jog aptariamo susitikimo tikslas buvo akivaizdžiai
antikonkurencinis.
Viena vertus, ieškovės nepagrįstai teigia, kad B. pateiktas [susitikimo] aprašymas yra vienintelis šio susitikimo antikonkurencingumo
įrodymas. Iš tikrųjų iš
Atofina
pareiškimo išplaukia, kad šio susitikimo tikslas buvo įsitikinti, jog naujos kainų struktūros veikia ir jų laikomasi, t. y.
turi būti kvalifikuotas kaip akivaizdžiai antikonkurencinis. Vien aplinkybė, kad tai yra bendrojo pobūdžio aprašymas, taikomas
keliems susitikimams, negali pakeisti šios išvados.
Kita vertus, reikia pabrėžti, kad ieškovės neginčija savo atstovo B. pateikto aprašymo tikslumo. Tačiau priešingai nei jos
tvirtina, remiantis šiuo aprašymu taip pat galima konstatuoti, jog kalbama apie kartelio susitikimą. Iš tikrųjų iš jo aišku,
kad buvo pranešta apie naujas kainų nustatymo schemas ir kad dėl šių naujų kainų nustatymo schemų buvo diskutuojama, nors,
anot B., dalyviai šiuo klausimu nesusitarė. Aplinkybė, kad, B. teigimu, po šių diskusijų nebuvo pasiekta susitarimo, nepašalina
šio susitikimo akivaizdžiai antikonkurencinio pobūdžio, nes bet kuriuo atveju buvo keičiamasi svarbia komercine informacija.
Be to, reikia pabrėžti, kad šie du įrodymai patvirtina vienas kitą, visų pirma, kiek tai susiję su diskusijomis apie „naujas
kainų nustatymo schemas“ ir
Barlo
dalyvavimą jose. Šiomis aplinkybėmis, tai, kad
Atofina
pažymėjo, jog šiame susitikime dalyvavo ir kitos įmonės, apie kurių dalyvavimą ginčijamame sprendime nepaminėta, negali padaryti
Komisijos sprendimo negaliojančio ieškovių atžvilgiu.
Beje, remiantis
Degussa
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nurodytais teiginiais negalima užginčyti
Atofina
ir B. aprašymo. Iš tiesų
Degussa
tik teigė, kad negali konkrečiai patvirtinti, jog susitikimas vyko 1998 m. balandžio mėn., tačiau tvirtino, kad neatmeta tokios
galimybės. Ji pažymėjo, jog gali būti, kad kalbama apie 1998 m. kovo 16 d. susitikimą. Tačiau reikia pabrėžti, kad, kaip matyti
iš ginčijamo sprendimo 92 išnašos,
Degussa
taip pat minėjo apie
Barlo
atstovo dalyvavimą ir šiame susitikime.
Be to, savo vėlesniame pareiškime, atsakydama į Komisijos prašymą pateikti informacijos,
Atofina
taip pat teigė, kad aptariamas susitikimas vyko nebe balandžio mėn., o 1998 m. kovo 16 d., taip patvirtindama savo aprašymą.
Tačiau dėl šių abejonių apie tikslią atitinkamo susitikimo datą ieškovės negali būti atleistos nuo atsakomybės turint omenyje
jų pačių pareiškimus ir aplinkybę, kad nurodyta data, būtent, 1998 m. balandžio mėn., o ne 1998 m. kovo 16 d., joms yra tinkamesnė,
nes būtent šią datą (paskutinę balandžio mėn. dieną) Komisija laiko jų dalyvavimo darant pažeidimą pradžia.
Antra, dėl
Barlo
elgesio per susirinkimą Dernbache vertinimo reikia priminti, kad ieškovės neneigia jos dalyvavimo nagrinėjamame susirinkime
ir netvirtina, jog ji viešai atsiribojo nuo jo turinio (žr. šio sprendimo 47 punktą).
Taigi vien
Barlo
dalyvavimo susitikime užtenka, kad būtų konstatuota, jog jos veiksmai prieštaravo EB 81 straipsniui, nes, kaip matyti iš
to, kas išdėstyta, per šį susitikimą tikrai buvo diskutuojama dėl kainų ir todėl jis turi būti kvalifikuotas kaip akivaizdžiai
antikonkurencinis (žr. šio sprendimo 37 ir 38 punktus). Tokioje situacijoje, priešingai nei teigia ieškovės, B. turėjo suprasti,
kad dalyvauja kartelio susitikime, ir viešai atsiriboti nuo jo (žr. šio sprendimo 47, 48 ir 51 punktus).
Aplinkybės, kad po minėto susitikimo
Barlo
nepadidino kainų, net darant prielaidą, jog ji įrodyta, nepakanka tam, kad būtų ginčijama ieškovių atsakomybė (žr. šio sprendimo
49 punktą). Kad ir kaip būtų, ieškovės neįrodė, kad veikdama rinkoje
Barlo
neatsižvelgė į informaciją, kuria buvo keičiamasi per susitikimą (žr. šio sprendimo 40 punktą).
Antra, ieškovės neginčija ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamojoje dalyje paminėto susitikimo, kuris vyko 1998 m. birželio
29 d. Darmštate, antikonkurencinio pobūdžio. Tačiau jos atkreipia dėmesį, kad neįrodyta, jog savo veiksmais
Barlo
ketino prisidėti prie bendrų kitų dalyvių tikslų įgyvendinimo, todėl
Barlo
dalyvavimas šiame susitikime negali būti kvalifikuotas kaip EB 81 straipsnio pažeidimas.
Tačiau šiems argumentams negalima pritarti.
Pakanka konstatuoti, kad atsižvelgiant į šio susitikimo aprašymą ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamojoje dalyje, kurio ieškovės
neginčija, tai buvo akivaizdžiai antikonkurencinis susitikimas. Remiantis šio sprendimo 47 punkte minėta teismo praktika,
šiomis aplinkybėmis
Barlo
turėjo viešai atsiriboti nuo susitikimo turinio.
Konkrečiai kalbant, tai, kad
Barlo
neleido suprasti, jog pakeis savo kainų politiką (ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamoji dalis
in fine
), negali būti laikoma viešu atsiribojimu (žr. šio sprendimo 50 punktą).
Be to, argumentui, kad kartelio dalyviai pakvietė
Barlo
į šį susitikimą siekdami įtraukti ją į kartelį, bet šis sumanymas žlugo, negalima pritarti. Iš tikrųjų, kadangi nebuvo viešai
atsiribota, nebuvo įrodyta, kad
Barlo
neleido kitiems dalyviams tikėti, jog sutinka arba paklūsta tam, kas buvo nuspręsta, kaip teigia ieškovės.
Šiomis aplinkybėmis ieškovių argumentai, kad, pirma, tai buvo pirmas susitikimas, kuriame dalyvavo
Barlo
atstovas ir vyko derybos dėl kainų, ir kad šis nesitikėjo tokio antikonkurencinio susitikimo turinio, antra, kad
Barlo
neigė bet kokį aktyvų dalyvavimą susitikime ir kad neįrodyta, jog po šio susitikimo
Barlo
pakeitė kainų politiką ir galiausiai, kad ginčijamame sprendime
Barlo
atstovas neminimas nė viename paskesniame susitikime, neturi reikšmės. Beje, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, tai buvo ne
pirmas susitikimas, kuriame dalyvavo
Barlo
atstovas. Kaip buvo nurodyta,
Atofina
,
Degussa
ir pačių ieškovių teiginiai paneigia atitinkamus
Lucite
teiginius.
Trečia, dėl 2000 m. vasario 24 d. susitikimo Heidelberge ieškovės tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamojoje
dalyje Komisijos pateiktas aprašymas neteisingas ir tai buvo ne kartelio susitikimas, o „netikėtas bandymas“ pasiekti susitarimą
dėl kainų ir įtraukti
Barlo
, kuris nepavyko.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamojoje dalyje teisingai pateikiamas ieškovių
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, kurio teisingumas nagrinėjant šį ieškinį neginčijamas, padarytų pareiškimų turinys.
Tačiau priešingai nei tvirtina ieškovės, vien šio pareiškimo savaime užtenka siekiant įrodyti, kad nagrinėjamas susitikimas
buvo akivaizdžiai antikonkurencinio pobūdžio. Iš to neabejotinai išplaukia, kad
Degussa
ir
Atofina
pristatė savo naujas kainų nustatymo schemas siekdamos padrąsinti kitus dalyvius sekti jų pavyzdžiu ir kad tarp dalyvių šiuo
klausimu vyko „diskusijos“. Net jei ieškovių nurodyta aplinkybė, kad šios „diskusijos“ nedavė apčiuopiamo rezultato, būtų
įrodyta, jos nepakaktų, kad būtų paneigtas šio susitikimo antikonkurencinis pobūdis, nes tikrai buvo diskutuojama dėl kainų
ir keičiamasi komerciniu požiūriu svarbia informacija. Kadangi
Barlo
viešai neatsiribojo nuo susitikimo turinio, ieškovių dalyvavimas kartelyje patvirtinamas vien tuo, kad
Barlo
dalyvavo šiame susitikime (žr. šio sprendimo 37 ir 47–51 punktus).
Antra, Komisijos teiginiai, kad įmonės „susitiko siekdamos patikrinti, kaip įgyvendinami susitarimai dėl kainų didinimo“,
kad „ankstesniais mėnesiais buvo nustatyta, jog kai kuriose nacionalinėse rinkose kainos nepadidėjo arba padidėjo tik iš dalies“
ir kad „dalyviai taip pat pasikeitė informacija apie rinką“ patvirtinami
Degussa
padarytais pareiškimais, kuriuos Komisija pateikė Bendrojo Teismo prašymu (žr. šio sprendimo 23 punktą). Beje, tiek, kiek
Komisija, remdamasi ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamąja dalimi, teigia, kad keičiamasi buvo visų pirma informacija apie
kainas, šis argumentas patvirtinamas ankstesniame punkte minėtu ieškovių pareiškimu, kuriame pažymima, kad
Degussa
ir
Atofina
pristatė savo naujas kainų nustatymo schemas.
Taigi turint omenyje visų pirma pačių ieškovių pareiškimą, kuris neginčijamas, apie nagrinėjamo susitikimo turinį, kitiems
jų argumentams negalima pritarti. Konkrečiai kalbant, nesvarbu, kad įmonė
Repsol
ginčijamame sprendime nepaminėta kaip susitikimo dalyvė, nors apie jos dalyvavimą minėjo
Degussa
, arba kad
Lucite
neatsimena jokio susitikimo tą dieną. Tas pats pasakytina apie argumentus, susijusius su tuo, kad atsakydama į pranešimą apie
kaltinimus
Degussa
pataisė kai kuriuos savo ankstesnių pareiškimų aspektus. Be to, ji neginčijo, kad dalyvavusių įmonių diskusijos buvo antikonkurencinio
pobūdžio. Galiausiai dėl ieškovių argumento, kad Komisijos teiginys, jog buvo keičiamasi „informacija, kaip antai paminėta
ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje“, nepagrįstas, reikia priminti, kad ieškovės pačios pripažino, jog
Degussa
ir
Atofina
pristatė savo naujas kainų nustatymo schemas. Todėl net jei keitimasis bet kokia ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje
dalyje nurodyta informacija neįrodytas, tai nekeičia išvados, jog per atitinkamą susitikimą tikrai buvo keičiamasi komerciniu
požiūriu svarbia informacija.
Ketvirta, dėl 2000 m. rugpjūčio 21 d. susitikimo Deidesheime reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 168 konstatuojamojoje
dalyje pateikiamas detalus šio susitikimo aprašymas, grindžiamas iš esmės
Lucite
atstovo per susitikimą darytais užrašais, kurie buvo rasti atliekant patikrinimus ir kuriuose, be kita ko, paminėtas
Barlo
numatytas kainų didinimas. Vėliau šį susitikimą, įskaitant jo antikonkurencinį pobūdį, prašyme pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo
patvirtino
Lucite
, taip pat
Degussa
ir
Atofina
.
Barlo
taip patvirtino savo dalyvavimą aptariamame susitikime ir jo akivaizdžiai antikonkurencinį pobūdį:
„2000 m. rugpjūčio 21 d. įvyko susitikimas <...> Deidesheime, kurio darbotvarkė buvo susijusi su „elektronine prekyba“, t. y.
tema, kuria tuo metu buvo daug diskutuojama per CEFIC susirinkimus. Kvietimą į susitikimą vėl atsiuntė
Degussa
. Užuot kalbėjusios apie elektroninę prekybą
Degussa
ir
Atofina
pakeitė susitikimo darbotvarkę ir pasiūlė didinti kainas 2000 m. lapkričio mėn. Pasikeitusios detalia informacija apie savo
kainas
Degussa
ir
Atofina
pranešė apie ketinimą didinti kainas 2000 m. lapkričio mėn. Pagal [ieškovių] turimą informaciją B. nepritarė kainų didinimui
<...>“
Atsižvelgiant į tai, reikia konstatuoti, kad akivaizdžiai antikonkurencinis susitikimo pobūdis ir
Barlo
dalyvavimas jame teisiniu požiūriu yra pakankamai įrodyti.
Beje, šiuo ieškiniu ieškovės neneigia ginčijamo sprendimo 168 konstatuojamojoje dalyje pateikto aprašymo, tačiau teigia, kad
Komisija neįrodė, jog
Barlo
dalyvavimas šiame susitikime prieštarauja EB 81 straipsniui, nes
Barlo
nesutiko su
Atofina
ir
Degussa
pasiūlymais. Ieškovių nuomone, šis susitikimas buvo
Barlo
„netikėtas bandymas“ įtraukti ją į kartelį. Jos taip pat pabrėžia, kad nėra įrodymų, patvirtinančių, jog
Barlo
įgyvendino per šį susitikimą priimtą sprendimą didinti kainas, kaip tai tvirtina Komisija, nes šio susitikimo data sutampa
su jos dalyvavimo darant pažeidimą pabaiga.
Tačiau remiantis šiais argumentais negalima užginčyti Komisijos išvados apie EB 81 straipsnio pažeidimą.
Pirma, argumentą, kad
Barlo
nedavė savo sutikimo didinti kainas, paneigia
Lucite
atstovo užrašų turinys, kurį vėliau patvirtino
Lucite
,
Degussa
ir
Atofina
.
Antra, net jei
Barlo
aiškiai nedavė savo sutikimo, vis dėlto ji dalyvavo akivaizdžiai antikonkurenciniame susitikime, per kurį buvo diskutuojama
ir nuspręsta dėl kainų didinimo, taip pat buvo keičiamasi komerciniu požiūriu svarbia informacija, ir viešai neatsiribojo
nuo jo turinio. Šiomis aplinkybėmis konkurencijos taisyklių pažeidimas įrodytas remiantis šio sprendimo 49 punkte nurodytoje
teismo praktikoje patvirtintais principais. Konkrečiai kalbant, aplinkybė, kad susitikimo turinys
Barlo
buvo „netikėtas“ ir ji neįgyvendino per susitikimą priimtų sprendimų, neturi reikšmės.
Be to,
Atofina
pareiškimas, jog „susitikimu buvo siekiama pabandyti atkurti
Degussa
/
Ato
[
fina
]/
Lucite
/
Barlo
tarpusavio pasitikėjimą, kad būtų galima didinti kainas“, visiškai neįrodo, kad susitikimas nebuvo numatytas kaip kartelio
susitikimas, kaip teigia ieškovės, o veikiau patvirtina susitikimo antikonkurencinį pobūdį,
Barlo
dalyvavimą jame ir tai, jog
Barlo
jau iki šio susitikimo dalyvavo kartelyje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia padaryti išvadą, kad Komisija teisingai nusprendė, jog dalyvaudama keturiuose minėtuose
susitikimuose
Barlo
pažeidė EB 81 straipsnį.
Šios išvados negalima užginčyti ieškovių argumentais, kad šiuo atveju reikėjo skirti „ypatingą dėmesį“ įrodinėjimo pareigai,
kurią Komisija siekė perkelti, turint omenyje tai, jog ieškovės įsigijo
Barlo
praėjus ketveriems metams nuo pažeidimo nutraukimo ir dėl šios priežasties negalėjo pateikti savo įrodymų. Iš to, kas išdėstyta,
matyti, kad EB 81 straipsnio pažeidimas nustatytas remiantis nusistovėjusia teismo praktika dėl įrodinėjimo.
Be to, kadangi šio sprendimo 88 punkte padaryta išvada grindžiama Komisijos surinktais neabejotinais įrodymais, negalima pritarti
ieškovių argumentams, kuriais iš esmės siekiama pateikti kitą „galimą“ faktinių aplinkybių „paaiškinimą“, kuris skiriasi nuo
Komisijos paaiškinimo (šiuo klausimu žr. 51 punkte minėto Sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
72 ir 74 punktus).
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Dėl ginčijamo 1999 m. gegužės–birželio mėn. susitikimo Barselonoje (Ispanija) (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis)
Kitaip nei kitų keturių nagrinėjamų susitikimų atveju ieškovės neigia
Barlo
dalyvavimą bet kokiame susitikime 1999 m. gegužės arba birželio mėn., taip pat teigia, kad Komisija net neįrodė, jog jis
vyko. Šis susitikimas joms yra „nepaprastai svarbus“, nes juo sukuriamas ryšys tarp dviejų 1998 m. susitikimų ir dviejų susitikimų
2000 m., kuriuose
Barlo
nedalyvavo.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog:
„1999 m. gegužės arba birželio mėn. viešbutyje Barselonoje įvyko
Atofina
, ICI,
Degussa
,
Barlo Irpen
(vietinė gamintoja) atstovų susitikimas. Susitikimo tikslas buvo informuoti
Irpen
apie susitarimus dėl kainų ir įtraukti ją į šiuos susitarimus. Buvo diskutuojama ir dėl minimalių kainų, įskaitant minimalios
kainos už paletę nustatymą. Buvo diskutuojama apie kiekvieną šalį, kiekvieną klientą, o tikslus kainų didinimo grafikas buvo
nustatytas atskirai kiekvienai šaliai.“
Be to, kaip pabrėžia ieškovės, Komisija neturėjo jokių šio susitikimo dokumentinių įrodymų, ne tik kiek tai susiję su jo antikonkurenciniu
pobūdžiu, bet taip pat su pačiu susitikimo faktu ir jame dalyvavusiais asmenimis. Iš tiesų grįsdama šio susitikimo aprašymą
Komisija ginčijamame sprendime tik cituoja
Atofina
pareiškimą, kurį ši padarė teikdama prašymą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir
Degussa
patvirtinimą, pateiktą atsakant į pranešimą apie kaltinimus.
Taigi reikia patikrinti, ar remiantis šiais pareiškimais galima teisiškai įrodyti
Barlo
dalyvavimą nurodytame susitikime.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 52–54 punktuose nurodytos teismo praktikos, remiantis atleidimo
nuo baudų ar jų sumažinimo politika padaryti pareiškimai yra labai svarbūs. Šie įmonių padaryti pareiškimai turi neginčijamą
įrodomąją galią, nes sukelia didelę teisinę ir ekonominę riziką (taip pat žr. 2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Aalberts Industries ir kt. prieš Komisiją
, T‑385/06, Rink. p. II‑0000, 47 punktą). Tačiau iš šio sprendimo 53–55 punktuose nurodytos teismo praktikos taip pat išplaukia,
kad kaltinamų įmonių pareiškimus, padarytus teikiant prašymus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, reikia nagrinėti atsargiai,
o kadangi paprastai šie pareiškimai ginčijami, jų negalima priimti be įrodymų.
Beje, nagrinėdamas įmonių, pateikusių prašymus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, pareiškimų įrodomąją galią Bendrasis
Teismas visų pirma atsižvelgia į nuoseklius įrodymus, patvirtinančius šių pareiškimų svarbą (44 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
220 punktas ir 53 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
70 punktas). Be to, pareiškimo svarba atskirais atvejais lemia reikalaujamo patvirtinimo lygį (šiuo klausimu žr. 44 punkte
minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
220 punktą).
Šioje byloje ieškovės teigia, kad
Atofina
pareiškimas, padarytas teikiant prašymą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, neturi įrodomosios galios, nes nėra pakankamai
tikslus.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad
Atofina
priskiria atitinkamą susitikimą prie kitų susitikimų, vykusių 1997–1999 m. ir aprašytų viename prašymo pagal pranešimą dėl
bendradarbiavimo puslapyje, pridėtame prie atsiliepimo į ieškinį. Šio puslapio viršuje, skiltyje „Dalyviai“,
Atofina
nurodė atitinkamas įmones, būtent
Atoglas
,
Röhm
,
Degussa
,
Lucite
(ICI),
Repsol
ir
Barlo
, taip pat atskleidė jų atstovų tapatybę, t. y. „W. [B.] + E. [S.] nuo 99 m.“, kiek tai susiję su
Barlo
. Po to
Atofina
aprašė kelis susitikimus Vokietijoje, įskaitant du susitikimus Darmštate 1998 m. vasarą ir rudenį, taip pat Prancūzijoje ir
Italijoje. Galiausiai minėto puslapio apačioje
Atofina
pažymėjo:
„99 m. gegužės/birželio mėn.
Susitikimas viešbutyje Barselonos centre: tie patys, plius
Irpen
(vietinė gamintoja) bei vietinių tinklų atstovų dalyvavimas.
Diskusijų Darmštate ir vietos lygiu turinys:
Platintojų (70 % rinkos) kainų lygis, perdirbėjų minimalių kainų tikslų apibrėžimas, kainų už paletę nustatymas.“
Reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia ieškovės, šis pareiškimas leido nustatyti susitikimo dalyvius ir jo antikonkurencinį
pobūdį. Iš tiesų pastaba „tie patys, plius
Irpen
“ turi būti skaitoma kartu su informacija apie įvairių susitikimų dalyvius, kuri pateikta
Atofina
pareiškimo puslapio viršuje, kur ji, be kita ko, pažymėjo „
Barlo
[ : ] W. [B.] + E. [S.] nuo 99 m.“. Be to, įrašą „diskusijų <...> vietos lygiu turinys“ šio puslapio kontekste reikia suprasti
kaip reiškiantį aptariamą susitikimą Barselonoje.
Atofina
nuomone, šio susitikimo turinį sudarė „platintojų kainų lygio“ nustatymas, „perdirbėjų minimalų kainų tikslų apibrėžimas
ir kainų už paletę nustatymas“. Nors šis dokumentas nepaminėtas ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje, iš bylos
medžiagos matyti, kad vėliau atsakydama į Komisijos prašymą pateikti informacijos
Atofina
papildomai pakomentavo ginčijamą susitikimą ir aiškiai nurodė apie
Barlo
atstovo dalyvavimą. Be to,
Atofina
papildomai patikslino susitarimo antikonkurencinį turinį ir pažymėjo, jog jo „tikslas <...> buvo taikyti kainų nustatymo
schemą taip pat Ispanijoje/Portugalijoje ir įtikinti vietos gamintojus prisijungti“.
Iš to, be abejo, matyti, kad,
Atofina
nuomone,
Barlo
atstovas dalyvavo susitikime kartu su kitais dalyviais, o šis susitikimas buvo antikonkurencinio pobūdžio.
Tačiau taip pat reikia atkreipti dėmesį į tai, kad ieškovės teisingai tvirtina, jog
Atofina
pareiškimuose nedaug tikslios informacijos apie minėtą susitikimą Barselonoje. Remiantis ja negalima nustatyti nei tikslios
susitikimo vietos, nei datos, nei konkrečių temų, kuriomis per jį buvo diskutuojama. Patikslinimai šiuo klausimu buvo padaryti
tik vėliau (žr. šio sprendimo 100 punktą). Toks aprašymas išsiskiria iš kitų aptariamame puslapyje, kuriame pateikti viešbučių,
kuriuose vyko susitikimai, pavadinimai, konkrečios aptartos temos, o kartais ir kitos pastabos, kaip antai informacija apie
viešbučio išlaidas apmokėjusią įmonę, nurodytų susitikimų aprašymų. Be to, be
Barlo
atstovo paminėjimo kartu su kitais susitikimo dalyviais,
Atofina
pareiškime nėra jokios konkrečios informacijos apie ją.
Be to, reikia konstatuoti, kad
Atofina
pareiškimo svarbai gali turėti įtakos Komisijos atliktas kitų jos nurodytų susitikimų vertinimas. Iš tikrųjų reikia atkreipti
dėmesį, kad kalbant apie kitus aštuonis
Atofina
pareiškime minėtus susitikimus [1997 m. rugsėjo mėn. susitikimas Dernbache, 1998 m. balandžio mėn. susitikimas Dernbache,
1998 m. birželio mėn. susitikimas Idšteine (Vokietija), susitikimas 1998 m. rudenį Paryžiuje (Prancūzija), 1998 m. vasarą
Darmštate, 1998 m. rudenį Darmštate ir du susitikimai Milane (Italija) arba netoli Milano 1999 m.] ieškovės ginčijamame sprendime
kaltinamos tik dėl dviejų, kuriuose
Barlo
sutiko dalyvauti, būtent dėl 1998 m. balandžio mėn. susitikimo Dernbache ir 1998 m. birželio mėn. susitikimo Darmštate. Primintina,
kad,
Atofina
teigimu, pareiškimo puslapio viršuje paminėti „dalyviai“, įskaitant
Barlo
, dalyvavo visuose susitikimuose.
Šiomis aplinkybėmis, kadangi nėra jokių ginčijamo susitikimo dokumentinių įrodymų, reikia ypač įdėmiai išnagrinėti
Degussa
tvirtinimą apie
Barlo
dalyvavimą ginčijamame sprendime.
Tačiau iš karto reikia konstatuoti, kad
Degussa
tvirtinimo svarba yra ribota, atsižvelgiant, pirma, į turinį, antra, į aplinkybes, kuriomis jis padarytas.
Pirma,
Degussa
apskritai patvirtino susitikimo „eigą, turinį ir dalyvius“ ir nepateikė jokios konkrečios informacijos dėl
Barlo
. Vienintelė šiame pareiškime pateikta aiški informacija – tai susitikimo tikslas (įtraukti
Irpen
į susitarimus) ir ji nėra susijusi konkrečiai su
Barlo
. Be to,
Degussa
aiškiai tvirtino, kad nebeprisimena detalių ir negalėtų pasakyti susitikimo datos, nes nėra dokumento dėl F. atitinkamo laikotarpio
kelionės išlaidų.
Taigi reikia konstatuoti, kad šio pareiškimo patvirtinimo laipsnis, kiek tai susiję su
Barlo
dalyvavimu ginčijamame susitikime, yra santykinai nedidelis.
Antra, dėl ieškovių argumentų, kad šis patvirtinimas buvo pateiktas labai vėlyvoje procedūros stadijoje, būtent atsakant į
pranešimą apie kaltinimus, reikia pažymėti, jog remiantis vien šia aplinkybe negalima paneigti
Degussa
pareiškimo, kurį reikia nagrinėti atsižvelgiant į visas šioje byloje svarbias aplinkybes, įrodomosios galios.
Tačiau toks prašymas turi mažesnę įrodomąją galią nei būtų turėjęs, jei būtų padarytas spontaniškai neatsižvelgiant į
Atofina
pareiškimą. Konkrečiai kalbant, kai prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti teikianti įmonė žino informaciją, kurią Komisija
surinko atlikusi tyrimą, pranešime dėl bendradarbiavimo numatytos procedūros vidinė logika, pagal kurią bet koks mėginimas
suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant įmonės nuoširdumą ir bendradarbiavimo išsamumą (žr. šio sprendimo 53 punktą),
netaikoma tokia apimtimi kaip tuo atveju, kai pareiškimas padarytas spontaniškai nežinant Komisijos kaltinimų. Be to, argumentai,
kad pagal pranešimą apie kaltinimus padaryti pareiškimai yra nenaudingi juos pateikiančiajam ir iš principo turi būti laikomi
ypač patikimais (žr. šio sprendimo 54 punktą), gali nevisai tikti tuo atveju, kai į pranešimą apie kaltinimus atsako teikianti
prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti įmonė, tokia kaip
Degussa
.
Beje, jei, kaip šiuo atveju, yra padarytas bendras pareiškimas apie susitikimo „eigą“, „turinį“ ir „dalyvius“, negalima atmesti
galimybės, kad tokio pranešimo apimtis priklauso nuo pranešimo apie kaltinimus turinio. Tokį teiginį patvirtina dviejų susitikimų
Milane arba netoli Milano, kurie, anot
Atofina
, įvyko 1999 m., vertinimas. Atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą Komisija paaiškino, kad ji „nekaltino [ieškovių] dėl „[šių]
dviejų
Atofina
[pareiškime] paminėtų susitikimų, nes antrame, t. y.
Degussa
prašyme neskirti baudos, aiškiai nepatvirtinamas
Barlo
dalyvavimas šiuose susitikimuose“. Be to, ji patikslino, kad „atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 160 punkte
Degussa
paminėjo apie
Atofina
,
Degussa
,
Lucite
,
Madreperla
ir
Plastidit
dalyvavimą tik kaip apie nurodytą pranešimo apie kaltinimus 240 punkte“. Tačiau Komisija nepaaiškino, kodėl pranešimo apie
kaltinimus 240 punkte ji nusprendė neminėti
Barlo
kaip dviejų susitikimų Milane arba netoli Milano dalyvės, nors padarė tai kalbant apie ginčijamą susitikimą Barselonoje ir
pasielgė taip situacijoje, kai
Barlo
dalyvavimą abiem atvejais
Atofina
paminėjo taip pačiais žodžiais („tie patys plius <...>“). Taigi negalima atmesti galimybės, kad, kiek tai susiję su antikonkurencinių
susitikimų dalyvių tapatybės nustatymu,
Degussa
daugiau ar mažiau rėmėsi pranešimo apie kaltinimus tekstu, užuot objektyviai išdėsčiusi faktines aplinkybes.
Galiausiai reikia priminti, pirma, kad ieškovės tvirtai ginčija
Barlo
dalyvavimą ginčijamame susitikime, nors ir aiškiai pripažįsta, jog ši dalyvavo visuose kituose ginčijamame sprendime joms
inkriminuojamuose susitikimuose, antra, kad ginčijamame sprendime nėra jokių kitų šio susitikimo, kuriame, anot
Atofina
, taip pat dalyvavo ICI (tapusi
Lucite
) bei bendrovės
Repsol
ir
Irpen
, patvirtinimo, net jei ICI ir
Lucite
taip pat pateikė prašymus pagal pranešimą apie kaltinimus.
Atsižvelgiant į visą tai, kas išnagrinėta, ir ypač į tai, kad Komisija negalėjo gauti dokumentinių aptariamo susitikimo įrodymų
arba konkretesnių pareiškimų, kiek tai susiję su
Barlo
dalyvavimu jame, taip pat į principą, pagal kurį abejonę teismas turėtų spręsti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis
sprendimas, naudai (žr. šio sprendimo 58 punktą), reikia konstatuoti, kad ieškovės negali būti kaltinamos dėl ginčijamo sprendimo
164 konstatuojamojoje dalyje nurodyto susitikimo.
Šiuo atžvilgiu iš tikrųjų reikia pažymėti, kad Komisija teisingai mano, jog kai ji turi pateikti tikslius ir nuoseklius įrodymus
tvirtam įsitikinimui, kad pažeidimas buvo padarytas, pagrįsti (šiuo klausimu žr. 43 punkte minėtų sprendimų
Volkswagen prieš Komisiją
43 punktą bei jame nurodytą teismo praktiką ir
Lafarge prieš Komisiją
55 punktą), kiekvienas jos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu,
užtenka, kad šiuos reikalavimus bendrai atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma (šiuo klausimu žr. 44 punkte minėto
Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
180 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Be to, Komisija teisingai tvirtina, kad įrodymus reikia vertinti kaip visumą, atsižvelgiant
į visas reikšmingas faktines aplinkybes (šiuo klausimu žr. 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 175 punktą).
Tačiau kalbant apie Komisijos tvirtinimą, kad 1999 m. gegužės–birželio mėn. susitikimą Barselonoje reikia vertinti atsižvelgiant
į ilgalaikį kartelio, kuris, anot
Degussa
, prasidėjo 1984–1985 m., narių bendradarbiavimą, reikia priminti, jog Komisija ginčijamame sprendime sutiko, kad „
Barlo
dalyvavimo kartelyje negalima lyginti su daugelio kitų įmonių dalyvavimu“, nes „nustatyti antikonkurenciniai kontaktai“ veikiau
„įrodo, kad
Barlo
tik retkarčiais dalyvavo susitikimuose ir tik tam, kad įmonė žinotų apie antikonkurencinius veiksmus ar susitarimus, sudarytus
dėl PMMA kietojo lakšto“ (ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamoji dalis). Beje, Komisija taip pat pripažino, kad
Barlo
dalyvavo darant pažeidimą trumpiau nei kitos įmonės, būtent nuo 1998 m. balandžio 30 d. iki 2000 m. rugpjūčio 21 d., nors
nustatyta, jog pats pažeidimas buvo daromas nuo 1997 m. sausio 23 d. iki 2002 m. rugsėjo 12 d. Atsižvelgiant į šias aplinkybes
visai įmanoma, kad
Barlo
dalyvavo tik keturiuose susitikimuose, kuriuose jos dalyvavimą patvirtino ieškovės. Todėl šio sprendimo 112 punkte padarytos
išvados negalima pakeisti nei remiantis įrodymų kaip visumos vertinimu, nei bylos aplinkybėmis.
Todėl šis kaltinimas turi būti priimtas.
–       Dėl kitų kontaktų ar keitimosi informacija, kuriuose tariamai dalyvavo
Barlo
, nebuvimo
Ieškovės ginčija ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje pateiktų teiginių teisingumą. Pirma, jos pažymi, kad iš
detalaus susitikimų, kuriuose
Barlo
dalyvavo, aprašymo matyti, jog šie susitikimai nepadėjo jai sužinoti susitikimų, kuriuose ji nedalyvavo, turinio. Antra, ieškovės
pabrėžia, kad ginčijame sprendime visai nenurodyta, jog buvo kitų kontaktų ar pasikeitimų informacija, kuriuose
Barlo
būtų dalyvavusi, ir nepateikta nė vieno įrodymo, patvirtinančio tokių kontaktų ar pasikeitimų informacija buvimą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„<...> aplinkybė, kad
Barlo
dalyvavo galbūt ne visuose susitikimuose, susijusiuose su produktu, kurio gamyboje ši įmonė specializuojasi (būtent PMMA kietųjų
lakštų), neturi jokios įtakos vertinant jos dalyvavimą kartelyje, nes ji dalyvavo prieš susitikimus, kuriuose nedalyvavo,
ir po jų vykusiuose susitikimuose ir galėjo žinoti informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais, bei atsižvelgti į ją,
kad nustatytų savo elgesį rinkoje <...>“
Reikia konstatuoti, kad ieškovių argumentai grindžiami klaidingu šios konstatuojamosios dalies suvokimu. Komisija joje tik
atmetė teiginį, pagal kurį ieškovės negalėjo būti pripažintos atsakingos už vieną ir tęstinį pažeidimą dėl to, kad
Barlo
dalyvavo ne visuose susitikimuose. Tačiau Komisija netvirtino, kad
Barlo
iš tikrųjų žinojo apie susitikimų, kuriuose nedalyvavo, turinį ir kad buvo ir kitų kontaktų ar pasikeitimų informaciją, kuriuose
Barlo
dalyvavo. Ji tik pažymėjo, kad
Barlo
turėjo galimybę žinoti („galėjo“), kuri, be kita ko, ieškinyje neginčijama.
Taigi ieškovių argumentai yra netinkami.
Beje, šalys sutaria, kad Komisijos ieškovėms pareikšti kaltinimai grindžiami
Barlo
dalyvavimu šiame sprendime išnagrinėtuose penkiuose antikonkurenciniuose susitikimuose dėl PMMA kietųjų lakštų.
Kadangi ieškovės ginčija savo atsakomybę dėl vieno pažeidimo, reikia išnagrinėti pirmojo pagrindo antrą dalį, tai ir padaryta
toliau.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Išvada dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmojo pagrindo pirmą dalį, susijusią su klaidingu susitikimų ir kitų kontaktų bei pasikeitimų
informacija, kuriose dalyvavo
Barlo
, vertinimu, reikia priimti tiek, kiek ji susijusi su
Barlo
dalyvavimu 1999 m. gegužės arba birželio mėn. susitikime Barselonoje, o likusią dalį atmesti. Galimas šios išvados poveikis
ginčijamo sprendimo teisėtumui ir baudos nustatymui bus išnagrinėtas paskesniuose punktuose.
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su klaidingu
Barlo
dalyvavimo „viename ir tęstiniame antikonkurenciniame plane“, apimančiame tris PMMA produktus, vertinimu
Ieškovės nurodo, kad Komisija ginčijamame sprendime nepagrįstai nusprendė, jog jos pažeidė EB 81 straipsnį, kai prisijungė
arba palaikė „vieną ir tęstinį antikonkurencinį planą“, apimantį tris produktų kategorijas, būtent PMMA liejimo junginius,
PMMA kietuosius lakštus ir PMMA sanitarinius gaminius.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad atsižvelgiant į konkurencijos taisyklių pažeidimų pobūdį bei su jais susijusių
sankcijų pobūdį ir griežtumo lygį, atsakomybė už šių pažeidimų padarymą yra individualaus pobūdžio (34 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
78 punktas).
Po to reikia pažymėti, kad EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodyti susitarimai ir suderinti veiksmai būtinai atsiranda bendradarbiaujant
kelioms įmonėms, kurios visos yra pažeidimo bendravykdytojos, tačiau jų dalyvavimas gali būti įvairių formų, atsižvelgiant,
be kita ko, į atitinkamos rinkos ypatybes ir kiekvienos įmonės padėtį toje rinkoje, siekiamus tikslus bei pasirinktas ar numatytas
įgyvendinimo priemones. Tačiau vien to, kad kiekviena įmonė dalyvauja pažeidime pasirinkdama sau priimtinus būdus nepakanka,
jog būtų pašalinta jos atsakomybė už visą pažeidimą, įskaitant kitų dalyvaujančių įmonių praktiškai įgyvendintus veiksmus,
kuriais siekiama to paties antikonkurencinio tikslo ar poveikio (34 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
79 ir 80 punktai).
EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir keliais veiksmais arba tęstine veika. Šio aiškinimo
negalima užginčyti motyvuojant tuo, kad viena ar kelios šių kelių veiksmų ar tęstinio elgesio sudedamosios dalys taip pat
galėtų būti pripažintos atskiru minėtos nuostatos pažeidimu (šiuo klausimu žr. 34 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
81 punktą). Jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją bendrojoje
rinkoje, Komisija turi teisę, remdamasi dalyvavimu darant pažeidimą, priskirti atsakomybę už tokius veiksmus, juos įvertindama
kartu (žr. 46 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
258 punktą ir nurodytą teismo praktiką), net jei yra nustatyta, kad atitinkama įmonė tiesiogiai dalyvavo tik vienoje ar keliose
pažeidimo sudedamosiose dalyse (žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 161 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką, kad įrodytų, jog įmonė dalyvavo tokiame viename susitarime, Komisija turi įrodyti, kad ši
įmonė ketino savo elgesiu prisidėti prie bendrų visų dalyvių siektų tikslų ir kad žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant
tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį, ar kad ji galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti
riziką (34 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
87 punktas ir 46 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
83 punktas).
Galiausiai pabrėžtina, kad vertinant pažeidimo sunkumą, o prireikus ir nustatant baudos dydį reikia atsižvelgti į tai, jog
įmonė dalyvavo ne visuose kartelio aspektuose arba į tai, jog jos vaidmuo, atliekamas aspektuose, kuriuose ji dalyvavo, buvo
nesvarbus (34 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
90 punktas ir 46 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
86 punktas).
Šioje byloje visų pirmą reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nenurodytas tikslus pažeidimo, dėl kurio
įmonės, kurioms jis skirtas, pripažintos atsakingos, mastas; 1 straipsnyje tik pažymėta, kad jos „dalyvavo sudarant susitarimus
ir derinant veiksmus metakrilatų sektoriuje“, tačiau atitinkami produktai konkrečiai nepaminėti.
Tačiau reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką akto rezoliucinė dalis neatskiriama nuo motyvuojamosios dalies
ir prireikus turi būti aiškinama atsižvelgiant į motyvus, kuriais vadovaujantis jis buvo priimtas (žr. 2007 m. rugsėjo 17 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
, T‑201/04, Rink. p. II‑3601, 1258 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodyta, kad vienas ir tęstinis pažeidimas susijęs su trimis PMMA
produktais:
„Įmonės, kurioms skirtas šis sprendimas, dalyvavo darant vieną ir tęstinį [EB] 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
pažeidimą metakrilatų sektoriuje, kiek tai susiję su šiais trimis produktais:
–        PMMA liejimo junginiai,
–        PMMA kietieji lakštai ir
–        PMMA sanitariniai gaminiai.“
Be to, ginčijamo sprendimo 222–226 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė priežastis, dėl kurių mano, jog nagrinėjamą
kartelį galima kvalifikuoti kaip vieną ir tęstinį pažeidimą, susijusį su trimis minėtais produktais. Šiomis aplinkybėmis konkretus
ieškovių atvejis apibūdintas taip:
„Aplinkybė, kad atitinkamos įmonės dalyvavo ne visuose vieno kartelio epizoduose, negali pašalinti jų atsakomybės dėl [EB] 81 straipsnio
pažeidimo. Šiuo atveju dėl aplinkybės, kad
Barlo
, kitaip nei kitos antikonkurencinių susitarimų dalyvės, negamina trijų PMMA produktų, nesikeičia nei pažeidimo pobūdis, nei
jo tikslas – iškreipti normalią visų šių produktų kainų raidą. Remiantis [ginčijamo sprendimo] 3 skyriuje pateiktais faktais
aišku, kad visos antikonkurencinių susitarimų dalyvės pagal savo galimybes (t. y. pagal tai, ar jos specializavosi vieno ar
kelių produktų, dėl kurių buvo sudaryti šie susitarimai, gamyboje) prisijungė ir prisidėjo prie šio bendro antikonkurencinio
plano“ (ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamoji dalis).
Taigi reikia konstatuoti, kad būtent dėl šių ginčijamame sprendime nurodytų priežasčių šio sprendimo 1 straipsniu ieškovės
pripažįstamos atsakingos dėl dalyvavimo darant vieną ir tęstinį pažeidimą, kiek tai susiję su PMMA liejimo junginiais, PMMA
kietaisiais lakštais ir PMMA sanitariniais gaminiais.
Antra, atkreiptinas dėmesys, kad Bendrojo Teismo klausiama ne to, ar padarytas vienas tris aptariamus produktus apimantis
pažeidimas, o to, ar ieškovės atsakingos už visą šį pažeidimą. Iš tikrųjų ieškovės tik dublike išdėstė argumentus, kuriais
siekė užginčyti patį vieno pažeidimo buvimo faktą. Šiuos argumentus reikia pripažinti nauju pagrindu ir atmesti jį kaip nepriimtiną
pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį. Be to, dėl toliau nurodytų samprotavimų, kad ir kaip būtų,
jo nereikia nagrinėti.
Taigi reikia išnagrinėti, ar dėl ieškovių dalyvavimo darant pažeidimą, vien dėl jų elgesio, gali kilti atsakomybė už visą
pažeidimą, padarytą per laikotarpį, kai jos dalyvavo.
Šiuo klausimu, pirma, reikia atmesti argumentą, susijusį su tuo, kad
Barlo
nevykdė veiklos vieno iš šių produktų, būtent PMMA sanitarinių gaminių, sektoriuje. Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad,
kaip jau nusprendė Bendrasis Teismas, įmonė gali pažeisti EB 81 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą draudimą, jeigu su kitomis
įmonėmis suderintais veiksmais siekia apriboti konkurenciją konkrečioje vidaus rinkai priklausančioje atitinkamoje rinkoje,
nebūtinai reikalaujant, jog ji patį vykdytų veiklą minėtoje atitinkamoje rinkoje (2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimas
AC-Treuhand prieš Komisiją
, T‑99/04, Rink. p. II‑1501 ir 2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Deltafina prieš Komisiją
, T‑29/05, Rink. p. II‑0000, 48 punktas). Dėl šios priežasties vien tai, kad
Barlo
nevykdė veiklos PMMA sanitarinių gaminių sektoriuje, nebūtinai reiškia, jog ieškovės negalėjo būti pripažintos atsakingomis
už pažeidimą, kiek tai susiję su šiuo produktu.
Antra, aplinkybė, kad ginčijamame sprendime Komisija „atsisakė kaltinimų [ieškovėms], susijusių su PMMA liejimo junginiais“
(ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamoji dalis), juo labiau nereiškia, jog jos negalėjo būti pripažintos atsakingomis už vieną
pažeidimą, susijusį būtent su šiuo produktu.
Tiesa, ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamojoje dalyje pavartota formuluotė yra nevykusi ir gali atrodyti, jog ji prieštarauja
ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, kaip jis aiškinamas atsižvelgiant į sprendimo 2 ir 226 konstatuojamąsias dalis, nustatytai
ieškovių atsakomybei už tokį vieną pažeidimą (žr. šio sprendimo 130–134 punktus). Tačiau atsižvelgiant į visus ginčijamo sprendimo
motyvus, minėto sprendimo 93 konstatuojamąją dalį reikia būtinai suprasti taip, kad, Komisijos nuomone, tiesioginis
Barlo
dalyvavimas kartelio epizode, susijusiame su PMMA liejimo junginiais, neįrodytas. Tačiau vien tai savaime nepašalina ieškovių
atsakomybės už vieną pažeidimą, susijusį su trimis atitinkamais produktais (žr. šio sprendimo 126 punktą).
Trečia, aplinkybės, kad Komisija, kiek tai susiję su ieškovėmis, ginčijamame sprendime paminėjo tik penkis per daugiau kaip
dvejus metus įvykusius susitikimus, tarp kurių nebuvo nė vieno „vadovų susitikimo“, kuriuose buvo sudaryti „pagrindiniai susitarimai
dėl bendradarbiavimo“ (ginčijamo sprendimo 105 konstatuojamoji dalis), nepakanka siekiant pašalinti jų atsakomybę už vieną
pažeidimą.
Iš teismo praktikos matyti, kad faktas, jog skirtingos įmonės, siekdamos bendro tikslo, atliko skirtingus vaidmenis, nepanaikina
tikslo antikonkurencinio pobūdžio ir kartu pažeidimo, jei kiekviena įmonė savo veiksmais savo lygmeniu prisidėjo siekiant
bendro tikslo (žr. 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
BST prieš Komisiją
, T‑452/05, Rink. p. II‑0000, 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Be to, jau buvo nuspręsta, kad jei yra bendras susitarimas,
kuris truko kelerius metus, kelių mėnesių atotrūkis tarp kartelio apraiškų neturi reikšmės. Nulemia tai, kad įvairūs veiksmai
dėl savo tapataus tikslo yra bendro plano dalis (46 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
260 punktas ir 43 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
483 punktas).
Ketvirta, taigi, atsižvelgiant į ieškovių pateiktus argumentus, lieka patikrinti, ar yra įvykdytos šio sprendimo 128 punkte
minėtoje teismo praktikoje nurodytos sąlygos.
Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas patikslina, kad įmonė galėjo būti laikoma atsakinga už visą kartelį, net jei buvo nustatyta,
kad ji tiesiogiai dalyvavo tik vienoje ar keliose jį sudarančiose veikose, nes žinojo ar neišvengiamai turėjo žinoti, jog
susitarimas, kurio dalyvė ji buvo, ypač dalyvaudama reguliariuose daugelį metų organizuojamuose susitikimuose, buvo bendro
plano, skirto iškreipti konkurenciją, dalis, ir kad šis planas apėmė visas kartelio sudedamąsias dalis (2004 m. liepos 8 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, T‑48/00, Rink. p. II‑2325, 176 punktas ir 141 punkte minėto Sprendimo
BST prieš Komisiją
32 punktas).
Todėl vien to, kad susitarimo, kuriame dalyvavo įmonė, ir viso kartelio tikslai sutampa, nepakanka, kad įmonę būtų galima
laikyti atsakinga už visą kartelį. Jos dalyvavimas atitinkamame susitarime gali būti prisijungimo prie to viso kartelio išraiška
tik tuo atveju, jei įmonė, dalyvaudama susitarime, žinojo ar turėjo žinoti, kad tai darydama prisijungė prie viso kartelio
(2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sigma Tecnologie prieš Komisiją
, T‑28/99, Rink. p. II‑1845, 45 punktas ir 54 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
209 punktas).
Šiuo klausimu iš karto reikia pažymėti, kad Komisija neįrodė ir net netvirtino, jog
Barlo
žinojo arba turėjo žinoti, kad dalyvaudama kartelyje dėl PMMA kietųjų lakštų įsitraukė į visą kartelį, apimantį tris PMMA
produktus.
Atvirkščiai, kaip teisingai pabrėžia ieškovės, Komisija pati ginčijamame sprendime sutiko, kad „
Barlo
nežinojo arba galėjo nežinoti apie bendrą antikonkurencinių susitarimų planą“ (ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija netvirtina, kad
Barlo
žinojo apie tikruosius kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotus ar praktiškai įgyvendintus veiksmus, ar kad galėjo protingai
juos numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką. Atvirkščiai, atsiliepime į ieškinį ji tvirtina, kad
Barlo
žinojo apie konkurentų elgesį siekiant šio vieno tikslo „bent jau kiek tai susiję su PMMA kietaisiais lakštais“.
Komisijos ginamas požiūris iš tikrųjų grindžiamas vieninteliu teiginiu, kad pažeidimas, kurį
Barlo
galėjo „subjektyviai laikyti“ apimančiu tik PMMA kietuosius lakštus, faktiškai buvo vieno didesnio pažeidimo, apimančio tris
PMMA produktus, dalis. Tačiau iš šio sprendimo 128, 143 ir 144 punktuose nurodytos teismo praktikos aiškiai matyti, kad pagal
EB 81 straipsnio 1 dalį subjektyvus pažeidimo suvokimas yra svarbus veiksnys. Šiuo klausimu iš tiesų reikia priminti, kad
ši nuostata netaikoma, jei atitinkamų šalių valia nėra suderinta (žr. 2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
, T‑18/05, Rink. p. II‑0000, 88 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, reikia pabrėžti, kad remiantis vien tuo, jog
Barlo
žinojo ir siekė antikonkurencinių tikslų PMMA kietųjų lakštų srityje, negalima daryti išvados, kad ji žinojo apie vieno kartelio
vieną tikslą metakrilatų sektoriuje. Kaip jau yra nuspręsta, vieno tikslo sąvoka negali būti nustatyta esant bendrai nuorodai
į konkurencijos konkrečioje rinkoje iškraipymą, nes įtaka konkurencijai, kaip tikslas ar poveikis, yra neatskiriamas bet kokio
elgesio, kuriam taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis, elementas. Toks vieno tikslo apibrėžimas gali iš dalies panaikinti vieno
ir tęstinio pažeidimo sąvokos prasmę, jei jo padarinys būtų toks, kad keletas su ekonominiu sektoriumi susijusių veiksmų,
draudžiamų EB 81 straipsnio 1 dalimi, būtų nuolat kvalifikuojami kaip vieną pažeidimą sudarantys elementai (127 punkte minėto
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
180 punktas ir 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Amann & Söhne ir Cousin Filterie prieš Komisiją
, T‑446/05, Rink. p. II‑0000, 92 punktas).
Iš tikrųjų remiantis Komisijos požiūriu įmonei galima priskirti atsakomybę už vieną pažeidimą tik dėl to, kad minėtas pažeidimas
ir susitarimas, kurį šį įmonė sudarė, yra objektyviai susiję, pavyzdžiui, priklauso tam pačiam ekonominiam sektoriui, ir net
nereikia įrodinėti, jog ji žinojo apie tokio vieno pažeidimo buvimą arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi
prisiimti su juo susijusią riziką.
Taigi reikia konstatuoti, kad Komisija neįrodė, jog
Barlo
dalyvavimas darant su PMMA kietaisiais lakštais susijusį pažeidimą, t. y. pats jos elgesys, nulėmė ieškovių atsakomybę už
visą vieną pažeidimą, ir todėl pirmojo pagrindo antra dalis pagrįsta.
Dėl šios priežasties reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek juo konstatuojama, kad ieškovės pažeidė
EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, kai dalyvavo sudarant susitarimus ir derinant veiksmus ne tik dėl
PMMA kietųjų lakštų, bet taip pat dėl PMMA liejimo junginių ir PMMA sanitarinių gaminių.
Galima tokio konstatavimo įtaka ieškovėms skirtos baudos dydžiui bus nagrinėjama analizuojant antrojo pagrindo antrą dalį,
susijusią su klaidingu pažeidimo sunkumo vertinimu.
Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies, susijusios su klaidingu
Barlo
dalyvavimo darant tęstinį pažeidimą vertinimu
Ieškovės teigia, kad Komisija teisiškai neįrodė, jog jos padarė tęstinį pažeidimą. Jos pabrėžia, kad ginčijamas sprendimas
grindžiamas
Barlo
dalyvavimu penkiuose susitikimuose per daugiau kaip dvejus metus, o tai praktiškai pašalina bet kokį tęstinį dalyvavimą kartelyje.
Be to, ieškovės atkreipia dėmesį, kad, be tariamo susitikimo Barselonoje 1999 m. gegužės ar birželio mėn., kurio buvimą jos
ginčija, ginčijamas sprendimas grindžiamas keturiais susitikimais, iš kurių du pirmieji, manoma, įvyko 1998 m. pirmajame pusmetyje,
o du kiti įvyko 2000 m., t. y. tarp šių susitikimų praėjo 20 mėn.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pažeidimo trukmė yra vienas iš elementų, kuriuos apima pažeidimo sąvoka EB 81 straipsnio
1 dalies prasme ir kurį iš esmės turi įrodyti Komisija. Pagal teismo praktiką reikalaujama, kad nesant įrodymų, tiesiogiai
pagrindžiančių pažeidimo trukmę, Komisija turi remtis bent faktinių aplinkybių, pakankamai artimų laiko atžvilgiu, įrodymais,
dėl kurių būtų galima pagrįstai manyti, kad pažeidimas nepertraukiamai tęsėsi tarp dviejų konkrečių datų (žr. 2009 m. liepos
9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peugeot ir Peugeot Nederland prieš Komisiją
, T‑450/05, Rink. p. II‑2533, 220 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Beje, buvo nuspręsta, kad tai, jog tas kartelis nebuvo laikinai nutrauktas, neleidžia atmesti galimybės, jog vienas ar daugiau
jo dalyvių buvo laikinai tam tikram laikotarpiui nutraukę savo dalyvavimą jame (148 punkte minėto Sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
83 punktas).
Be to, Komisijos požiūris, kad pažeidimo tęstinumą reikia nagrinėti atsižvelgiant į atsiribojimo nuo kartelio nebuvimą ir
tikrosios savarankiškos politikos nevykdymą, o ne tik į nedalyvavimą kartelio veikloje trumpą laikotarpį, gali būti reikšmingas
tik tuomet, kai Komisija įvykdo jai priklausančią įrodinėjimo pareigą, būtent pateikia įrodymų, susijusių su laiko atžvilgiu
pakankamai artimomis faktinėmis aplinkybėmis, leidžiančių pagrįstai manyti, kad tarp dviejų konkrečių datų pažeidimas nebuvo
nutrauktas (žr. 148 punkte minėto Sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
86 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Jei šis Komisijos požiūris būtų patvirtintas, nesant tokių įrodymų ieškovėms būtų
perkelta pažeidimo trukmės įrodinėjimo pareiga, taip būtų pažeisti šio sprendimo 43 ir 155 punktuose nurodyti principai.
Todėl reikia išnagrinėti, ar šioje byloje Komisija, kaip teigia, pateikė įrodymų, susijusių su laiko atžvilgiu pakankamai
artimomis faktinėmis aplinkybėmis.
Šiuo atžvilgiu taip pat reikia pažymėti, kad jei du neteisėtus elgesius skiriantis laikotarpis yra reikšmingas kriterijus
nustatant pažeidimo tęstinumą, klausimas, ar šis laikotarpis yra pakankamai ilgas, kad būtų konstatuotas laikinas pažeidimo
nutraukimas, negali būti nagrinėjamas abstrakčiai. Atvirkščiai, jį reikia vertinti atsižvelgiant į nagrinėjamo kartelio veikimą
(148 punkte minėto Sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
89 punktas), pavyzdžiui, tam tikrais atvejais į specialias atitinkamos įmonės dalyvavimo jame sąlygas.
Atsižvelgiant į pirmojo pagrindo pirmos dalies vertinimą reikia konstatuoti, kad Komisijos kaltinimai ieškovėms grindžiami
Barlo
dalyvavimu šiuose keturiuose susitikimuose: 1998 m. balandžio mėn. susitikime Dernbache (ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamoji
dalis), 1998 m. birželio 29 d. susitikime Darmštate (ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamoji dalis), 2000 m. vasario 24 d.
susitikime Heidelberge (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis) ir 2000 m. rugpjūčio 21 d. susitikime Deidesheime (ginčijamo
sprendimo 168 konstatuojamoji dalis).
Pirma, reikia konstatuoti, kad susitikimą Dernbache nuo susitikimo Darmštate ir susitikimą Heidelberge nuo susitikimo Deidesheime
skiria tik keli mėnesiai. Šie laiko tarpai, vertinant kartelio veikimo kontekste, nėra pakankamai ilgi, kad būtų galima padaryti
išvadą, jog
Barlo
dalyvavimas kartelyje nutrūko. Beje, ieškovės netvirtina, kad yra atvirkščiai.
Antra, todėl reikia nustatyti, ar Komisija įrodė
Barlo
tęstinį dalyvavimą kartelyje tarp 1998 m. birželio 29 d. susitikimo Darmštate (ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamoji dalis)
ir 2000 m. vasario 24 d. susitikimo Heidelberge (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad iš ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamosios dalies matyti, jog per 1998 m. birželio
29 d. susitikimą Darmštate dalyviai pasiekė susitarimą dėl kainų didinimo 1998 m. spalio mėn. Nors šioje konstatuojamojoje
dalyje nurodyta, kad
Barlo
neleido suprasti, jog pakeis savo kainų politiką, o ginčijamo sprendimo 157 konstatuojamoje dalyje
Barlo
nepaminėta tarp įmonių, kurios per 1998 m. birželio 29 d. susitikimą Darmštate iš tikrųjų sudarė susitarimą, vis dėlto ji
galėjo pasinaudoti informacija apie 1998 m. spalio mėn. numatytą kainų didinimą ir atitinkamai pritaikyti savo komercinį elgesį.
Todėl reikia konstatuoti, kad
Barlo
nepertraukiamai dalyvavo kartelyje iki 1998 m. spalio mėn. pabaigos.
Antra, reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime kalbama apie dešimt šio laikotarpio susitikimų dėl PMMA kietųjų lakštų,
kurie įvyko po susitikimo Darmštate ir bent iki 1999 m. vidurio vykdavo gana reguliariai (būtent, 1998 m. rugpjūčio 18 d.,
rugsėjo 11 d. ir gruodžio 10 d. susitikimai; 1999 m. sausio 20 d., kovo 4 ir 19 d., taip pat gegužės 5 d. susitikimai; susitikimai
1999 m. gegužės arba birželio mėn., taip pat du papildomi susitikimai Italijoje 1999 m. be konkrečios datos; ginčijamo sprendimo
157 ir paskesnės konstatuojamosios dalys). Remiantis ginčijamu sprendimu per šiuos susitikimus dalyvės pasiekė susitarimą
dėl kainų didinimo ir paslaugų sąnaudų perkėlimo klientams, taip pat pasikeitė informacija apie rinką. Be to, ginčijamo sprendimo
166 konstatuojamojoje dalyje paminėtas kainų didinimas, apie kurį buvo pranešta 1999 m. lapkričio 1 d. ir kuris buvo įgyvendintas
2000 m. sausio mėn. (ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamoji dalis).
Iš to matyti, pirma, kad
Barlo
slaptų ryšių ar veiksmų nebuvimo laikotarpis tęsėsi beveik 16 mėnesių (nuo 1998 m. spalio mėn. pabaigos iki 2000 m. vasario
24 d.), antra, kad šis laikotarpis yra daug didesnis už intervalus, kuriais kartelyje dalyvavusios įmonės išreikšdavo savo
atitinkamus siekius apriboti konkurenciją. Todėl reikia konstatuoti, kad tęstinis
Barlo
dalyvavimas kartelyje šiuo laikotarpiu neįrodytas.
Be to, nors pagal ginčijamą sprendimą
Barlo
, bet kuriuo atveju, tik „retkarčiais“ dalyvavo „susitikimuose“ ir tik tam, kad „žinotų apie antikonkurencinius veiksmus ar
susitarimus, sudarytus dėl PMMA kietųjų lakštų (ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamoji dalis), šiuo argumentu negalima paneigti
išvados, kad nurodytu laikotarpiu ji buvo nutraukusi savo dalyvavimą darant pažeidimą. Kadangi jokie antikonkurenciniai kontaktai
neįrodyti, negali būti laikoma, kad
Barlo
galėjo žinoti apie šiuo laikotarpiu sudarytus susitarimus.
Taigi reikia panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo nustatoma ieškovių atsakomybė už dalyvavimą kartelyje nuo 1998 m.
lapkričio 1 d. iki 2000 m. vasario 23 d. Galima tokios išvados įtaka nustatant baudos dydį bus išnagrinėta toliau.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies, gairių ir proporcingumo principo pažeidimu
Ieškovės teigia, kad net jei jos būtų pripažintos kaltos dėl EB 81 straipsnio pažeidimo, bauda joms skirta nesilaikant Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalyje bei gairėse nurodytų taisyklių ir ja pažeidžiamas proporcingumo principas.
Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu nurodyto pažeidimo trukmės vertinimu
Ieškovės nurodo, kad ginčijamame sprendime nustatyta jų dalyvavimo darant pažeidimą trukmė, būtent dveji metai ir trys mėnesiai,
yra neteisinga dėl to, kad Komisija nepagrįstai nusprendė, jog 1998 m. balandžio 30 d. ir 2000 m. rugpjūčio 21 d. yra dalyvavimo
darant pažeidimą pradžios ir nutraukimo datos, ir ypač dėl to, kad ginčijamame sprendime nėra pakankamai įrodymų, patvirtinančių
teiginį, jog šiuo laikotarpiu pažeidimas buvo daromas toliau ir nenutruko.
Šiuo atžvilgiu, pirma, reikia atmesti kaip nepagrįstus ieškovių kaltinimus dėl datų, kurias Komisija laikė jų dalyvavimo darant
pažeidimą pradžios ir pabaigos datomis.
Kaip matyti iš to, kas išdėstyta,
Barlo
dalyvavimas 1998 m. balandžio mėn. antikonkurenciniame susitikime Dernbache teisiniu požiūriu yra pakankamai įrodytas. Be
to, aplinkybė, kad Komisija nesugebėjo nustatyti tikslios šio susitikimo datos, neturi reikšmės ieškovėms skirtinos baudos
dydžiui, nes buvo atsižvelgta į joms palankesnę datą (1998 m. balandžio 30 d.).
Kiek tai susiję su ieškovių dalyvavimo darant pažeidimą nutraukimo data (2000 m. rugpjūčio 21 d.), iš to, kas išdėstyta, matyti,
kad tą dieną
Barlo
dalyvavo antikonkurenciniame susitikime, nuo kurio neatsiribojo. Šiomis aplinkybėmis argumentas, kad
Barlo
nedavė savo sutikimo didinti kainas, net jei būtų įrodytas, neturi reikšmės. Tas pats pasakytina dėl argumento, kad Komisija
neįrodė, jog po šio susitikimo
Barlo
elgėsi neteisėtai.
Antra, reikia priminti, kad nagrinėjant pirmojo pagrindo trečią dalį buvo nuspręsta, jog ieškovių dalyvavimas kartelyje nuo
1998 m. lapkričio 1 d. iki 2000 m. vasario 23 d. neįrodytas ir ginčijamą sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek Komisija jas
pripažino atsakingomis už šį laikotarpį. Todėl reikia padaryti išvadą, kad Komisija nepagrįstai atsižvelgė į šį laikotarpį
taip pat nustatydama jų dalyvavimo darant pažeidimą trukmę ir apskaičiuodama baudos dydį.
Komisijos teiginį, kad jei dalyvavimas kartelyje būtų nutrauktas, būtų skirtos dvi baudos, kurių bendras dydis būtų didesnis,
reikia atmesti. Iš tikrųjų, kaip matyti iš to, kad išdėstyta, ieškovės dalyvavo darant vieną ir tą patį pažeidimą, net jei
jis buvo nutrauktas. Taigi baudos dydį reikia nustatyti atsižvelgiant būtent į šio pažeidimo, o ne dviejų atskirų pažeidimų
sunkumą. Beje, pažeidimo sunkumas, kuris vertinamas atsižvelgiant visų pirma į pažeidimo pobūdį ir geografinę apimtį, nesikeičia,
nesvarbu, kad ieškovės nutraukė dalyvavimą jį darant.
Taigi įgyvendinant neribotą Bendrojo Teismo jurisdikciją reikia atsižvelgti į tikrąją ieškovių dalyvavimo darant pažeidimą
trukmę ir perskaičiuoti joms skirtos baudos dydį (šiuo klausimu žr. 148 punkte minėto Sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
96, 97 ir 190 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, dalyvavimas darant pažeidimą tęsėsi 11 mėnesių ir 28 dienas. Todėl pagal gairėse pateiktą
ir Komisijos ginčijamame sprendime pritaikytą baudos apskaičiavimo metodą toks dalyvavimas yra trumpos trukmės pažeidimas,
už kurį iš principo nenumatyta didinti baudą (gairių 1 punkto B dalis). Tačiau ši nuostata nėra privalomojo pobūdžio taisyklė
ir, kad ir kaip būtų, Bendrasis Teismas neturi ja vadovautis įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją.
Tačiau atsižvelgiant į bylos aplinkybes ir visų pirma į tai, kad ankstesniame punkte paminėta trukmė yra apytikrė, nes pirmojo
ieškovių dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpio pabaiga laikoma 1998 m. spalio 30 d., ir kad vėliau jos vėl dalyvavo darant
pažeidimą, Bendrasis Teismas mano, kad pradinės baudos padidinimas 10 % tinkamai atspindi dalyvavimo darant pažeidimą trukmę.
Todėl reikia sumažinti baudą ir padidinti pradinę baudą ne 20 %, kaip tai padarė Komisija ginčijamo sprendimo 353 konstatuojamojoje
dalyje, o 10 % ir atmesti likusią atrojo pagrindo pirmos dalies dalį.
Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su klaidingu nurodyto pažeidimo sunkumo vertinimu
Ieškovės teigia, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, vertinant pažeidimo sunkumą, reikia nustatyti asmeninę atitinkamų
įmonių atsakomybę ir kiekvienos jų dalyvavimo sunkumą. Anot jų, ginčijamame sprendime Komisija arba neatliko tokio individualaus
nagrinėjimo, arba atliko jį neteisingai. Todėl pradinės baudos dydis (15 mln. EUR) nepagrįstas.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad kai pažeidimą padaro kelios įmonės, Komisija privalo išnagrinėti kiekvienos
jų dalyvavimo darant pažeidimą sunkumą (žr. 34 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
153 punktą ir nurodytą teismo praktiką), kad būtų nustatyta, ar egzistuota jų atžvilgiu sunkinančios, ar lengvinančios aplinkybės
(2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 190 punktas).
Ši išvada yra loginė bausmių ir sankcijų individualizavimo principo, pagal kurį įmonė gali būti baudžiama tik už tai, kuo
ji individualiai yra kaltinama, t. y. principo, kuris taikomas bet kokioje administracinėje procedūroje, galinčioje baigtis
sankcijų skyrimu pagal Sąjungos konkurencijos taisykles, padarinys (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 261 punktas).
Dėl gairių taikymo reikia priminti, kad remiantis gairėse apibrėžtu metodu baudos dydis apskaičiuojamas pagal schemą, pagal
kurią pagrindinė bauda nustatoma atsižvelgiant į pažeidimo trukmę ir sunkumą ir padidinama atsižvelgiant į sunkinančias aplinkybes
arba sumažinama atsižvelgiant į lengvinančias aplinkybes.
Beje, iš teismo praktikos matyti, kad taikant gaires reikia skirti pažeidimo sunkumo vertinimą, kuris padeda nustatyti bendrą
pradinį baudos lygį, nuo kiekvienos suinteresuotos įmonės dalyvavimo pažeidime sunkumo vertinimo, kuris turėtų būti nagrinėjamas
vertinant sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes (180 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
100 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 189 punktą ir 2009 m. balandžio 30 d. Sprendimo
CD‑Contact Data prieš Komisiją
, T‑18/03, Rink. p. II‑1021, 95 punktą).
Iš tiesų reikia priminti, kad gairių 2 ir 3 punktuose numatytas pagrindinės baudos pakeitimas atsižvelgiant į tam tikras individualias
kiekvienos įmonės atžvilgiu sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes. Konkrečiai kalbant, gairių 3 punkte „Lengvinančios aplinkybės“
yra nustatytas negalutinis aplinkybių, dėl kurių gali būti sumažintas pagrindinis baudos dydis, sąrašas. Jame nurodytas pasyvus
įmonės elgesys darant pažeidimą, susitarimų neįgyvendinimas praktikoje, pažeidimo nutraukimas Komisijai įsikišus, pagrįstos
pažeidėjo abejonės dėl savo neteisėto antikonkurencinio elgesio, pažeidimai, padaryti dėl aplaidumo arba neatsargumo, ir aktyvus
įmonės bendradarbiavimas tyrimo metu, nepatenkantis į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį.
Tačiau nustatydama pradinę baudą Komisija neprivalo vertinti konkrečios įmonės elgesio padarinių. Pagal nusistovėjusią teismo
praktiką nustatant bendrą baudos dydį poveikis, į kurį reikia atsižvelgti nustatant bendrą baudų lygį, nėra tas, kuris išplaukia
iš realios veiklos, kurią tvirtina vykdžiusi įmonė, o tas, kuris išplaukia iš pažeidimo, kur ji dalyvavo, visumos (34 punkte
minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
152 punktas ir 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
, C‑554/08 P, neskelbiamo Rinkinyje, 21 ir 24 punktai).
Šioje byloje, pirma, ieškovės iš esmės kaltina Komisiją tuo, kad vertindama pažeidimo sunkumą ji neišnagrinėjo konkrečiai
jų elgesio. Jos pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo 319–331 konstatuojamosiose dalyse kvalifikavusi pažeidimą kaip „labai sunkų“
Komisija sutelkė dėmesį į patį kartelį, o ne į individualų įvairių konkurentų, ypač
Barlo
, elgesį. Anot ieškovių,
Barlo
elgesio negalima kvalifikuoti kaip „labai sunkų“ visų pirma dėl pagrindinių pažeidimo požymių, išnagrinėtų ginčijamo sprendimo
320 konstatuojamojoje dalyje.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, pagal gaires į tokius su konkrečios įmonės elgesiu susijusius
elementus prireikus reikia atsižvelgti vertinant sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes (gairių 2 ir 3 punktai) tam, kad
būtų pakoreguotas pagrindinės baudos dydis, nustatytas atsižvelgiant visų pirma pažeidimo, kuriame ji dalyvavo, sunkumą. Todėl
argumentą, kad nustatydama baudos dydį Komisija turėjo atskirai išnagrinėti ieškovių individualų elgesį, reikia atmesti.
Beje, iš tikrųjų ieškovės neginčija tokio pažeidimo sunkumo, kokį nustatė Komisija. Konkrečiai kalbant, nors jos ir tvirtina,
kad Komisija neišnagrinėjo atitinkamos geografinės rinkos dydžio, tačiau nepateikia jokių argumentų, kuriais būtų galima užginčyti
Komisijos išvados, jog ši rinka apima EEE teritoriją, pagrįstumą.
Kad ir kaip būtų, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, gairėse numatyta, jog horizontalių kainų kartelius arba rinkų padalijimo
kartelius galima kvalifikuoti kaip labai sunkius pažeidimus remiantis tik pačiu pažeidimo pobūdžiu ir Komisija neprivalo įrodyti
konkretaus pažeidimo poveikio rinkai (2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 75 punktas ir 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 103 punktas). Iš tiesų už tokius kartelius dėl paties
jų pobūdžio reikia skirti griežčiausias baudas. Galimas konkretus poveikis rinkai, ypač klausimas, kokiu mastu konkurencijos
ribojimas lėmė didesnę rinkos kainą nei ta, kuri būtų nesant kartelio, nėra lemiamas kriterijus nustatant baudos dydį (2009 m.
gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
KME Germany ir kt. prieš Komisiją
, T‑127/04, Rink. p. II‑1167, 64 punktas). Todėl ieškovių argumentai, kad jų elgesys nedarė jokio poveikio rinkai, kad ir
kaip būtų, neleidžia abejoti pažeidimo kvalifikavimu kaip „labai sunkaus“.
Taigi reikia konstatuoti, kad Komisija ginčijamo sprendimo 331 konstatuojamojoje dalyje pagrįstai padarė išvadą, jog nagrinėjamas
kartelis yra „labai sunkus“ pažeidimas vien dėl savo pobūdžio ir dėl aplinkybės, kad apima visą EEE teritoriją.
Antra, ieškovės ginčija Komisijos ginčijamo sprendimo 332–336 konstatuojamosiose dalyse „Skirtingas vertinimas“ atliktą vertinimą,
po kurio ši sumažino joms baudą 25 %.
Pirma, ieškovės nurodo, kad baudos dydis iki sumažinimo 25 % visai neparodo skirtingo vertinimo, nes gautas pritaikius visoms
atitinkamoms įmonėms tą pačią „matematinę formulę“. Anot ieškovių, nustatydama pradinę baudą Komisija rėmėsi apie 30 % visų
atitinkamų įmonių PMMA produktų apyvartos EEE santykiniu dydžiu (ginčijamo sprendimo 334 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad gairių 1 punkto A dalies šeštoje pastraipoje numatyta galimybė diversifikuoti pažeidimu
kaltinamoms įmonėms skiriamas pradines baudas „siekiant atsižvelgti į specifinį kiekvienos įmonės dydį ir jos pažeidimo poveikį
konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės“. Būtent taip Komisija
ir padarė ginčijamo sprendimo 332 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse. Ji nurodė, kad „pagal galimų skirti baudų skalę
įmonėms galima taikyti skirtingas baudas, atitinkamai atsižvelgiant į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos
žalos konkurencijai“ ir kad tai „tinkama tada, kaip ir šioje byloje, kai pažeidimą darančių įmonių apyvarta, pasiekta parduodant
produktus, dėl kurių buvo sudarytas kartelis, labai skiriasi“ (ginčijamo sprendimo 332 konstatuojamoji dalis). Taip pat reikia
pažymėti, kad nors ginčijamame sprendime nenurodyta, jog Komisija pritaikė ieškovių minėtą „matematinę formulę“, vis dėlto
aišku, kad siekdama nustatyti pradinės baudos dydį ji pritaikė tą patį kriterijų visoms atitinkamoms įmonėms, būtent „santykinės
apyvartos, pasiektos parduodant PMMA produktus, kurių atžvilgiu jos dalyvavo kartelyje, dalies“ kriterijų (ginčijamo sprendimo
333 konstatuojamoji dalis).
Tačiau toks elgesys neturi būti kritikuojamas. Atvirkščiai, jis leido nediskriminuojant atsižvelgti į objektyvius kartelio
dalyvių skirtumus siekiamo tikslo požiūriu, būtent nustatyti baudas, atsižvelgiant į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę
padaryti pastebimos žalos konkurencijai. Kadangi dėl šio vertinimo buvo nustatytos skirtingos pradinės baudos, reikia konstatuoti,
kad Komisija iš tikrųjų taikė gairėse numatytą „skirtingą vertinimą“, priešingai nei teigia ieškovės.
Be to, reikia pabrėžti, kad pagal Komisijos pritaikytą kriterijų atsižvelgiama taip pat į tai, jog tiesioginis ieškovių dalyvavimas
kartelyje įrodytas tik tiek, kiek tai susiję su PMMA kietaisiais lakštais. Komisija aiškiai nurodė, kad „
Barlo
atveju kalbama tik apie PMMA kietuosius lakštus“ (ginčijamo sprendimo 333 konstatuojamoji dalis), vadinasi, ji atsižvelgė
į 2000 m. apyvartą, pasiektą EEE pardavus šį produktą. Tačiau kaip matyti iš bylos medžiagos, ieškovės vykdė veiklą ir PMMA
liejimo junginių sektoriuje. Todėl pirmojo pagrindo antros dalies pagrįstumas (visų pirma žr. šio sprendimo 152 punktą) neturi
įtakos Komisijos vertinimui šiuo klausimu.
Antra, ieškovės teigia, kad ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamojoje dalyje pritaikytas baudos sumažinimas 25 % yra nepakankamai
motyvuotas ir nepakankamas. Anot jų, mažinant baudą turėjo būti atsižvelgta į aplinkybę, kad jos neatsako už visą kartelį,
o ne tik į tai, kad jos nežinojo situacijos, tačiau pripažįstant jas atsakingomis už visą vieną kartelį. Todėl jos mano, kad
sumažinimas, kuris parodė kaip MMA pasiskirsto tarp įvairių produktų kategorijų, yra „absoliutus minimumas“. Jos primena,
kad remiantis ginčijamo sprendimo 5 konstatuojamąja dalimi šis pasiskirstymas buvo toks: 49 % kietieji lakštai, 36 % liejimo
junginiai ir 15 % sanitariniai gaminiai.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad ieškovės teisingai tvirtina, jog nustatant pradinės baudos dydį turėjo būti atsižvelgta
į aplinkybę, kad jos neatsakingos už visą kartelį, kaip matyti iš pirmojo pagrindo antros dalies nagrinėjimo.
Iš tikrųjų, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, kitaip nei kitos ginčijamo sprendimo gavėjos ieškovės galėjo būti apkaltintos
tik dėl kartelio dalies, būtent dalies, susijusios su PMMA kietaisiais lakštais. Dėl šios priežasties konkurencijos teisės
normų pažeidimas buvo daug mažesnis nei pažeidimas, kuriuo kaltinami visose kartelio dalyse dalyvavę pažeidėjai, kurie darė
didesnį poveikį šio kartelio veiksmingumui ir pažeidimo sunkumui nei pažeidėjas, dalyvavęs tik vienoje to paties kartelio
dalyje (šiuo klausimu žr. 148 punkte minėto Sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
162 ir 164 punktus).
Įmonei niekada negali būti skirta bauda, kurios dydis apskaičiuojamas remiantis jos dalyvavimu slaptuose veiksmuose, už kuriuos
ji negali būti pripažinta atsakinga (144 punkte minėto Sprendimo
Sigma Tecnologie prieš Komisiją
79–82 punktai ir 148 punkte minėto Sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
157 punktas).
Taikant gaires vertinama turi būti pradinės baudos dydžio nustatymo etape, nes atsižvelgimas į lengvinančias aplinkybes leidžia
koreguoti tik pagrindinę baudą, atsižvelgiant į tai, kaip pažeidėjas įgyvendina kartelį. Tačiau pažeidėjas, kuris nėra atsakingas
už tam tikras kartelio dalis, negali vaidinti kokio nors vaidmens vykdant tas dalis (148 punkte minėto Sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
164 punktas).
Tačiau reikia konstatuoti, kad šioje byloje, net jei Komisija padarė klaidą nustatydama ieškovių atsakomybę už kartelį, vis
dėlto ji teisingai nustatė baudos dydį remdamasi šiame sprendime nurodytais principais.
Pirma, kaip matyti iš to, kas išdėstyta (žr. šio sprendimo 195 punktą), baudos dydžio apskaičiavimo etape, apimančiame atitinkamų
įmonių suskirstymą į kelias kategorijas pagal jų santykinę apyvartos, pasiektos parduodant PMMA produktus, kurių atžvilgiu
jos dalyvavo kartelyje, dalį, įtakos neturėjo klaida, padaryta nustatant atsakomybę už pažeidimą.
Beje, dėl ieškovių argumento, kad į apyvartą, kuria remiamasi, nereikia įtraukti
Quinn Plastics, SA
apyvartos, nes Komisija ginčijamame sprendime atsiėmė visus kaltinimus šiai bendrovei, pakanka konstatuoti, kad ieškovės
neginčija Komisijos tvirtinimo, jog dėl aplinkybės, kad ginčijamas sprendimas nėra skirtas šiai bendrovei, nesikeičia apyvarta,
pasiekta pardavus PMMA kietuosius lakštus, kuri gali būti priskirta bendrovei
Barlo
, apimančiai ir sprendimo gavėją patronuojančią bendrovę
Quinn Barlo
, kuriai, kai buvo daromas pažeidimas, priklausė 100 %
Quinn Plastics, SA
akcijų.
Antra, ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamojoje dalyje Komisija specifiškai sumažino ieškovėms pradinę baudą 25 %, nes „neaišku,
ar
Barlo
palaikydavo slaptus kontaktus dėl PMMA liejimo junginių arba PMMA sanitarinių gaminių“ ir todėl „panašu, kad
Barlo
nežinojo arba galėjo nežinoti apie bendrą antikonkurencinių susitarimų planą“.
Tiesa, šis sumažinimas buvo paaiškintas ne tuo, kad ieškovės neatsakingos už kartelio dalį, susijusią su PMMA liejimo junginiais
arba PMMA sanitariniais gaminiais, o tik aplinkybe, jog jos tiesiogiai nedalyvavo šiuose dalyse arba nežinojo apie jas.
Remiantis vien šiuo samprotavimu negalima ginčyti pritaikyto sumažinimo, nes Komisija turėjo teisę mažinti baudą dėl šios
priežasties.
Taigi taip pat reikia patikrinti, ar minėtas sumažinimas ir dėl jo gautas specifinis pradinės baudos dydis (15 mln. EUR) tinkamai
parodo ieškovių padaryto pažeidimo sunkumą, įvertintą atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimą iš dalies
(žr. šio sprendimo 152 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad net jei pažeidimas susijęs tik su vienu iš trijų atitinkamų produktų, vis dėlto pagal
savo pobūdį tai yra sunkus pažeidimas (žr. šio sprendimo 189 punktą), beje, apimantis visą EEE teritoriją. Konkrečiai kalbant,
aplinkybė, kad vienas pažeidimas, vertinant jį kaip visumą, galėjo būti akivaizdesnis konkurencijos teisės pažeidimas, visiškai
nereiškia, jog pats ieškovių padarytas pažeidimas nėra „labai sunkus“ (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo
Teismo sprendimo
Oxley Threads prieš Komisiją
, T‑448/05, neskelbiamo Rinkinyje, 37 punktą).
Šios išvados negalima paneigti ieškovių argumentais, kad nėra nustatyta, jog jos dalyvavo ginčijamo sprendimo 320 konstatuojamojoje
dalyje nurodytuose pagrindiniuose kartelio aspektuose. Remiantis šio sprendimo 180–187 punktuose pateiktais samprotavimais
pradinės baudos dydžio nustatymo etape svarbu nustatyti ne kaip konkrečiai elgėsi ieškovės, o kokie yra pažeidimo, kurį darant
jos dalyvavo, požymiai. Pirma, ieškovės netvirtina, kad ginčijamo sprendimo 320 konstatuojamojoje dalyje nurodyti pagrindiniai
kartelio požymiai netaikomi ginčijamam pažeidimui tiek, kiek jie susiję tik su PMMA kietaisiais lakštais. Antra, net jei ieškovės
tiesiogiai nedalyvavo visuose ginčijamo sprendimo 320 konstatuojamojoje dalyje nurodytuose antikonkurenciniuose veiksmuose,
reikia pažymėti, jog jos dalyvavo susitikimuose dėl PMMA kietųjų lakštų, per kuriuos, be kita ko, buvo sudaryti susitarimai
dėl kainų, diskutuojama dėl kainų, taip pat pasikeista informacija apie rinką (žr. šio sprendimo 60–78 punktus), ir todėl
žinojo apie šiuos antikonkurencinius veiksmus, įskaitant tuos, kuriuose pačios tiesiogiai nedalyvavo, arba galėjo juos protingai
numatyti (žr. šio sprendimo 128 punktą).
Taigi reikia konstatuoti, kad ieškovių padarytas pažeidimas turi būti kvalifikuotas kaip „labai sunkus“, kaip tai suprantama
pagal gaires. Primintina, kad gairėse numatyta minimali pradinė bauda už tokius pažeidimus yra 20 mln. EUR.
Dėl ieškovių argumento, kad joms skirta pradinė bauda iš esmės turėtų parodyti PMMA kietųjų lakštų svarbą, palyginti su visais
kitais PMMA produktais, kurie yra pažeidimo dalykas, reikia priminti, kad proporcingumo principas reiškia, jog Komisija privalo
nustatyti baudą, proporcingą veiksniams, į kuriuos buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir šiuo atžvilgiu tuos veiksnius
taikyti nuosekliai bei objektyviai pateisinamai (žr. 141 punkte minėto Sprendimo
BST prieš Komisiją
60 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tačiau, kaip matyti iš teismo praktikos, atitinkamos rinkos dydis nėra privalomas veiksnys, o tik vienas iš veiksnių, į kuriuos
reikia atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą ir nustatant baudos dydį (189 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
55 punktas). Be to, pagal gairėse pateiktą metodą tai jokiu būdu nėra lemiamas veiksnys nustatant pradinę baudą (šiuo klausimu
žr. 2009 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Wieland-Werke prieš Komisiją
, T‑116/04, Rink. p. II‑1087, 62–64 punktus).
Taigi pradinės baudos sumažinimas, į kurį ieškovės galėjo pretenduoti dėl aplinkybės, kad dalyvavo kartelyje tik tiek, kiek
tai susiję su PMMA kietaisiais lakštais, neturi proporcingai parodyti šio produkto svarbos, palyginti su visais kitais PMMA
produktais, kurie yra vieno pažeidimo dalykas. Atvirkščiai, toks sumažinimas neatitiktų šio sprendimo 211 punkte paminėto
proporcingumo principo, nes būtų nepakankamai atsižvelgta į tai, kad kaip ir kitos ginčijamo sprendimo gavėjos ieškovės dalyvavo
labai sunkiame pagal pobūdį ir visą EEE teritoriją apimančiame kartelyje.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovių prašymas sumažinti pradinę baudą 51 %, o ne 25 %, kaip suteikė Komisija (žr. šio sprendimo
196 punktą), grindžiamas ne apyvarta, pasiekta parduodant kiekvieną iš trijų PMMA produktų, o tuo, kaip žaliava (MMA) pasiskirsto
tarp šių trijų produktų, tačiau ieškovės nepaaiškina, kodėl šis kriterijus yra svarbus vertinant jų padaryto pažeidimo sunkumą.
Kiek tai susiję su klausimu, kokią apyvartos, pasiektos 2000 m. EEE teritorijoje parduodant visus tris atitinkamus PMMA produktus,
dalį galima priskirti tik PMMA kietiesiems lakštams, iš Bendrojo Teismo prašymu Komisijos pateiktų dokumentų matyti, kad dauguma
atitinkamų įmonių, įskaitant ieškoves, per administracinę procedūrą teigė, jog ši dalis yra apie 60 % ar net daugiau, ir tik
viena įmonė teigė, jog ji yra apie 50 %.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamojoje dalyje ieškovėms pritaikytas pagrindinės
baudos sumažinimas 25 % tinkamai parodo pažeidimo, kurį darant jos dalyvavo, sunkumą. Reikia daryti išvadą, pirma, kad nepaisant
nustatant ieškovių atsakomybę už kartelį padarytos klaidos (žr. šio sprendimo 152 punktą) Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo
klaidos nustatydama jų pagrindinę baudą, antra, kad įgyvendinant neribotą Bendrojo Teismo jurisdikciją nereikia mažinti šios
baudos.
Todėl antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Dėl antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su klaidingu lengvinančių aplinkybių vertinimu
Ieškovės nurodo, kad sunkinančių aplinkybių vertinimas ginčijamame sprendime yra nepakankamai motyvuotas ir dėl jo pažeidžiamos
gairės ir proporcingumo principas.
–       Dėl pasyvaus ir nereikšmingo elgesio darant pažeidimą
Ieškovės mano, kad ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamojoje dalyje pateiktas Komisijos vertinimas, susijęs su baudos sumažinimu
50 % dėl pasyvaus ir nereikšmingo elgesio, yra neteisingai motyvuotas, nes minėtoje konstatuojamojoje dalyje yra netikslių
ir neįrodytų teiginių. Todėl šio sumažinimo nepakanka.
Šiuo klausimu pirmiausiai reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kai Komisija priima gaires, skirtas tam,
kad laikantis Sutarties būtų patikslinti kriterijai, kuriuos ji numato taikyti įgyvendindama savo diskreciją, ji pati apriboja
savo diskreciją, nes turi laikytis savo pačios nustatytų pavyzdinių taisyklių (žr. 180 punkte minėto 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
192 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, tai, kad priėmusi gaires Komisija apribojo savo vertinimo laisvę, nėra nesuderinama su esminių diskrecinių įgaliojimų
išsaugojimu. Gairėse yra įvairių lankstumo elementų, leidžiančių Komisijai įgyvendinti savo diskrecinius įgaliojimus laikantis
Reglamento Nr. 1/2003 nuostatų, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas (šiuo klausimu žr. 212 punkte minėto Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Wieland-Werke prieš Komisiją
31 punktą ir 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 129 punktą).
Nesant gairėse privalomų nurodymų dėl lengvinančių aplinkybių, į kurias gali būti atsižvelgta, reikia daryti prielaidą, kad
Komisija turėjo tam tikrą laisvę, kad atlikdama bendrą įvertinimą galėtų priimti sprendimą dėl galimo baudos sumažinimo, atsižvelgdama
į lengvinančias aplinkybes.
Dėl gairių 3 punkto pirmoje įtraukoje numatytos lengvinančios aplinkybės, susijusios su išimtinai pasyviu arba „prisitaikėlišku
prie lyderio“ elgesiu darant pažeidimą, Komisija ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo:
„<...> Iš 137 ir 223 konstatuojamosiose dalyse išdėstytų faktinių aplinkybių aiškiai matyti, kad
Barlo
dalyvavimo kartelyje negalima lyginti su daugelio kitų įmonių dalyvavimu. Nepanašu, kad būtų daug įrodymų, jog
Barlo
aktyviai dalyvavo rengiant galimus antikonkurencinius susitarimus ar vykdant antikonkurencinius veiksmus. Nustatyti antikonkurenciniai
kontaktai veikiau įrodo, kad
Barlo
tik retkarčiais dalyvavo susitikimuose ir tik tam, kad įmonė žinotų apie antikonkurencinius veiksmus ar susitarimus, sudarytus
dėl PMMA kietųjų lakštų. Be to, atrodo, kad
Barlo
nedalyvavo daugelyje svarbių daugiašalių susitikimų, per kuriuos būdavo priimami sprendimai dėl svarbiausių susitarimų dėl
kainų ir antikonkurencinių veiksmų aspektų.“
Atsižvelgdama į šiuos samprotavimus Komisija teigė, kad ieškovių „elgesys buvo pasyvus ir nereikšmingas“ ir sumažino 50 %
baudą, kuri priešingu atveju joms nebūtų sumažinta (ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal teismo praktiką pasyvus elgesys reiškia, jog įmonė „elgiasi kukliai“, t. y. rengiant
vieną ar daugiau antikonkurencinių susitarimų aktyviai nedalyvauja. Aplinkybe, patvirtinančia pasyvų įmonės vaidmenį kartelyje,
gali būti laikoma tai, kad ji daug rečiau nei tikrieji kartelio nariai dalyvavo susitikimuose, taip pat jos vėlesnis įėjimas
į pažeidimo dalyku esančią rinką, nepaisant dalyvavimo šiame pažeidime trukmės, arba tai, kad trečiųjų įmonių, dalyvavusių
darant pažeidimą, atstovai apie tai aiškiai pareiškė (žr. 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
, T‑456/05 ir T‑457/05, Rink. p. II‑0000, 184 ir 185 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Taigi reikia konstatuoti, kad Komisija teisingai įvertino lengvinančią aplinkybę, susijusią su ieškovių pasyviu elgesiu šiuo
atveju. Ji iš esmės nurodė, kad ieškovių dalyvavimo kartelyje negalima lyginti su daugelio kitų įmonių dalyvavimu, nes nustatyti
antikonkurenciniai kontaktai veikiau „įrodo, kad
Barlo
tik retkarčiais dalyvavo susitikimuose ir tik tam, kad įmonė žinotų apie antikonkurencinius veiksmus ar susitarimus, sudarytus
dėl PMMA kietųjų lakštų.“
Beje, iš ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamosios dalies teksto aiškiai matyti, kad vertindama aptariamą lengvinančią aplinkybę
Komisija atsižvelgė tik į faktus, kurie buvo išanalizuoti nagrinėjant pirmojo pagrindo pirmą dalį. Šiuo atžvilgiu visų pirma
reikia pabrėžti, kad ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamojoje dalyje padaryta aiški nuoroda į 137 konstatuojamąją dalį, pagal
kurią „[savo] atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus [ieškovės] neigia [B.] dalyvavimą daugelyje susitikimų, kuriuose jis
tariamai dalyvavo“ ir „patvirtina [B.] dalyvavimą keturiuose susitikimuose“. Šiomis aplinkybėmis teiginiai, kad „nepanašu,
jog būtų daug įrodymų, kad
Barlo
aktyviai dalyvavo rengiant galimus antikonkurencinius susitarimus ar vykdant antikonkurencinius veiksmus“ arba, kad „atrodo,
jog
Barlo
nedalyvavo daugelyje svarbių daugiašalių susitikimų“, neturi būti aiškinami kaip teiginiai, reiškiantys, kad ieškovės aktyviai
dalyvavo rengiant antikonkurencinius susitarimus ar vykdant antikonkurencinius veiksmus arba svarbiuose daugiašaliuose susitikimuose.
Taigi ieškovių kaltinimai šiuo klausimu yra netinkami.
Beje, ieškovės tik ginčija ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamosios dalies formuluotę, tačiau nepaaiškina, kaip šios bylos
faktinės aplinkybės pateisina didesnį baudos sumažinimą dėl nagrinėjamos lengvinančios aplinkybės.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Dėl realaus neteisėtų susitarimų ar veiksmų neįgyvendinimo
Ieškovės mano, kad motyvai, dėl kurių Komisija ginčijamame sprendime atmetė jų argumentą, susijusį su tuo, jog realus neteisėtų
susitarimų ar veiksmų neįgyvendinimas yra lengvinanti aplinkybė (ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamoji dalis), yra klaidingi.
Ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė:
„Nors nėra įrodymų, kad
Barlo
sistemingai netaikė susitarimų dėl kainų arba neperkėlė papildomų paslaugų sąnaudų klientams, aišku, kad ji galėjo pasinaudoti
su rinka susijusia informacija, kuria buvo keičiamasi, ir atitinkamai pakeisti savo komercinį elgesį (galbūt dėl to lengviau
padidėjo rinkos dalys). Be to,
Barlo
, kitaip nei kitos įmonės, aiškiai neatsisakė siekti pasiūlytų ir visų įmonių patvirtintų tikslų (nesvarbu, kad kartais šie
tikslai buvo netikėtai iškelti tik per susitikimą). Todėl Komisija atmeta
Barlo
argumentą, kad tai, jog ji realiai neįgyvendino antikonkurencinių susitarimų ar nederino veiksmų, yra lengvinanti aplinkybė.“
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal teismo praktiką pripažįstant lengvinančią aplinkybę dėl gairių 3 punkto antroje įtraukoje
nurodyto neteisėtų susitarimų netaikymo ar veiksmų nederinimo praktikoje, reikia patikrinti tai, ar atitinkamos įmonės nurodytos
aplinkybės patvirtina, jog neteisėtų susitarimų galiojimo laikotarpiu ieškovė iš tikrųjų jų netaikė konkuruodama rinkoje,
arba bent tai, ar ji taip aiškiai ir reikšmingai pažeidė šį kartelį įgyvendinančius įsipareigojimus, kad sutrukdė paties kartelio
veikimui (2006 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 113 punktas ir 180 punkte minėto 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
196 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamoje dalyje Komisija pagrindė savo vertinimą teisingais
kriterijais, kaip numatyta ankstesniame punkte nurodytoje teismo praktikoje.
Konkrečiai kalbant, ieškovės negali pagrįstai kaltinti Komisijos tuo, kad ši atsižvelgė į įrodymų, jog
Barlo
sistemingai netaikė susitarimų dėl kainų arba neperkėlė papildomų paslaugų sąnaudų klientams, nebuvimą, nes tai yra svarbus
veiksnys vertinant aptariamą lengvinančią aplinkybę. Beje, priešingai nei, atrodo, teigia ieškovės, iš ginčijamo sprendimo
381 konstatuojamosios dalies formuluotės aiškiai matyti, kad tai yra tik vienas veiksnys iš daugelio, kurį visapusiškai išnagrinėjusi
Komisija nepripažino aptariamos lengvinančios aplinkybės.
Ieškovių argumentais negalima užginčyti šio visapusiško Komisijos vertinimo.
Pirma, ieškovių nurodytos aplinkybės nepakanka, kad būtų įrodyta, jog
Barlo
iš tikrųjų netaikė susitarimų dėl kainų arba neperkėlė papildomų paslaugų sąnaudų klientams.
Iš tiesų ieškovės nurodo tik, pirma, B. pareiškimus, kad
Barlo
po susitikimų, kuriuose dalyvavo, nesiėmė jokių veiksmų, antra, ginčijamo sprendimo 326 konstatuojamojoje dalyje paminėtą
Atofina
tvirtinimą. Dėl likusios dalies jos aiškiai pripažįsta, kad negalėjo pateikti konkrečių kainų politikos 1999–2000 m. įrodymų.
Reikia pažymėti, kad savo tvirtinime
Atofina
daro nuorodą į
Barlo
turimos PMMA kietųjų lakštų rinkos dalies padidėjimą 2000–2002 m. Kadangi
Barlo
dalyvavo darant pažeidimą nuo 1998 m. balandžio 30 d. iki 2000 m. rugpjūčio 21 d., tai nėra įrodymas, galintis patvirtinti
susitarimų dėl kainų nevykdymą, juo labiau sistemingą. Vien
Barlo
atstovo pareiškimų negalima laikyti pakankamais įrodymais, jei nėra juos patvirtinančių objektyvių dokumentinių įrodymų.
Be to, aplinkybė, kad ginčijamame sprendime nėra įrodymų, patvirtinančių, jog
Barlo
vykdė susitarimus dėl kainų, savaimė nėra lemiama. Iš tikrųjų negalima teigti, kad neįrodžiusi, jog įmonė vykdė neteisėtus
susitarimus ar derino veiksmus, Komisija vien dėl šio fakto privalėjo sumažinti ieškovėms baudą.
Antra, ieškovės neginčija Komisijos vertinimo, kad
Barlo
galėjo pasinaudoti su rinka susijusia informacija, kuria buvo keičiamasi per susitikimus, ir atitinkamai pakeisti savo komercinį
elgesį. Jos tik tvirtina, kad Komisija neįrodė šio teiginio. Remiantis šio sprendimo 231 punkte paminėta teismo praktika ieškovės
turėjo nurodyti aplinkybių, kurios pateisintų norimos lengvinančios aplinkybės pripažinimą, ir visų pirma aplinkybių, susijusių
su galimu pažeidimo dalies, susijusios su pasikeitimu komerciniu požiūriu svarbia ir konfidencialia informacija apie rinkas
ir (arba) atitinkamas įmones, neinkriminavimu.
Trečia, ieškovės ginčija ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamosios dalies antrame sakinyje pateiktą Komisijos vertinimą, motyvuodamos
tuo, kad per susitikimus, kuriuose dalyvavo
Barlo
, nebuvo patvirtinta jokio bendro tikslo. Tačiau, kaip matyti iš pirmojo pagrindo pirmos dalies nagrinėjimo, šis teiginys
netikslus.
Beje, reikia pažymėti, kad ieškovės netvirtino, jog
Barlo
bent jau taip aiškiai ir reikšmingai pažeidė šį kartelį įgyvendinančius įsipareigojimus, kad tai būtų sutrukdę paties kartelio
veikimui (žr. šio sprendimo 231 punktą).
Darytina išvada, kad ieškovių kaltinimai dėl Komisijos ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamojoje dalyje pateikto vertinimo
nepagrįsti.
Be to, reikia pabrėžti, kad šios bylos aplinkybėmis atsisakymas pripažinti nagrinėjamą lengvinančią aplinkybę taip pat pateisinamas
bendra ginčijamo sprendimo struktūra.
Iš tiesų, pirma, iš jo matyti, kad tam tikrais laikotarpiais kartelis kaip visuma nebuvo visiškai veiksmingas, nes dalyvės,
įskaitant
Barlo
, atsiribojo nuo sudarytų sutarčių (žr., pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 329 konstatuojamąją dalį). Kalbant apie paties kartelio
veikimą, į jį gali būti atsižvelgta ne nagrinėjant lengvinančią aplinkybę, o nebent analizuojant pažeidimo sunkumą. Šiuo klausimu
reikia pabrėžti, kad Komisija, nustatydama pradinės baudos dydį, išnagrinėjo argumentus dėl kartelio neveiksmingumo (ginčijamo
sprendimo 321–329 konstatuojamosios dalys), ir šiame kontekste, be kita ko, ieškovių paminėtą
Atofina
pareiškimą (žr. šio sprendimo 236 punktą). Nors Komisija teigė, kad pažeidimą galima kvalifikuoti kaip labai sunkų, vis dėlto
ji aiškiai tvirtino, jog nustatydama baudos dydį nesirėmė „specialiai konkrečiu [pažeidimo] poveikiu [rinkai]“ (ginčijamo
sprendimo 321 konstatuojamoji dalis).
Antra, net padarius prielaidą, kad
Barlo
elgesys rinkoje iš esmės skyrėsi nuo kitų įmonių, kurioms buvo skirtas spendimas, elgesio, reikia priminti, jog gairėse nenurodyta,
kad Komisija visada privalo atskirai atsižvelgti į kiekvieną jų 3 punkte nurodytą lengvinančią aplinkybę (189 punkte minėto
Sprendimo
KME Germany ir kt. prieš Komisiją
114 punktas). Pagal šias gaires Komisija turi diskrecija, leidžiančią jai bendrai vertinti galimą baudos sumažinimo dydį
atsižvelgiant į visas nagrinėjamam atvejui būdingas lengvinančias aplinkybes (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimų
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 274 ir 275 punktai bei
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 325 ir 326 punktai; šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, neskelbiamo Rinkinyje, 204 punktą).
Šios bylos aplinkybėmis būtent pasyvaus ir nereikšmingo elgesio vykdant pažeidimą pripažinimas, motyvuojant visų pirma tuo,
kad
Barlo
dalyvavimo kartelyje negalima lyginti su daugelio kitų įmonių dalyvavimu (ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamoji dalis),
geriausiai parodo
Barlo
dalyvavimo darant pažeidimą sunkumą. Kad ir kaip būtų, ieškovių nurodytų ir šio sprendimo 236–241 punktuose išnagrinėtų argumentų
nepakanka siekiant pateisinti papildomą pagrindinės baudos sumažinimą, kuris būtų pritaikytas kartu su Komisijos jau atliktu
sumažinimu dėl pasyvaus elgesio.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Dėl ankstyvo pažeidimo nutraukimo
Ieškovės nurodo, kad neginčijama, jog
Barlo
inkriminuojamas pažeidimas buvo nutrauktas dar iki pirmųjų Komisijos tyrimų. Jos mano, kad tai, jog Komisija atmetė šią lengvinančią
aplinkybę, akivaizdžiai prieštarauja gairėms, pagal kurias „pažeidimo nutraukimas Komisijai įsikišus (visų pirma jai atlikus
patikrinimus)“ yra lengvinanti aplinkybė, ir ginčija Komisijos ginčijamo sprendimo 384 ir 385 konstatuojamosiose dalyse pateiktus
motyvus.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad įrodyta
Barlo
dalyvavimo darant pažeidimą pabaiga yra 2000 m. rugpjūčio 21 d. Taigi yra nustatyta, kad ji pasitraukė iš kartelio iki pirmųjų
Komisijos įsikišimų šioje byloje, būtent iki patikrinimų vietoje, kurie buvo atlikti 2003 m. kovo 23 ir 26 d. (ginčijamo sprendimo
59 konstatuojamoji dalis).
Tačiau dėl prašymo sumažinti baudą dėl šios priežasties pakanka konstatuoti, kad pagal teismo praktiką į gairių 3 punkto trečioje
įtraukoje numatytą lengvinančią aplinkybę negalima atsižvelgti, kai pažeidimas buvo nutrauktas iki Komisijai įsikišus ir neatsižvelgiant
į šį įsikišimą (šiuo klausimu žr. 189 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
105 ir 106 punktus).
Beje į aplinkybę, kad
Barlo
savanoriškai nutraukė pažeidimą prieš Komisijai pradedant tyrimą, buvo pakankamai atsižvelgta apskaičiuojant ieškovių pažeidimo
laikotarpį, todėl ji negali remtis gairių 3 punkto trečia įtrauka (šiuo klausimu žr. 149 punkte minėto Bendrojo Teismo sprendimo
Amann & Söhne ir Cousin Filterie prieš Komisiją
260 punktą ir 2010 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Chalkor prieš Komisiją
, T‑21/05, Rink. p. II‑0000, 152 punktą).
Todėl ieškovių kritika dėl ginčijamo sprendimo 384 ir 385 konstatuojamosiose dalyse pateikto Komisijos vertinimo yra nepagrįsta,
o šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Dėl konkurencijos normų laikymosi programos priėmimo
Ieškovės teigia, kad ginčijamas sprendimas yra pirmas sprendimas dėl Sąjungos konkurencijos normų taikymo, priimtas
Quinn
grupės atžvilgiu. Jos pažymi, kad sužinojusi apie atliekamą tyrimą, ši grupė priėmė konkurencijos normų laikymosi programą
ir išsamiai informavo apie ją Komisiją. Šiomis konkrečiomis aplinkybėmis atsisakymas atsižvelgti į šią programą kaip į lengvinančią
aplinkybę yra nepagrįstas.
Šiems argumentams negalima pritarti.
Pirma, reikia pažymėti, kad aplinkybė, jog ginčijamas sprendimas yra pirmas sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad ieškovės
pažeidė Sąjungos konkurencijos normas, nepateisina pagrindinės baudos dydžio sumažinimo. Tačiau į šią aplinkybę yra atsižvelgta,
nes Komisija ieškovių atžvilgiu kaip sunkinančios aplinkybės nepripažino recidyvo.
Antra, reikia pabrėžti, kad priemonių, patvirtintų siekiant užkirsti kelią naujiems pažeidimams, priėmimas nors ir yra svarbus,
tačiau neturi reikšmės konstatuojant pažeidimo faktą.
Trečia, jau buvo nuspręsta, kad vien tai, jog įmonė priėmė konkurencijos taisyklių laikymosi programą, neabejotinai nėra svari
ir tikra garantija, kad ateityje šių taisyklių bus laikomasi, tad tokia programa negali priversti Komisijos sumažinti baudą
dėl to, kad bent iš dalies buvo įgyvendintas šios institucijos siektas prevencinis tikslas (2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 361 punktas; taip pat žr. 127 punkte minėto Sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
52 punktą).
Dėl šių priežasčių reikia atmesti šį kaltinimą.
–       Dėl naudos nebuvimo, būtinybės atgrasyti nebuvimo ir proporcingumo
Ieškovės pastebi, kad konkurencijos teisėje numatytomis baudomis siekiama, pirma, panaikinti atsakingų asmenų naudą, kurią
jie galėjo gauti dėl pažeidimo, ir antra, užtikrinti atgrasomąjį poveikį (ginčijamo sprendimo 388 konstatuojamoji dalis).
Tačiau šioje byloje skirta bauda yra neproporcinga, palyginti su šiais tikslais, nes, pirma, ieškovės negavo iš nurodyto pažeidimo
jokios naudos, antra, nei
Barlo
, nei
Quinn
grupė nė karto nebuvo nubaustos už konkurencijos normų pažeidimą.
Visų pirma reikia pabrėžti, kad aplinkybės, kurias ieškovės nurodė pateikdamos šį pagrindą, nėra aiškiai numatytos gairių
3 punkte kaip lengvinančios aplinkybės.
Taip pat reikia pažymėti, kad Komisija teisingai nusprendė, jog šios aplinkybės nėra pagrindas sumažinti baudą.
Pirma, teiginys dėl naudos nebuvimo nėra įrodytas. Beje, ieškovės, atrodo, sutinka, kad tokia nauda galėjo būti gauta, tačiau
tvirtina, jog ją gavo buvę, o ne dabartiniai įmonės akcininkai, kuriems tenka sumokėti baudą. Tačiau šis teiginys yra ne tik
nepatvirtintas, bet ir nėra svarbus. Be to, reikia pažymėti, kad ieškovės neginčija, jog yra teisėtos
Barlo
perėmėjos, taip pat fakto, jog ginčijamas sprendimas turėtų būti adresuotas būtent joms, jei pažeidimas būtų įrodytas (žr.
šio sprendimo 5 punktą).
Kad ir kaip būtų, Komisija ginčijamo sprendimo 388 konstatuojamosios dalies pabaigoje teisingai pažymėjo, kad naudos nebuvimas
nekeičia padaryto pažeidimo sunkumo, kaip antai nustatyto ginčijamu sprendimu.
Antra, dėl aplinkybės, kad nei
Barlo
, nei
Quinn
grupė niekada nebuvo nubaustos už Sąjungos konkurencijos normų pažeidimą, reikia padaryti nuorodą į šio sprendimo 255 punktą
ir konstatuoti, jog recidyvo nebuvimas savaime negali būti lengvinanti aplinkybė.
Nepatvirtintas teiginys, kad dėl
Barlo
įsigijimo „priešiško“ viešo pasiūlymo pirkti būdu dabartiniai akcininkai neturėjo galimybės atlikti išsamaus audito ir neatkreipė
dėmesio į galimą pažeidimą, juo labiau negali sušvelninti padaryto pažeidimo sunkumo arba turėti įtakos baudos dydžiui, nes
ja siekiama atgrasyti.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Dėl į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį nepatenkančio aktyvaus bendradarbiavimo vykstant tyrimui
Ieškovės teigia, kad glaudžiai bendradarbiavo su Komisija per visą administracinę procedūrą. Jos tai darė ieškodamos įrodymų,
kuriais negalėjo disponuoti nedelsiant, ir dėjo daug pastangų siekdamos šio tikslo. Anot jų, ginčijamame sprendime Komisija
nepagrįstai atsisakė atsižvelgti į šį aspektą kaip į lengvinančią aplinkybę.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad gairių 3 punkto šeštoje įtraukoje Komisija numatė lengvinančią aplinkybę, susijusią su
aktyviu bendradarbiavimu vykstant tyrimui, nepatenkančiu į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį.
Šiuo atveju Komisija ginčijamo sprendimo 392 konstatuojamojoje dalyje konstatavo, kad remdamasi minėta nuostata ji išnagrinėjo,
ar dėl vienos iš atitinkamų įmonių bendradarbiavimo ji galėjo lengviau padaryti išvadą, jog pažeidimas padarytas. Ginčijamo
sprendimo 393 konstatuojamojoje dalyje, atsižvelgusi į labai ribotą jų bendradarbiavimo mastą ir vertę, taip pat aplinkybę,
kad jos ginčija kitus faktus, Komisija nusprendė, kad nėra jokios kitos aplinkybės, dėl kurios baudos sumažinimas, kuris slaptų
kartelių bylose bet kuriuo atveju yra tik išimtinio pobūdžio, būtų taikomas kitais pagrindais nei numatyti pranešime dėl bendradarbiavimo.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Komisija teisingai manė, jog slaptų kartelių bylose gairių 3 punkto šešta įtrauka turi
būti taikoma tik išimtiniais atvejais.
Iš tikrųjų, šios nuostatos taikymas negali panaikinti pranešimo dėl bendradarbiavimo veiksmingumo. Iš minėto pranešimo aiškiai
matyti, kad juo nustatomas pagrindas, pagal kurį įmonėms, dalyvaujančioms arba dalyvavusioms Bendrijai poveikį darančiuose
slaptuose karteliuose, atlyginama už bendradarbiavimą Komisijai atliekant tyrimą. Darytina išvada, kad iš principo įmonėms
bauda dėl bendradarbiavimo gali būti sumažinta tik tada, jei jos atitinka šiame pranešime nustatytus reikalavimus.
Be to, pavyzdžiui, jau buvo nuspręsta, kad Komisijai geriau taikyti gairių 3 punkto šeštą įtrauką tik įmonei, kuri pirmoji
pateikė jai informacijos, leidusios išplėsti tyrimą ir imtis priemonių, būtinų tam, kad būtų nustatytas sunkesnis arba ilgiau
trunkantis pažeidimas (2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Wieland-Werke ir kt. prieš Komisiją
, T‑11/05, neskelbiamo Rinkinyje, 232 punktas; taip pat žr. 234 punktą).
Šioje byloje, pirma, reikia pažymėti, kad ieškovės nepakankamai detaliai nurodo, kaip ir kokia apimtimi jų bendradarbiavimas
padėjo Komisijai įrodyti nurodytas faktines aplinkybes.
Antra, nors iš pirmojo pagrindo pirmos dalies nagrinėjimo matyti, kad tai, jog atsakydamos į pranešimą apie kaltinimus ieškovės
pavirtino tam tikras aplinkybes, padėjo Komisijai įrodyti
Barlo
dalyvavimą keliuose antikonkurenciniuose susitikimuose, vis dėlto reikia pabrėžti, kad ieškovės toliau ginčija konkrečiai
tą faktą, jog minėtas atsakymas į pranešimą apie kaltinimus įrodo, jog jos yra atsakingos už kartelį.
Tokiomis sąlygomis neįrodyta, kad yra aplinkybių, pateisinančių norimos lengvinančios aplinkybės pripažinimą.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Galiausiai tiek, kiek kai kuriais ieškovių argumentais, pateiktais nagrinėjant antrąjį pagrindą, teigiama, kad nustatant baudos
dydį ir visų pirma kiek tai susiję su pritaikytų sumažinimų dydžiu, pažeista pareiga motyvuoti, (žr. šio sprendimo 196, 217
ir 218 punktus), juos reikia atmesti. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija pakankamai paaiškino vertinimo kriterijus,
leidusius jai pamatuoti ieškovių padaryto pažeidimo sunkumą ir trukmę, pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 335 ir 372–374 konstatuojamosiose
dalyse, nurodė motyvus, dėl kurių nusprendė sumažinti joms baudą. Taigi ji įvykdė esminius formalius pareigos motyvuoti reikalavimus
(šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
, C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641, 42 punktą). Konkrečiai kalbant, reikia konstatuoti, kad vykdydama šią pareigą Komisija savo
sprendime neturi skaitmenine išraiška pateikti duomenų apie baudų apskaičiavimo būdą (žr. 131 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
1361 punktą ir nurodytą teismo praktiką) ir todėl ji taip pat neprivalėjo motyvuoti pritaikytų sumažinimų dydžių.

Išvada
Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamą sprendimą reikia panaikinti, pirma, kiek juo yra pripažinta ieškovių
atsakomybė už dalyvavimą kartelyje nuo 1998 m. lapkričio 1 d. iki 2000 m. vasario 23 d., antra, kiek juo nustatyta, kad jos
pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, kai dalyvavo sudarant ir vykdant antikonkurencinius susitarimus ir
derinant veiksmus ne tik dėl PMMA kietųjų lakštų, bet taip pat dėl PMMA liejimo gaminių ir PMMA sanitarinių gaminių. Likusią
dalį reikalavimų dėl panaikinimo reikia atmesti.
Dėl baudos dydžio nustatymo iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvadą, kad, pirma, reikia padidinti pradinę baudą ne 20 %,
kaip tai padarė Komisija ginčijamo sprendimo 353 konstatuojamojoje dalyje, o 10 %, antra, reikia atmesti likusią dalį reikalavimų
dėl baudos sumažinimo.
Todėl pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnį skirtos baudos dydis turi būti 8 250 000 EUR.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti
kiekvienai padengti savo išlaidas.
Šioje byloje ieškovių reikalavimai buvo iš dalies patenkinti, o Komisijos reikalavimai atmesti visą ieškinį atitinkamai buvo
atmesti. Tačiau ieškovių reikalavimai panaikinti visą ginčijamą sprendimą, kiek jis su jomis susijęs, buvo atmesti. Taigi
bylos aplinkybės bus teisingai įvertintos, jei bus nuspręsta, kad ieškovės padengia 60 % savo ir 60 % Komisijos bylinėjimosi
išlaidų, o Komisija padengia 40 % savo ir 40 % ieškovių bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
2006 m. gegužės 31 d. Komisijos sprendimo C (2006) 2098 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
(byla Nr. COMP/F/38.645 – Metakrilatai) 1 straipsnis panaikinamas, pirma, kiek juo nustatyta, kad
Quinn Barlo Ltd
,
Quinn Plastics NV
ir
Quinn Plastics GmbH
pažeidė EB 81 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnį, kai dalyvavo sudarant ir vykdant antikonkurencinius
susitarimus ir derinant veiksmus ne tik dėl polimetilmetakrilato kietųjų lakštų, bet taip pat dėl polimetilmetakrilato liejimo
gaminių ir polimetilmetakrilato sanitarinių gaminių, antra, kiek juo yra pripažinta šių bendrovių atsakomybė už dalyvavimą
kartelyje nuo 1998 m. lapkričio 1 d. iki 2000 m. vasario 23 d.
2.
Pagal Sprendimo C (2006) 2098 galutinis 2 straipsnį skirtos baudos, kurią
Quinn Barlo
,
Quinn Plastics NV
ir
Quinn Plastics GmbH
turi sumokėti solidariai, dydis turi būti 8 250 000 EUR.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Quinn Barlo
,
Quinn Plastics NV
ir
Quinn Plastics GmbH
padengia 60 % savo ir 60 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
5.
Komisija padengia 40 % savo ir 40 %
Quinn Barlo
,
Quinn Plastics NV
ir
Quinn Plastics GmbH
bylinėjimosi išlaidų.
Czúcz
Labucka
Gratsias
Paskelbta 2011 m. lapkričio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pažeidimu
Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu susitikimų, taip pat kitų kontaktų ir pasikeitimų informacija,
kuriuose tariamai dalyvavo Barlo, vertinimu
– Dėl keturių susitikimų, kuriuose, kaip pripažįstama, Barlo dalyvavo
– Dėl ginčijamo 1999 m. gegužės–birželio mėn. susitikimo Barselonoje (Ispanija) (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis)
– Dėl kitų kontaktų ar keitimosi informacija, kuriuose tariamai dalyvavo Barlo, nebuvimo
– Išvada dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su klaidingu Barlo dalyvavimo „viename ir tęstiniame antikonkurenciniame plane“,
apimančiame tris PMMA produktus, vertinimu
Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies, susijusios su klaidingu Barlo dalyvavimo darant tęstinį pažeidimą vertinimu
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies, gairių ir proporcingumo principo pažeidimu
Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu nurodyto pažeidimo trukmės vertinimu
Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su klaidingu nurodyto pažeidimo sunkumo vertinimu
Dėl antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su klaidingu lengvinančių aplinkybių vertinimu
– Dėl pasyvaus ir nereikšmingo elgesio darant pažeidimą
– Dėl realaus neteisėtų susitarimų ar veiksmų neįgyvendinimo
– Dėl ankstyvo pažeidimo nutraukimo
– Dėl konkurencijos normų laikymosi programos priėmimo
– Dėl naudos nebuvimo, būtinybės atgrasyti nebuvimo ir proporcingumo
– Dėl į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį nepatenkančio aktyvaus bendradarbiavimo vykstant tyrimui
Išvada
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.