CELEX: 62006TJ0208
Hospodárska súťaž
Kartely
Trh s metakrylátmi
Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP
Pojem jediné porušenie
Dĺžka trvania porušenia
Pokuty
Závažnosť porušenia
Poľahčujúce okolnosti

Okolnosti predchádzajúce sporu
Komisia Európskych spoločenstiev v rozhodnutí Komisie K(2006) 2098 v konečnom znení z 31. mája 2006 týkajúcom sa konania o uplatnení
článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F/38.645 – Metakryláty) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) najmä konštatovala,
že niektoré podniky porušili článok 81 ES a článok 53 Dohody o európskom hospodárskom priestore (EHP) tým, že sa v období
od 23. januára 1997 do 12. septembra 2002 podieľali na viacerých protisúťažných dohodách a zosúladených postupoch v odvetví
metakrylátového priemyslu v rámci celého územia EHP (článok 1 napadnutého rozhodnutia).
Podľa napadnutého rozhodnutia ide o jediné a nepretržité porušenie týkajúce sa troch nasledujúcich druhov polymetylmetakrylátových
(„PMMA“) výrobkov: formovacie zmesi, tvrdé dosky a sanitárne výrobky. Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že tieto tri výrobky
sú fyzicky aj chemicky odlišné a majú rozdielne využitie, ale možno ich vďaka spoločnej vstupnej surovine, metylmetakrylátu
(ďalej len „MMA“), považovať za jednu homogénnu skupinu (odôvodnenia č. 4 až 8 napadnutého rozhodnutia).
Podľa napadnutého rozhodnutia predmetné porušenie spočívalo v rokovaniach o cenách, v uzatváraní, vykonávaní a monitorovaní
dohôd o cenách buď formou zvyšovania cien, alebo prinajmenšom udržiavaním existujúcich cien, v preskúmaní možnosti presunutia
ceny za dodatočné služby na zákazníka, vo výmene informácií týkajúcich sa trhu a/alebo podnikov, ktoré sú dôverné a dôležité
z obchodného hľadiska, ako aj v účasti na pravidelných stretnutiach a ďalších kontaktoch s cieľom uľahčiť porušenie (článok 1
a odôvodnenia č. 1 až 3 napadnutého rozhodnutia).
Napadnuté rozhodnutie bolo adresované spoločnostiam Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG a Para-Chemie GmbH (ďalej spoločne len
„Degussa“), Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (predtým Atofina SA), Altuglas International SA a Altumax Europe SAS (ďalej
spoločne len „Atofina“), Lucite International Ltd a Lucite International UK Ltd (ďalej spoločne len „Lucite“), ICI plc, ako
aj žalobkyniam Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics GmbH.
Žalobkyne patria do írskeho konglomerátu Quinn Group Ltd, ktorý 7. mája 2004, po období, počas ktorého trvalo príslušné porušenie,
nadobudol celé základné imanie materskej spoločnosti na čele skupiny Barlo (Barlo Group plc, neskôr premenovaná na Barlo Group
Ltd) (odôvodnenie č. 299 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyne vznikli spojením činností troch pôvodných spoločností skupiny
Barlo (ďalej len spoločne „Barlo“) v skupine Quinn v januári 2005:
–        Quinn Plastics GmbH je právna nástupkyňa Barlo Plastics GmbH. Podľa napadnutého rozhodnutia sa Barlo Plastics GmbH zúčastnila
dohodnutých správaní zistených v odvetví metylmetakrylátov (odôvodnenie č. 297 napadnutého rozhodnutia),
–        Quinn Plastics NV je právna nástupkyňa Barlo Plastics NV. Barlo Plastics NV bola materskou spoločnosťou Barlo Plastics GmbH,
ktorá nepriamo vlastnila 100 % jej základného imania (odôvodnenia č. 38, 43 a 301 napadnutého rozhodnutia),
–        Quinn Barlo je právna nástupkyňa Barlo Group Ltd. Ide o materskú spoločnosť pôvodnej skupiny Barlo, ktorá priamo alebo nepriamo
vlastní 100 % základného imania pôvodných spoločností Barlo (odôvodnenia č. 300 a 301 napadnutého rozhodnutia).
Keďže sa Komisia domnievala, že Quinn Barlo a Quinn Plastics NV boli zodpovedné za správanie Quinn Plastics GmbH (predtým
Barlo Plastics GmbH) počas obdobia trvania porušenia (odôvodnenia č. 301 a 304 a článok 1 napadnutého rozhodnutia), všetky
tri žalobkyne sú adresátmi napadnutého rozhodnutia.
Vyšetrovanie, ktoré vyústilo do prijatia napadnutého rozhodnutia, začalo v súvislosti so žiadosťou Degussy z 20. decembra
2002 o oslobodenie na základe oznámenia Komisie z 19. februára 2002 o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov
(Ú. v. ES C 45, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).
V dňoch 25. a 26. marca 2003 vykonala Komisia kontroly v priestoroch spoločností Atofina, Barlo, Degussa a Lucite (odôvodnenie
č. 59 napadnutého rozhodnutia). Po týchto kontrolách Atofina 3. apríla 2003 a Lucite 11. júla 2003 požiadali o oslobodenie
alebo o zníženie pokuty na základe oznámenia o spolupráci (odôvodnenia č. 60 a 66 napadnutého rozhodnutia). Dňa 18. októbra
2004 požiadala ICI o zníženie výšky pokuty podľa oznámenia o spolupráci (odôvodnenie č. 83 napadnutého rozhodnutia). Barlo
podľa uvedeného oznámenia žiadosť nepodala.
Od 9. apríla 2003 do 29. júla 2004 zaslala Komisia Barlo niekoľko žiadostí o informácie podľa článku 11 nariadenia Rady (EHS)
č. 17 zo 6. februára 1962, prvé nariadenie implementujúce články [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES 1964, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001,
s. 3), a potom na základe nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených
v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) (odôvodnenia č. 62 až 79 napadnutého rozhodnutia).
Dňa 17. augusta 2005 prijala Komisia oznámenie o výhradách týkajúce sa jediného a nepretržitého porušenia v súvislosti s MMA,
ako aj formovacích zmesí z PMMA, tvrdých dosiek z PMMA a sanitárnych výrobkov z PMMA a zaslala ho najmä žalobkyniam a Quinn
Plastics, SA (odôvodnenie č. 85 napadnutého rozhodnutia).
Pojednávanie sa konalo 15. a 16. decembra 2005.
S prihliadnutím k skutočnostiam predloženým podnikmi v ich odpovediach na oznámenie o výhradách a na pojednávaní sa Komisia
rozhodla upustiť od niektorých výhrad, najmä:
–        výhrad týkajúcich sa všetkých spoločností, ktorým bolo oznámenie o výhradách určené, pokiaľ ide o časť porušenia týkajúcu
sa MMA,
–        výhrad vznesených proti žalobkyniam a Quinn Plastics, SA, pokiaľ ide o formovacie zmesi z PMMA,
–        výhrad vznesených proti Quinn Plastics, SA, z dôvodu tvrdých dosiek z PMMA (odôvodnenie č. 93 napadnutého rozhodnutia).
Dňa 31. mája 2006 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie. Pokiaľ ide o žalobkyne, Komisia konštatovala, že sa podieľali na
protisúťažných dohodách a zosúladených postupoch uvedených v bodoch 1 až 3 vyššie v období od 30. apríla 1998 do 21. augusta
2000 [článok 1 písm. l) až n) napadnutého rozhodnutia] a uložila im pokutu 9 miliónov eur, za ktorej zaplatenie boli solidárne
zodpovedné [článok 2 písm. e) napadnutého rozhodnutia].
Pokiaľ ide o výpočet výšky pokuty, Komisia preskúmala závažnosť porušenia a konštatovala, po prvé, že vzhľadom na povahu porušenia
a skutočnosť, že sa vzťahovalo na celé územie EHP, šlo o veľmi závažné porušenie v zmysle usmernení k metóde stanovovania
pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd.
08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“) (odôvodnenia č. 319 až 331 napadnutého rozhodnutia).
Ďalej sa domnievala, že v skupine veľmi závažných porušení bolo možné uplatniť na podniky rozdielne zaobchádzanie tak, aby
bola zohľadnená ich skutočná ekonomická schopnosť výrazne narušiť hospodársku súťaž. Preto konštatovala, že v predmetnej veci
dotknuté podniky „[bolo možné] rozdeliť do [troch] kategórií podľa ich príslušného podielu na obrate dosiahnutom pri predaji
výrobkov z PMMA, v súvislosti s ktorými sa podieľali na karteli“. Komisia uviedla, že Barlo s obratom 66,37 milióna eur na
úrovni EHP v roku 2000, pokiaľ ide o tvrdé dosky z PMMA, treba zaradiť do tretej kategórie.
Okrem toho Komisia aj naďalej v súvislosti s rozdielnym zaobchádzaním uplatnila zníženie počiatočnej výšky pokuty určenej
žalobkyniam o 25 % a odôvodnila to nasledujúcim spôsobom (odôvodnenie č. 335 napadnutého rozhodnutia):
„Komisia zohľadňuje skutočnosť, že nie je zrejmé, či sa Barlo podieľala na spoločných kontaktoch týkajúcich sa PMMA – formovacie
zmesi a PMMA – sanitárne výrobky. Preto sa zdá, že Barlo nevedela alebo nemusela nutne vedieť o globálnom projekte protisúťažných
dohôd…“
Tieto úvahy viedli Komisiu k tomu, aby stanovila východiskovú sumu pokuty, ktorá sa má uložiť žalobkyniam, na 15 miliónov
eur (odôvodnenie č. 336 napadnutého rozhodnutia).
Po druhé Komisia preskúmala trvanie porušenia a konštatovala, že keďže sa žalobkyne podieľali na porušení počas dvoch rokov
a troch mesiacov, musí sa východisková suma zvýšiť o 20 % (10 % za každý celý rok účasti) (odôvodnenia č. 351 až 353 napadnutého
rozhodnutia). Východisková suma pokuty žalobkýň bola stanovená na 18 miliónov eur (odôvodnenie č. 354 napadnutého rozhodnutia).
Po tretie Komisia preskúmala priťažujúce a poľahčujúce okolnosti. Vo vzťahu k žalobkyniam neuplatnila žiadnu priťažujúcu okolnosť.
Pokiaľ ide o poľahčujúce okolnosti, Komisia prijala tvrdenie žalobkýň, že v súvislosti s porušením zohrávali len zanedbateľnú
a nevýznamnú úlohu, a z tohto dôvodu im znížila pokutu o 50 % (odôvodnenia č. 372 až 374 napadnutého rozhodnutia).
Komisia odmietla ďalšie poľahčujúce okolnosti predložené žalobkyňami (odôvodnenia č. 375 až 396 napadnutého rozhodnutia),
a stanovila teda výšku pokuty na 9 miliónov eur (odôvodnenie č. 397 napadnutého rozhodnutia). Keďže žalobkyne nevyužili uplatnenie
oznámenia o spolupráci, ide o konečnú výšku uloženej pokuty.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. augusta 2006 podali žalobkyne túto žalobu.
Zloženie komôr Súdu prvého stupňa bolo zmenené, sudkyňa spravodajkyňa bola pridelená k tretej komore, ktorej bola z tohto
dôvodu táto vec pridelená.
Na základe správy sudkyne spravodajkyne Súd prvého stupňa (tretia komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci
opatrení na zabezpečenie priebehu konania vyzval žalobkyne, aby odpovedali na niektoré otázky a predložili dokumenty. Žalobkyne
tejto výzve vyhoveli v stanovenej lehote.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté počas pojednávania 10. mája
2011. Komisia okrem toho predložila doplňujúce dokumenty ako odpoveď na žiadosť uvedenú v predchádzajúcom bode, ktoré boli
založené do spisu. Keďže žalobkyne potvrdili, že sa mohli vyjadriť k dokumentom počas pojednávania, bolo ústne konanie po
pojednávaní uzavreté.
Žalobkyne žiadajú, aby Všeobecný súd:
–        v prvom rade zrušil články 1 a 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ich týkajú,
–        subsidiárne zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ich týka,
–        ešte subsidiárnejšie, aby zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom im je v ňom uložená pokuta 9 miliónov
eur, a znížil výšku pokuty vzhľadom na tvrdenia uvedené na podporu tejto žaloby,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–        zaviazal žalobkyne na náhradu trov konania.

Právny stav
Na podporu žaloby uvádzajú žalobkyne dva žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení článku 81 ES. Druhý žalobný
dôvod je založený na porušení článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003, usmernení a zásady proporcionality.

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 81 ES
V rámci prvého žalobného dôvodu žalobkyne v podstate tvrdia, že Komisia dostatočne nepreukázala, v čom správanie Barlo porušovalo
článok 81 ES. Tento dôvod sa delí v podstate na tri časti. V rámci prvej časti prvého dôvodu žalobkyne spochybňujú posúdenie
Komisie týkajúce sa piatich stretnutí, na ktorých je, pokiaľ ide o ne, napadnuté rozhodnutie založené, a vytýkajú jej, že
nezohľadnila neexistenciu iných kontaktov a výmen informácií, do ktorých by boli zapojené. V rámci druhej časti prvého žalobného
dôvodu uplatňujú, že Komisia nepreukázala, že Barlo sa zúčastnila „jediného a spoločného protisúťažného projektu“. V rámci
tretej časti prvého žalobného dôvodu žalobkyne tvrdia, že Komisia nepreukázala, že sa Barlo podieľala na nepretržitom porušení.
O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení stretnutí a iných kontaktov alebo výmen informácií,
do ktorých bola zapojená Barlo
Táto časť prvého žalobného dôvodu je založená na troch výhradách.
Hoci žalobkyne pripúšťajú účasť Barlo na štyroch z piatich príslušných stretnutí (teda na stretnutiach, ktoré sa konali v Nemecku,
v Dernbachu v apríli 1998, v Darmstadte 29. júna 1998, v Heidelbergu 24. februára 2000 a v Deidesheime 21. augusta 2000),
tvrdia, že Komisia nepreukázala, že ich účasť na týchto stretnutiach znamenala významné obmedzenie hospodárskej súťaže a porušenie
článku 81 ES. Ďalej žalobkyne spochybňujú účasť Barlo na piatom príslušnom stretnutí, teda na stretnutí v Barcelone v máji
– júni 1999 a domnievajú sa, že Komisia nepreukázala, že sa takéto stretnutie konalo. Napokon sa žalobkyne domnievajú, že
Komisia nezohľadnila skutočnosť, že okrem prítomnosti jedného zástupcu Barlo na štyroch stretnutiach uvedených vyššie nepreukázala
žiaden iný kontakt alebo protisúťažnú výmenu, do ktorých by boli zapojené.
–       O štyroch stretnutiach, na ktorých nebola účasť Barlo spochybnená
Žalobkyne popierajú, že porušili článok 81 ES z dôvodu účasti jedného zástupcu Barlo na štyroch príslušných stretnutiach.
Po prvé nesúhlasia s opisom týchto stretnutí uvedeným v napadnutom rozhodnutí z toho dôvodu, že tento opis nebol dostatočne
podložený dôkazmi. Po druhé žalobkyne tvrdia, že správanie Barlo bolo „legitímne odôvodnené“. Poukazujú na to, že záujmy účastníkov
kartelu neboli vždy rovnaké ako záujmy Barlo, lebo Barlo nepôsobila ani v oblasti MMA, ani v oblasti výrobkov z PMMA. Žalobkyne
uvádzajú, že keďže cenová politika Barlo nebola v súlade s cieľmi kartelu a jej podiel na trhu vzrástol, účastníci kartelu
chceli s najväčšou pravdepodobnosťou overiť, či by mohla byť Barlo zapojená do kartelu tým, že ju pozvali na stretnutia s „nevinným“
programom alebo na akcie, na ktorých sa neplánovalo žiadne stretnutie. Dôkazy uvedené v spise Komisie dokazovali, že tieto
pokusy stroskotali a že Barlo aj naďalej sledovala svoju vlastnú obchodnú politiku zameranú na zvýšenie svojho podielu na
trhu.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že podľa článku 1 napadnutého rozhodnutia žalobkyne porušili článok 81 ES a článok 53
dohody o EHP, a to „podieľaním sa… na jedinom a nepretržitom porušení v odvetví metakrylátového priemyslu v celom EHP, ktoré
spočívalo v rokovaniach o cenách, v uzatváraní, vykonávaní a monitorovaní dohôd o cenách buď formou zvyšovania cien, alebo
prinajmenšom udržiavaním existujúcich cien, v preskúmaní možnosti presunutia ceny dodatočných služieb na zákazníka, vo výmene
informácií týkajúcich sa trhu a/alebo podnikov, ktoré sú dôverné a dôležité z obchodného hľadiska, ako aj v účasti na pravidelných
stretnutiach a ďalších kontaktoch s cieľom uľahčiť porušenie vrátane kontroly vykonávania“.
Podľa článku 81 ods. 1 ES sú nezlučiteľné so spoločným trhom všetky dohody medzi podnikateľmi, rozhodnutia združení podnikateľov
a zosúladené postupy, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie,
obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu.
Podľa ustálenej judikatúry pojmy dohoda a zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES zahŕňajú podoby zosúladeného konania,
ktoré majú rovnakú podstatu a odlišujú sa len svojou intenzitou a formami, v ktorých sa prejavujú (rozsudky Súdneho dvora
z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, body 131 a 132, a zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands
a i., C‑8/08, Zb. s. I‑4529, bod 23).
Aby šlo o dohodu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, stačí, aby dotknuté podniky vyjadrili spoločnú vôľu správať sa na trhu určitým
spôsobom (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1991, Hercules Chemicals/Komisia, T‑7/89, Zb. s. II‑1711, bod 256, a z 20. marca
2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 199).
Pojem zosúladený postup sa týka takej formy spolupráce medzi podnikmi, ktorá hoci nedospela až do realizácie prostredníctvom
dohody v pravom zmysle slova, spôsobila, že dotknuté podniky sa vedome rozhodli pre praktickú spoluprácu medzi sebou namiesto
rizík hospodárskej súťaže (rozsudky Súdneho dvora Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 115, a z 8. júla
1999, Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, bod 158).
V tejto súvislosti článok 81 ods. 1 ES zásadne bráni uskutočneniu priameho alebo nepriameho kontaktu medzi týmito subjektmi,
ktorý by mohol buď ovplyvniť konanie skutočného alebo potenciálneho konkurenta na trhu, alebo by mohol tomuto konkurentovi
odhaliť konanie, ktoré sa daný podnik rozhodol uskutočňovať na uvedenom trhu alebo ktoré zamýšľa na tomto trhu uskutočňovať,
pokiaľ cieľom či následkom týchto kontaktov je vytvorenie podmienok hospodárskej súťaže, ktoré nezodpovedajú obvyklým podmienkam
dotknutého trhu (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, body 115 až 117,
a T‑Mobile Netherlands a i., už citovaný v bode 34 vyššie, bod 33).
Z toho najmä vyplýva, že výmena informácií medzi konkurentmi môže byť v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže, pokiaľ zmierňuje
alebo odstraňuje stupeň neistoty o fungovaní dotknutého trhu, čo vedie k obmedzeniu hospodárskej súťaže medzi podnikmi (rozsudok
T‑Mobile Netherlands a i., už citovaný v bode 34 vyššie, bod 35).
Okrem toho treba zdôrazniť, že na účely posúdenia toho, či je zosúladený postup zakázaný článkom 81 ods. 1 ES, je zbytočné
zohľadňovať jeho konkrétne následky, pokiaľ sa preukáže, že cieľom tohto postupu je vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie
hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu. Z tohto dôvodu nie je nevyhnutné skúmať následky zosúladeného postupu, pokiaľ
je preukázaný jeho protisúťažný cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudok T‑Mobile Netherlands a i., už citovaný v bode 34 vyššie,
bod 29 a tam citovanú judikatúru).
Okrem toho hoci pojem zosúladený postup zahŕňa okrem zosúlaďovania postupu medzi dotknutými podnikmi konanie na trhu vyplývajúce
z tohto zosúlaďovania a vzťah príčiny a následku medzi týmito dvoma skutočnosťami, treba predpokladať, že s výhradou dôkazu
opaku, ktorý zaťažuje dotknuté hospodárske subjekty, podniky zúčastňujúce sa na zosúlaďovaní postupu a naďalej pôsobiace na
trhu pri určovaní svojho konania na tomto trhu zohľadňujú informácie, ktoré si vymenili so svojimi konkurentmi (pozri v tomto
zmysle rozsudok T‑Mobile Netherlands a i., už citovaný v bode 34 vyššie, bod 51 a tam citovanú judikatúru).
V rámci komplexného porušenia, na ktorom sa podieľajú viacerí výrobcovia počas niekoľkých rokov a ktorého cieľom je spoločná
regulácia trhu, nie je možné od Komisie požadovať, aby presne kvalifikovala porušenie každého jedného podniku a v každom danom
okamihu ako dohodu alebo ako zosúladený postup, pretože v každom prípade je v článku 81 ES uvedená jedna aj druhá forma porušenia
(pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, body 111 až 114, a rozsudok Súdu
prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94,
T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 696).
V tomto kontexte treba chápať dvojitú kvalifikáciu jediného porušenia ako „dohodu a zosúladený postup“ ako komplexný celok,
ktorý zahŕňa skutkové okolnosti, z ktorých niektoré boli kvalifikované ako dohody a iné ako zosúladené postupy v zmysle článku 81
ods. 1 ES, ktorý nestanovuje osobitnú kvalifikáciu pre tento typ komplexného porušenia (rozsudky Hercules Chemicals/Komisia,
už citovaný v bode 35 vyššie, bod 264, a HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 187).
Pokiaľ ide o dokazovanie porušenia, je potrebné pripomenúť, že Komisia je povinná pripojiť vhodné dôkazy na to, aby z právneho
hľadiska dostatočne preukázala existenciu skutočností zakladajúcich porušenie článku 81 ods. 1 ES (rozsudok Súdneho dvora
zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58). V tomto ohľade je potrebné, aby Komisia
uviedla presné a zhodujúce sa dôkazy na podloženie pevného presvedčenia, že došlo k spáchaniu porušenia (pozri rozsudok Súdu
prvého stupňa zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia, T‑62/98, Zb. s. II‑2707, bod 43 a tam citovanú judikatúru, a rozsudok Súdu
prvého stupňa z 8. júla 2008, Lafarge/Komisia, T‑54/03, neuverejnený v Zbierke, bod 55).
Každý z dôkazov predložených Komisiou však nemusí nevyhnutne zodpovedať týmto kritériám so zreteľom na každý znak skutkovej
podstaty porušenia. Postačuje, ak súbor nepriamych dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera, zodpovedá tejto požiadavke pri celkovom
posúdení (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00,
Zb. s. II‑2501, bod 180 a tam citovanú judikatúru).
Dôkazy uvedené Komisiou v rozhodnutí na preukázanie porušenia článku 81 ods. 1 ES podnikom sa nemajú posudzovať samostatne,
ale ako celok (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, BPB/Komisia, T‑53/03, Zb. s. II‑1333, bod 185 a tam citovanú
judikatúru).
Treba tiež zohľadniť skutočnosť, že protisúťažné činnosti sa odohrávajú tajne, a existencia protisúťažného postupu alebo dohody
preto vo väčšine prípadov musí byť odvodená od určitého počtu zhodujúcich sa skutočností a nepriamych dôkazov, ktoré vo svojom
celku môžu predstavovať dôkaz o porušení pravidiel hospodárskej súťaže, ak neexistuje iné logické vysvetlenie (rozsudok Súdneho
dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P,
Zb. s. I‑123, body 55 až 57).
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že na dostatočný dôkaz účasti podniku na karteli stačí, ak Komisia preukáže, že dotknutý podnik
sa zúčastnil na stretnutiach, na ktorých došlo k uzavretiu dohôd protisúťažnej povahy, bez toho, aby sa tomu bránil. Ak bola
preukázaná účasť na takýchto stretnutiach, prináleží tomuto podniku, aby predložil dôkazy o tom, že jeho účasť na predmetných
stretnutiach nemala protisúťažnú povahu, a to preukázaním, že svojim konkurentom oznámil, že sa na týchto stretnutiach zúčastnil
z iných dôvodov ako oni (rozsudky Hüls/Komisia, už citovaný v bode 36 vyššie, bod 155; Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný
v bode 34 vyššie, bod 96, a Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 81).
Dôvodom tejto právnej zásady je skutočnosť, že podnik svojou účasťou na takomto stretnutí bez toho, aby sa verejne dištancoval
od jeho obsahu, umožnil ostatným účastníkom domnievať sa, že súhlasí s jeho výsledkom a že sa mu podriadi (rozsudok Aalborg
Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 82).
Navyše okolnosť, že podnik následne nerealizuje výsledky stretnutia s protisúťažným cieľom, nie je spôsobilá zbaviť ho zodpovednosti
za skutočnosť, že sa zúčastnil na karteli, ak sa verejne nedištancoval od jeho obsahu (pozri rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia,
už citovaný v bode 46 vyššie, bod 85).
Okrem toho už bolo rozhodnuté, že pojem verejné dištancovanie sa ako okolnosť vylučujúcu zodpovednosť treba vykladať zužujúco.
Osobitne mlčanie subjektu vo vzťahu ku konkrétnej otázke týkajúcej sa cenovej politiky na stretnutí, na ktorom dochádza k nedovolenému
zosúladeniu, nemožno zamieňať s vyjadrením nemenného a jasného nesúhlasu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa
z 5. decembra 2006, Westfalen Gassen Nederland/Komisia, T‑303/02, Zb. s. II‑4567, body 103 a 124).
Treba však tiež uviesť, že uvedená judikatúra týkajúca sa tichého súhlasu je založená na predpoklade, že príslušný podnik
sa zúčastnil na stretnutiach, na ktorých boli uzavreté protisúťažné dohody (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný
v bode 46 vyššie, bod 81) alebo ktoré mali zjavne protisúťažný charakter (rozsudok Hüls/Komisia, už citovaný v bode 36 vyššie,
bod 155). Preto, ak nebol nespochybniteľným spôsobom preukázaný protisúťažný charakter stretnutia, nemožno túto judikatúru
uplatniť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. septembra 2007, Coats Holdings a Coats/Komisia, T‑36/05,
neuverejnený v Zbierke, bod 91).
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň týkajúce sa vyhlásení uskutočnených v rámci žiadostí na základe oznámenia o spolupráci, treba
pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry ani žiadne ustanovenie, ani všeobecná zásada práva Únie nezakazuje Komisii, aby
voči podniku použila vyhlásenia iných obvinených podnikov (rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný
v bode 41 vyššie, bod 512). Už na základe toho nemožno považovať vyhlásenia uskutočnené v rámci oznámenia o spolupráci za
vyhlásenia bez dôkaznej hodnoty (rozsudok Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 43 vyššie, body 57 a 58).
Vo vzťahu k dobrovoľným výpovediam hlavných účastníkov protiprávneho kartelu je vo všeobecnosti pochopiteľná určitá nedôvera
vzhľadom na možnosť, že títo účastníci mávajú tendenciu minimalizovať závažnosť svojej účasti na porušení a maximalizovať
závažnosť účasti ostatných. S ohľadom na vnútornú logiku konania, ktoré upravuje oznámenie o spolupráci, však domáhanie sa
jeho zohľadnenia s cieľom dosiahnuť zníženie pokuty nepredstavuje nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov, pokiaľ
ide o ostatných účastníkov inkriminovaného kartelu. Každý pokus uviesť Komisiu do omylu totiž môže viesť k spochybneniu úprimnosti,
ako aj úplnosti spolupráce podniku a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci (rozsudky Súdu prvého
stupňa zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia, T‑120/04, Zb. s. II‑4441, bod 70, a Lafarge/Komisia, už citovaný
v bode 43 vyššie, bod 58).
Predovšetkým je potrebné uviesť, že skutočnosť, že osoba sa prizná, že sa dopustila porušenia, a tak uzná existenciu skutočností,
ktoré idú nad rámec tých, ktoré bolo možné priamo vyvodiť z príslušných dokumentov,
a priori
znamená, pokiaľ neexistujú osobitné okolnosti, ktoré svedčia o opaku, že táto osoba sa rozhodla hovoriť pravdu. Vyhlásenia,
ktoré idú proti záujmom toho, kto ich robí, treba v zásade považovať za zvlášť spoľahlivé dôkazné prostriedky (rozsudky Súdu
prvého stupňa JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 44 vyššie, body 211 a 212; z 26. apríla 2007, Bolloré a i./Komisia,
T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Zb. s. II‑947, bod 166, a Lafarge/Komisia,
už citovaný v bode 43 vyššie, bod 59).
Podľa ustálenej judikatúry vyhlásenie podniku obvineného z účasti na karteli, ktorého správnosť spochybňuje niekoľko ďalších
obvinených podnikov, napriek tomu nemožno považovať za postačujúci dôkaz o existencii porušenia, ktorého sa tieto podniky
dopustili, ak nie je podporené inými dôkazmi (rozsudky Súdu prvého stupňa JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 44
vyššie, bod 219; z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407, bod 285, a Lafarge/Komisia, už citovaný
v bode 43 vyššie, bod 293).
Na účely preskúmania dôkaznej sily vyhlásení podnikov, ktoré podali žiadosť na základe oznámenia o spolupráci, Všeobecný súd
zohľadňuje najmä význam zhodujúcich sa nepriamych dôkazov podporujúcich relevanciu týchto vyhlásení (pozri v tomto zmysle
rozsudky JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 44 vyššie, bod 220, a Peróxidos Orgánicos/Komisia, už citovaný v bode 53
vyššie, bod 70) a ďalej neexistenciu dôkazov, že tieto podniky mali sklon minimalizovať závažnosť svojej účasti na porušení
a maximalizovať závažnosť účasti ostatných podnikov (pozri v tomto zmysle rozsudok Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 43
vyššie, body 62 a 295).
Napokon, pokiaľ ide o rozsah súdneho preskúmania v predmetnej veci, podľa ustálenej judikatúry, ak je na Všeobecný súd podaná
žaloba o neplatnosť rozhodnutia vydaného podľa článku 81 ods. 1 ES, Všeobecný súd musí vo všeobecnosti vykonať úplné preskúmanie
otázky, či sú, alebo nie sú splnené podmienky uplatnenia článku 81 ods. 1 ES (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. októbra
2000, Bayer/Komisia, T‑41/96, Zb. s. II‑3383, bod 62 a tam citovanú judikatúru).
Akákoľvek pochybnosť súdu musí byť okrem toho na prospech podniku, ktorému bolo určené rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie,
podľa zásady prezumpcie neviny, ktorá sa ako všeobecná zásada práva Únie uplatňuje aj na konania týkajúce sa porušenia pravidiel
hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (rozsudok Hüls/Komisia, už citovaný
v bode 36 vyššie, body 149 a 150).
Tvrdenia žalobkyne, podľa ktorých v podstate Komisia nepreukázala, že účasť Barlo na štyroch predmetných stretnutiach viedla
k porušeniu článku 81 ES, treba preskúmať v rámci týchto všeobecných úvah.
Po prvé, čo sa týka stretnutia v Dernbachu v apríli 1998, toto stretnutie je opísané v odôvodnení č. 151 napadnutého rozhodnutia nasledujúcim
spôsobom:
„V apríli 1998 sa konalo druhé zo stretnutí uvedených v odôvodnení č. 144 vyššie v hoteli… v Dernbachu. Podľa Atofiny, malo
aj toto stretnutie za cieľ zavedenie nových štruktúr cien v Nemecku a účastníci prijali opatrenia na zabezpečenie dobrého
fungovania a dodržiavania týchto štruktúr, najmä čo sa týka uplatnenia vyššej ceny v prípade malých množstiev a znížení nákladov
ich presunutím na zákazníka… Barlo potvrdzuje účasť na týchto stretnutiach a prítomnosť pána [B.] znamená, že na stretnutiach
mali byť pôvodne preskúmané otázky týkajúce sa vývoja trhu, ale že program stretnutia sa v skutočnosti rozšíril na oznámenie
nových štruktúr cien, ktoré spočívali vo zvýšení cien za služby pre zákazníkov. Keďže sa účastníci na fakturácií cien za služby
zákazníkom nedohodli, Barlo po stretnutí nevykonala žiadne kroky, ktoré by smerovali k zvýšeniu priemerných cien PMMA – tvrdé
dosky… Hoci sa Degussa domnieva, že je možné, že toto stretnutie je totožné so stretnutím zo 16. marca 1998 uvedeným vyššie
v odôvodnení č. 148…, Komisia na základe vyhlásení spoločností Atofina a Barlo dospela k záveru, že stretnutie uvedené v tomto
odôvodnení sa konalo v skutočnosti v apríli 1998.“
Zo spisu, ako aj zo samotného znenia odôvodnenia č. 151 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia pri určení obsahu predmetného
stretnutia vychádzala z dvoch skutočností, a to z vyhlásenia Atofiny v rámci jej žiadosti na základe oznámenia o spolupráci
a z odpovede žalobkýň na oznámenie o výhradách.
Vzhľadom na tieto skutočnosti však treba najskôr konštatovať, že bolo z právneho hľadiska dostatočným spôsobom preukázané,
že dané stretnutie malo zjavne protisúťažný predmet.
Nie je správne, že žalobkyne uvádzajú, že opis poskytnutý pánom B. je jediným dôkazom, pokiaľ ide o protisúťažnú povahu tohto
stretnutia. Z vyhlásení Atofiny totiž vyplýva, že predmetom tohto stretnutia bolo zaistiť fungovanie a dodržiavanie nových
štruktúr cien, čo je predmet, ktorý treba kvalifikovať ako zjavne protisúťažný. Samotná okolnosť, že ide o všeobecný opis,
ktorý možno uplatniť na viaceré stretnutia, nemôže tento záver zmeniť.
Treba zdôrazniť, že žalobkyne nespochybňujú presnosť opisu poskytnutého ich vlastným zástupcom, pánom B. Pritom na rozdiel
od tvrdení žalobkýň, aj tento opis umožňuje konštatovať, že šlo o stretnutie kartelu. Vyplýva z toho totiž, že k oznámeniu
nových štruktúr cien došlo a že sa o nich diskutovalo, hoci sa podľa pána B. účastníci v tomto smere nezhodli. Keďže šlo prinajmenšom
o výmenu citlivých obchodných informácií, skutočnosť, že podľa pána B. táto diskusia neviedla k dohode, nezbavuje uvedené
stretnutie zjavne protisúťažnej povahy.
Okrem toho treba zdôrazniť, že najmä pokiaľ ide o rokovania o „nových štruktúrach cien“ a účasť spoločnosti Barlo na týchto
rokovaniach, tieto dve informácie sa vzájomne podporujú. Za týchto podmienok neumožňuje tvrdenie Atofiny, že na uvedenom stretnutí
sa zúčastnili aj ďalšie podniky, ktorých prítomnosť nie je v napadnutom rozhodnutí uvedená, odvodiť, že záver Komisie týkajúci
sa žalobkýň je neplatný.
Tvrdenia Degussy v jej odpovedi na oznámenie o výhradách neumožňujú spochybniť opis, ktorý predložili Atofina a pán B. Degussa
totiž jednoducho vyhlásila, že nemôže osobitne potvrdiť, že sa stretnutie konalo v apríli 1998, hoci zdôraznila, že to nemôže
vylúčiť. Uviedla, že je možné, že šlo o totožné stretnutie so stretnutím zo 16. marca 1998. Pritom treba zdôrazniť, že z poznámky
pod čiarou 92 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Degussa tiež uviedla, že zástupca spoločnosti Barlo bol na poslednom
uvedenom stretnutí prítomný.
V jednom skoršom vyhlásení, a to v odpovedi na žiadosť Komisie o informácie, Atofina dané stretnutie časovo nezaradila do
apríla, ale uviedla dátum 16. marca 1998 a tým potvrdila svoj opis. Táto neistota, pokiaľ ide o presný dátum konania stretnutia,
nemôže zbaviť žalobkyňu zodpovednosti vzhľadom na jej vlastné vyhlásenie a skutočnosť, že konštatovaný dátum, a síce apríl
1998 namiesto 16. marca 1998, je pre nich priaznivý, lebo mesiac apríl 1998 (posledný deň v apríli) Komisia prijala ako začiatok
ich účasti na porušení.
Čo sa týka posúdenia správania Barlo na stretnutí v Dernbachu, treba pripomenúť, že žalobkyne nepopierajú jej prítomnosť na
danom stretnutí a netvrdia, že táto spoločnosť sa verejne dištancovala od jeho obsahu (pozri bod 47 vyššie).
Za týchto podmienok samotná účasť Barlo na stretnutí stačí na konštatovanie, že jej správanie bolo v rozpore s článkom 81 ES,
lebo, ako vyplýva z uvedeného, toto stretnutie sa týkalo prinajmenšom diskusií o cenách, a musí teda byť kvalifikované ako
zjavne protisúťažné (pozri body 37 a 38 vyššie). Na rozdiel od tvrdení žalobkýň si mal pán B. v takejto situácii uvedomiť,
že sa zúčastnil stretnutia kartelu, a mal sa od neho verejne dištancovať (pozri body 47, 48 a 51 vyššie).
Pokiaľ ide o skutočnosť, hoci preukázanú, že Barlo po uvedenom stretnutí ceny nezvýšila, táto okolnosť nestačí na spochybnenie
zodpovednosti žalobkyne (pozri bod 49 vyššie). V každom prípade však žalobkyne nedokazujú, že Barlo nezohľadnila informácie
vymenené na stretnutí vo svojom správaní na trhu (pozri bod 40 vyššie).
Po druhé, pokiaľ ide o stretnutie z 29. júna 1998 v Darmstadte uvedené v odôvodnení č. 155 napadnutého rozhodnutia, žalobkyne
nespochybňujú jeho protisúťažnú povahu. Uvádzajú však, že nebolo preukázané, že by Barlo mala v úmysle svojím vlastným správaním
prispieť k spoločným cieľom ostatných účastníkov takým spôsobom, že by jej prítomnosť na tomto stretnutí nemohla byť kvalifikovaná
ako porušenie článku 81 ES.
Túto argumentáciu však nemožno prijať.
Stačí konštatovať, že s ohľadom na opis tohto stretnutia v odôvodnení č. 155 napadnutého rozhodnutia, ktorý žalobkyne nespochybnili,
šlo zjavne o protisúťažné stretnutia. Za týchto podmienok sa mala v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 47 vyššie verejne
od obsahu uvedeného stretnutia dištancovať.
Najmä skutočnosť, že Barlo neoznámila, že svoju tarifnú politiku zmení (odôvodnenie č. 155,
in fine
, napadnutého rozhodnutia) nemožno kvalifikovať ako verejné dištancovanie (pozri bod 50 vyššie).
Rovnako neobstojí tvrdenie, že účastníci kartelu pozvali Barlo na toto stretnutie s cieľom zapojiť ju do kartelu, pričom sa
uvedený pokus nepodaril. V prípade neexistencie verejného dištancovania nemôže byť preukázané, že Barlo neuviedla ostatných
účastníkov do omylu tým, že súhlasí alebo že sa podriadi tomu, čo bolo rozhodnuté, ako tvrdia žalobkyne.
Tvrdenia žalobkýň, že šlo o prvé stretnutie, ktoré sa týkalo rokovaní o cenách za účasti zástupcu Barlo a že tento zástupca
s takýmto protisúťažným obsahom nepočítal, a ďalej, že Barlo akúkoľvek aktívnu účasť na stretnutí poprela a že nebolo preukázané,
že svoju tarifnú politiku po tomto stretnutí zmenila, a napokon, že v napadnutom rozhodnutí nie je zástupca Barlo uvedený
na žiadnom ďalšom stretnutí, nie sú za týchto podmienok relevantné. Okrem toho, ako vyplýva z uvedeného vyššie, nešlo o prvé
stretnutie, ktorého sa zástupca Barlo zúčastnil. Tvrdenia Lucite v tomto zmysle sú spochybnené tvrdeniami Atofiny, Degussy
a samotných žalobkýň, ako bolo vysvetlené vyššie.
Po tretie, pokiaľ ide o stretnutie z 24. februára 2000 v Heidelbergu, žalobkyňa tvrdí, že opis, ktorý Komisia uviedla v odôvodnení
č. 167 napadnutého rozhodnutia, je nesprávny a že nešlo o stretnutie kartelu, ale o „nečakaný“ „pokus“ vypracovať dohodu o tarifách
a zapojiť Barlo, pričom tento pokus stroskotal.
Po prvé treba v tomto ohľade uviesť, že odôvodnenie napadnutého rozhodnutia správne odráža obsah vyhlásení žalobkýň v ich
odpovedi na oznámenie o výhradách, ktorého presnosť nie je v predmetnej veci spochybnená. Na rozdiel od tvrdení žalobkýň však
už toto samotné vyhlásenie stačí na preukázanie, že dotknuté stretnutie malo zjavne protisúťažnú povahu. Jednoznačne z neho
totiž vyplýva, že Degussa a Atofina predstavili svoje nové štruktúry cien s cieľom podporiť ostatných účastníkov, aby ich
nasledovali a na túto tému „diskutovali“. Aj za predpokladu, že by sa preukázalo, ako tvrdia žalobkyne, že táto „diskusia“
skončila bez konkrétneho výsledku, táto okolnosť nestačí na odstránenie protisúťažnej povahy uvedeného stretnutia, lebo došlo
aspoň k diskusii o cenách a k výmene dôležitých obchodných informácií. Vzhľadom na to, že Barlo sa od takéhoto obsahu stretnutia
verejne nedištancovala, je potom účasť žalobkýň na karteli len na základe samotnej účasti Barlo na tomto stretnutí preukázaná
(pozri body 37 a 47 až 51 vyššie).
Po druhé obsah vyhlásení Degussy, ktoré Komisia na žiadosť Všeobecného súdu predložila (pozri bod 23 vyššie), podporujú tvrdenia
Komisie, že podniky „sa stretávali, aby kontrolovali vykonávanie dohôd o zvýšení cien“, že „sa v priebehu predchádzajúcich
mesiacov konštatovalo, že na niektorých vnútroštátnych trhoch sa ceny nezvýšili alebo sa zvýšili len čiastočne“ a že „účastníci
si vymieňali tiež informácie o trhu“. Okrem toho v rozsahu, v akom Komisia s odkazom na odôvodnenie č. 117 napadnutého rozhodnutia
tvrdí, že výmena informácií sa týkala najmä cien na trhu, je táto skutočnosť podporená vyhlásením žalobkýň uvedeným v predchádzajúcom
bode, že Degussa a Atofina prezentovali svoje nové štruktúry cien.
Za týchto podmienok nemôžu ostatné tvrdenia, najmä pokiaľ ide o samotné vyhlásenie žalobkýň, ktoré nebolo s ohľadom na obsah
dotknutého stretnutia spochybnené, obstáť. Predovšetkým nie je relevantná skutočnosť, že podnik „Repsol“ nebol uvedený v napadnutom
rozhodnutí medzi účastníkmi stretnutia, hoci Degussa jeho prítomnosť uviedla, alebo že Lucite si na konanie stretnutia v tento
deň nespomína. To isté platí aj v prípade tvrdení vychádzajúcich zo skutočnosti, že Degussa vo svojej odpovedi na oznámenie
o výhradách opravila niektoré stránky svojich skorších vyhlásení. Okrem toho protisúťažnú povahu diskusií medzi dotknutými
podnikmi Degussa nespochybnila. Napokon, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že nie je podložené tvrdenie Komisie, že výmena sa
týkala takých informácií, „ako sú informácie uvedené… v odôvodnení č. 117“, treba pripomenúť, že samotné žalobkyne pripustili,
že Degussa a Atofina predstavili svoje nové štruktúry cien. Potom aj za predpokladu, že by sa výmena všetkých druhov informácií
uvedených v odôvodnení č. 117 napadnutého rozhodnutia nepreukázala, táto skutočnosť nemení záver, že v priebehu dotknutého
stretnutia k výmene dôležitých obchodných informácií došlo.
Po štvrté, pokiaľ ide o stretnutie z 21. augusta 2000 v Deidesheime, treba uviesť, že odôvodnenie č. 168 napadnutého rozhodnutia
obsahuje podrobný opis tohto stretnutia, ktorý sa hlavne opiera o rukou napísané poznámky z tohto stretnutia zástupcu Lucite,
ktoré sa našli v priestoroch Lucite pri kontrole a ktoré najmä spomínajú zvýšenie cien zamýšľané Barlo. Toto stretnutie vrátane
jeho protisúťažnej povahy potvrdila neskôr Lucite v rámci svojej žiadosti na základe oznámenia o spolupráci, ako aj Degussa
a Atofina. Barlo svoju účasť na danom stretnutí potvrdila, ako aj jeho zjavne protisúťažnú povahu, keď vyhlásila nasledujúce:
„Dňa 21. augusta 2000 sa konalo v Deidesheime štvrté stretnutie… a na programe stretnutia bol ,elektronický obchod‘, teda
téma, ktorá bola v danom období tiež premetom mnohých diskusií na stretnutiach CEFIC. Na stretnutie pozývala opäť Degussa.
Namiesto diskusie o elektronickom obchode však Degussa a Atofina zmenili program stretnutia a navrhli zvýšenie cien na november
2000. Po výmene detailných informácií o svojich cenách Degussa a Atofina oznámili svoj úmysel ceny v novembri 2000 zvýšiť.
Podľa informácií, ktoré majú [žalobkyne] k dispozícii, pán Bernard žiadne zvýšenie cien neakceptoval…“
Vzhľadom na tieto skutočnosti treba konštatovať, že tak zjavne protisúťažný charakter stretnutia, ako aj účasť Barlo na tomto
stretnutí boli z právneho hľadiska dostatočne preukázané.
Okrem toho žalobkyne v rámci tejto žaloby nespochybňujú opis uvedený v odôvodnení č. 168 napadnutého rozhodnutia, ale len
tvrdia, že Komisia nepreukázala, že prítomnosť Barlo na tomto stretnutí bola v rozpore s článkom 81 ES, lebo Barlo s návrhmi
Atofiny a Degussy nesúhlasila. Podľa žalobkýň teda bolo toto stretnutie pre spoločnosť Barlo „nečakaným“ „pokusom“ zapojiť
ju do kartelu. Žalobkyne tiež zdôrazňujú, že chýba dôkaz, že Barlo vykonala zvýšenie cien, ktoré sa rozhodlo na tomto stretnutí,
čo uznala aj Komisia, vzhľadom na to, že dátum tohto stretnutia korešponduje s ukončením jej účasti na porušení.
Táto argumentácia však neumožňuje spochybniť záver Komisie týkajúci sa porušenia článku 81 ES.
Tvrdenie, že Barlo so zvýšením cien nesúhlasila, je v rozpore s obsahom rukou písaných poznámok zástupcu Lucite, pričom Lucite,
Degussa a Atofina neskôr tento obsah potvrdili.
Ďalej aj za predpokladu, že Barlo so zvýšením cien výslovne nesúhlasila, aj tak sa zúčastnila na protisúťažnom stretnutí,
na ktorom sa diskutovalo a rozhodovalo o zvýšení cien a vymieňali sa citlivé obchodné informácie, a to bez toho, aby sa verejne
od obsahu tohto stretnutia dištancovala. Za takých podmienok je v súlade so zásadami stanovenými judikatúrou uvedenou v bode 49
vyššie preukázané porušenie pravidiel hospodárskej súťaže. Najmä nie je relevantná skutočnosť, že obsah stretnutia bol pre
Barlo „nečakaný“ a že uvedená spoločnosť výsledky stretnutia neuskutočnila.
Vyhlásenie Atofiny, že „cieľom stretnutia bola snaha o obnovenie dôvery medzi Degussou/Ato[finou]/Lucite/Barlo, aby mohli
byť zvýšené ceny“, navyše vôbec nedokazuje, že, ako tvrdia žalobkyne, stretnutie nebolo plánované ako stretnutie kartelu,
ale skôr potvrdzuje zjavne protisúťažnú povahu stretnutia, prítomnosť Barlo na tomto stretnutí, ako aj skutočnosť, že Barlo
bola do kartelu zapojená už pred konaním tohto stretnutia.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba dospieť k záveru, že Komisia sa správne domnievala, že účasť Barlo na štyroch stretnutiach
uvedených vyššie predstavovala porušenie článku 81 ES.
Tento záver nespochybňujú ani tvrdenia žalobkýň, že v predmetnej veci treba venovať „osobitnú pozornosť“ dôkaznému bremenu,
ktoré sa Komisia snažila obrátiť, vzhľadom na akvizíciu Barlo žalobkyňami štyri roky po ukončení porušenia a nemožnosti, ktorá
z toho pre žalobkyne vyplývala, predložiť ich vlastné dôkazy. Z vyššie uvedeného vyplýva, že porušenie článku 81 ES bolo podľa
ustálenej judikatúry v oblasti dokazovania preukázané.
Rovnako, keďže záver uvedený v bode 88 vyššie je založený na jednoznačných dôkazoch zhromaždených Komisiou, nemožno prijať
tvrdenia žalobkýň, ktoré majú v podstate za cieľ nahradiť vysvetlenie skutkového stavu, ktoré Komisia prijala, iným „prijateľným
vysvetlením“ (pozri v tomto zmysle rozsudok Coats Holdings a Coats/Komisia, už citovaný v bode 51 vyššie, body 72 a 74).
Preto táto výhrada musí byť zamietnutá.
–       O spochybňovanom stretnutí v Barcelone (Španielsko) z mája – júna 1999 (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia)
Na rozdiel od štyroch stretnutí, ktoré boli preskúmané vyššie, žalobkyne popierajú, že sa Barlo zúčastnila na akomkoľvek stretnutí
v máji alebo júni 1999, a okrem toho tvrdia, že Komisia jej konanie nepreukázala. Toto stretnutie má však pre žalobkyne „zásadný
význam“, lebo spája dve stretnutia z roku 1998 a dve stretnutia z roku 2000, na ktorých sa Barlo zúčastnila.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia znie:
„V máji alebo júni 1999 sa v hoteli v Barcelone konalo stretnutie medzi zástupcami Atofiny, ICI, Degussy, Barlo a Irpenu (miestneho
výrobcu). Predmetom tohto stretnutia bolo informovanie Irpenu o dohodách o cenách a jeho zapojenie do týchto dohôd. Rokovania
sa tiež týkali definície minimálnych cien vrátane cien za paletu. V diskusiách sa prerokúvali krajina po krajine a zákazník
po zákazníkovi a kalendár zvyšovania cien bol určený konkrétne pre každú krajinu.“
Podľa žalobkýň je nesporné, že Komisia o tomto stretnutí nemala nijaký listinný dôkaz, a to nielen pokiaľ ide o jeho protisúťažnú
povahu, ale ani o jeho samotnom konaní a osobách, ktoré sa na ňom zúčastnili. Komisia na podporu opisu uvedeného stretnutia
v napadnutom rozhodnutí len citovala vyhlásenie Atofiny uskutočnené v rámci jej žiadosti na základe oznámenia o spolupráci
a potvrdenie Degussy poskytnuté v jej odpovedi na oznámenie o výhradách.
Treba teda preskúmať, či tieto vyhlásenia umožňujú z právneho hľadiska dostatočným spôsobom preukázať účasť Barlo na údajnom
stretnutí.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že vyhlásenia urobené v rámci politiky zhovievavosti hrajú dôležitú úlohu. Tieto vyhlásenia
urobené v mene podnikov majú nezanedbateľnú dôkaznú hodnotu, keďže prinášajú značné právne a ekonomické riziká (pozri tiež
rozsudok Všeobecného súdu z 24. marca 2011, Aalberts Industries a i./Komisia, T‑385/06, Zb. s. II‑1223, bod 47). Z judikatúry
uvedenej v bodoch 53 a 55 vyššie však tiež vyplýva, že vyhlásenie obvinených podnikov v rámci žiadostí podaných na základe
oznámenia o spolupráci treba posudzovať opatrne a ak sú spochybnené, nemožno ich vo všeobecnosti bez potvrdenia prijať.
Okrem toho na účely preskúmania dôkaznej hodnoty vyhlásení podnikov, ktoré podali žiadosť na základe oznámenia o spolupráci,
Všeobecný súd zohľadní najmä význam zhodujúcich sa nepriamych dôkazov podporujúcich relevanciu týchto vyhlásení (rozsudky
JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 44 vyššie, bod 220, a Peróxidos Orgánicos/Komisia, už citovaný v bode 53
vyššie, bod 70). Relevantnosť vyhlásenia okrem toho prípadne ovplyvňuje požadovaný stupeň potvrdenia (pozri v tomto zmysle
rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 44 vyššie, bod 220).
Pokiaľ ide v predmetnej veci o vyhlásenie spoločnosti Atofina, ktoré je uvedené v jej žiadosti podanej na základe oznámenia
o spolupráci, žalobkyne tvrdia, že vzhľadom na to, že nie je dostatočne podrobné, nemá dôkaznú hodnotu.
V tejto súvislosti treba poukázať na to, že Atofina dané stretnutie zaradila do kontextu série stretnutí, ktoré sa konali
v období od leta 1997 do roku 1999 a ktoré sú opísané na jednej strane vyňatej z jej žiadosti na základe oznámenia o spolupráci,
ktorá je priložená k vyjadreniu k žalobe. Na začiatku strany Atofina uviedla pod názvom „Účastníci“ dotknuté podniky, konkrétne
Atoglas, Röhm, Degussa, Lucite (ICI), Repsol a Barlo, ako aj totožnosť ich zástupcov a najmä „W. [B.] + E. [S.] od roku 99“
v prípade Barlo. Potom Atofina opísala niekoľko stretnutí v Nemecku, kam spadajú aj dve stretnutia v Darmstadte v lete a na
jeseň roku 1998, vo Francúzsku a v Taliansku. Nakoniec Atofina uviedla na konci uvedenej strany toto:
„Máj/jún 99
Stretnutie v hoteli v centre Barcelony: tí istí účastníci plus Irpen (miestny výrobca) a prítomnosť zástupcov miestnych sietí.
Obsah rokovaní v Darmstadte a na miestnej úrovni:
Úrovne cien distribútorov (70 % trhu), definícia cieľov minimálnych cien pre spracovateľov, stanovenie minimálnych cien za
paletu.“
Je potrebné konštatovať, že na rozdiel od tvrdení žalobkýň toto vyhlásenie umožňovalo určiť tak účastníkov stretnutia, ako
jeho protisúťažný obsah. Údaj „tí istí účastníci plus Irpen“ treba chápať s ohľadom na uvedenie účastníkov na jednotlivých
stretnutiach, ktoré sa nachádza na začiatku strany vyhlásenia Atofiny, kde najmä uviedla „Barlo[:] W. [B.] + E. [S.] od roku
99“. Rovnako údaj „obsah rokovaní… na miestnej úrovni“ v kontexte tejto strany treba nevyhnutne chápať tak, že sa vzťahuje
k danému stretnutiu v Barcelone. Podľa názoru Atofiny tak obsah tohto stretnutia spočíval v stanovení „úrovní cien distribútorov“,
v „definícii cieľov minimálnych cien pre spracovateľov“ a v „stanovení minimálnych cien za paletu“. Okrem toho hoci tento
dokument nie je v odôvodnení č. 164 napadnutého rozhodnutia citovaný, zo spisu vyplýva, že spoločnosť Atofina neskôr v odpovedi
na žiadosť Komisie o informácie poskytla k spornému stretnutiu doplňujúce komentáre, pričom výslovne uviedla prítomnosť zástupcu
Barlo. Okrem toho Atofina pripojila, pokiaľ ide o protisúťažný obsah stretnutia, jedno dodatočné upozornenie, keď vyhlásila,
že jej „cieľom… bolo rozšíriť štruktúru sadzby do Španielska/Portugalska a presvedčiť miestnych výrobcov, aby sa k nej pripojili“.
Z toho jednoznačne podľa Atofiny vyplýva, že zástupca Barlo bol medzi účastníkmi predmetného stretnutia a že toto stretnutie
malo protisúťažnú povahu.
Rovnako však treba uviesť, že žalobkyňa oprávnene tvrdí, že vyhlásenie Atofiny mnoho upresnení v súvislosti s údajným stretnutím
v Barcelone neobsahuje. Neumožňuje tak určiť ani dátum, ani presné miesto stretnutia a ani otázky, o ktorých sa osobitne rokovalo.
Spresnenia k tomuto bodu uvedenému ako posledný boli pridané až neskôr (pozri bod 100 vyššie). Tento opis je v protiklade
s opisom ostatných stretnutí uvedených na danej strane, ktorý uvádza názvy hotelov, kde sa stretnutia konali, konkrétne otázky,
o ktorých sa rokovalo, a niekedy ďalšie spresnenia ako označenie podniku, ktorý platil náklady na hotel. Tak isto okrem uvedenia
zástupcu Barlo medzi účastníkmi stretnutia neobsahuje vyhlásenie Atofiny o ňom žiadnu konkrétnu informáciu.
Okrem toho treba konštatovať, že relevantnosť vyhlásení Atofiny možno relativizovať s ohľadom na to, ako Komisia posúdila
ostatné stretnutia, ktoré Atofina uviedla. Je potrebné uviesť, že pokiaľ ide o osem ďalších stretnutí, ktoré boli súčasťou
série stretnutí uvedenej vo vyhlásení Atofiny [stretnutia v septembri 1997 v Dernbachu, v apríli 1998 v Dernbachu, v júni
1998 v Idsteine (Nemecko), na jar 1998 v Paríži (Francúzsko), v priebehu leta 1998 v Darmstadte, na jeseň 1998 v Darmstadte
a dve stretnutia v Miláne (Taliansko) alebo v blízkosti Milána v roku 1999], len dve z nich, na ktorých Barlo pripustila svoju
účasť, a to stretnutie v Dernbachu v apríli 1998 a stretnutie v Darmstadte v júni 1998, boli v napadnutom rozhodnutí uplatnené
proti žalobkyniam. Pritom je pripomenuté, že podľa vyhlásenia Atofiny sa „účastníci“ uvedení na začiatku strany vrátane Barlo
na všetkých stretnutiach zo série stretnutí zúčastnili.
Za týchto podmienok treba pri neexistencii akýchkoľvek listinných dôkazov týkajúcich sa sporného stretnutia preskúmať obzvlášť
pozorne potvrdenie Degussy týkajúce sa prítomnosti Barlo na spornom stretnutí.
Na úvod treba konštatovať, že relevantnosť potvrdenia Degussy je obmedzená vzhľadom na jeho znenie a okolnosti, za ktorých
k nemu došlo.
Degussa totiž úplne všeobecne potvrdila „konanie, obsah a účastníkov“ stretnutia a neuviedla žiadnu konkrétnu informáciu o Barlo.
Jediné spresnenie obsiahnuté v tomto vyhlásení sa vzťahuje k predmetu tohto stretnutia (pripojenie Irpenu k dohodám) a osobitne
sa netýka Barlo. Vo zvyšnej časti vyhlásenia Degussa výslovne uviedla, že na detaily sa už nepamätá a najmä, že nemôže uviesť
dátum stretnutia, pričom potvrdenie o nákladoch na cestu pána F. za toto obdobie chýba.
Treba teda konštatovať, že stupeň potvrdenia tohto vyhlásenia, pokiaľ ide o prítomnosť Barlo na spornom stretnutí, je relatívne
nízky.
Ďalej, pokiaľ ide o tvrdenia žalobkýň vychádzajúce z toho, že uvedené potvrdenie bolo predložené vo veľmi pokročilom štádiu
konania, a to v odpovedi na oznámenie o výhradách, treba uviesť, že táto okolnosť sama osebe neumožňuje poprieť celú dôkaznú
hodnotu vyhlásenia Degussy, ktoré sa musí preskúmať s prihliadnutím na všetky relevantné okolnosti predmetnej veci.
Takéto vyhlásenie má však menšiu dôkaznú hodnotu, než keby bolo uskutočnené bezprostredne a nezávisle od vyhlásenia Atofiny.
Predovšetkým, ak bol podnik, ktorý podal žiadosť o oslobodenie, oboznámený s informáciami, ktoré Komisia v rámci vyšetrovania
zhromaždila, potom sa vnútorná logika konania upraveného oznámením o spolupráci, podľa ktorej by akýkoľvek pokus uviesť Komisiu
do omylu mohol viesť k spochybneniu úprimnosti, ako aj úplnosti spolupráce podniku (pozri bod 53 vyššie), uplatní v rovnakej
miere len v prípade spontánneho vyhlásenia bez znalosti výhrad, ktoré Komisia prijala. Ani úvahy, že vyhlásenia na základe
oznámenia o spolupráci sú v rozpore so záujmami toho, kto ich robí, a v zásade sa musia považovať za zvlášť spoľahlivé dôkazné
prostriedky (pozri bod 54 vyššie), nemožno v prípade odpovede na oznámenie o výhradách takého podniku, akým je Degussa, ktorý
podal žiadosť o oslobodenie, uplatniť v plnom rozsahu.
Okrem toho, ak ide o úplne všeobecné potvrdenie o „konaní“, „obsahu“ a „účastníkoch“ jedného stretnutia, ako to je v predmetnej
veci, potom nemožno vylúčiť, že rozsah takéhoto potvrdenia bol obsahom oznámenia o výhradách ovplyvnený. Túto úvahu dokladá
posúdenie dvoch stretnutí v Miláne alebo v blízkosti Milána, ktoré sa podľa vyhlásenia Atofiny konali v roku 1999. Komisia
vo svojej odpovedi na otázku Všeobecného súdu vysvetlila, že „keďže druhá žiadosť o zhovievavosť, teda žiadosť Degussy, výslovne
prítomnosť Barlo na daných stretnutiach nepotvrdzovala, Komisia [tieto] dve stretnutia, ktoré Atofina uviedla [vo svojom vyhlásení],
proti [žalobkyniam] neuplatnila“. Komisia okrem toho spresnila, že „ako je uvedené v bode 240 oznámenia o výhradách, Degussa
sa [v] bode 160 svojej odpovede na oznámenie o výhradách obmedzila len na pripomenutie prítomnosti spoločností Atofina, Degussa,
Lucite, Madreperla a Plastidit,“ Komisia pritom nevysvetlila, prečo sa v bode 240 oznámenia o výhradách rozhodla neuviesť
Barlo medzi účastníkmi dvoch stretnutí v Miláne alebo v blízkosti Milána, hoci v prípade sporného stretnutia v Barcelone to
urobila, a to v situácii, keď Atofina uviedla prítomnosť Barlo v oboch prípadoch rovnako („rovnakí účastníci a ďalej…“). Nemožno
teda vylúčiť, že pokiaľ ide o totožnosť účastníkov protisúťažných stretnutí, Degussa sa do určitej miery spoľahla na znenie
oznámenia o výhradách miesto toho, aby skutkový stav objektívne opísala.
Napokon treba pripomenúť, že žalobkyne dôrazne prítomnosť Barlo na spornom stretnutí spochybňujú, zatiaľ čo jej prítomnosť
výslovne pripúšťajú na všetkých ostatných stretnutiach, ktoré sú voči nim v napadnutom rozhodnutí uplatnené, a ďalej že napadnuté
rozhodnutie neuvádza žiadne ďalšie potvrdenie tohto stretnutia, ktorého sa podľa Atofiny zúčastnili tiež s ICI (teraz Lucite),
ako aj podniky „Repsol“ a „Irpen“, hoci ICI a Lucite tiež predložili žiadosti na základe oznámenia o spolupráci.
Vzhľadom na všetky skutočnosti analyzované vyššie a najmä na neschopnosť Komisie predložiť listinné dôkazy o danom stretnutí
alebo podrobnejšie vyhlásenie o prítomnosti Barlo na tomto stretnutí a so zreteľom na zásadu, že ak súd pochybuje, táto pochybnosť
sa musí uplatniť v prospech podniku, ktorý je adresátom rozhodnutia (pozri bod 58 vyššie), treba konštatovať, že stretnutie
v Barcelone uvedené v odôvodnení č. 164 napadnutého rozhodnutia nemôže byť voči žalobkyniam uplatnené.
V tejto súvislosti je určite potrebné zdôrazniť, že Komisia správne tvrdí, že hoci je na účel odôvodnenia pevného presvedčenia,
že k porušeniu došlo, povinná uviesť presné a zhodujúce sa dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudky Volkswagen/Komisia, už citovaný
v bode 43 vyššie, bod 43 a tam citovanú judikatúru, a Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 43 vyššie, bod 55), každý dôkaz
predložený Komisiou nemusí so zreteľom na každý bod porušenia nutne zodpovedať týmto kritériám, ale postačuje, ak súbor dôkazov,
o ktoré sa inštitúcia opiera, zodpovedá v celom posúdení tejto požiadavke (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia,
už citovaný v bode 44 vyššie, bod 180 a tam citovanú judikatúru) Rovnako Komisia správne trvá na tom, že dôkazy je potrebné
posudzovať ako celok s ohľadom na všetky relevantné skutkové okolnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. marca
1999, Thyssen Stahl/Komisia, T‑141/94, Zb. s. II‑347, bod 175).
Keďže však Komisia tvrdí, že stretnutie v Barcelone v máji – júni 1999 treba posudzovať v súvislosti s nepretržitou spoluprácou
medzi členmi kartelu, ktorá podľa Degussy začala v rokoch 1984 – 1985, treba pripomenúť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí
pripustila, že „účasť Barlo na karteli nebolo možné prirovnať k účasti väčšiny ostatných podnikov“ najmä vzhľadom na to, že
„odhalené protisúťažné kontakty skôr preuká[zali], že Barlo sa sporadicky zúčastnila stretnutí, ktoré spočívali len v informovaní
tohto podniku o dohodách alebo protisúťažných postupoch dohodnutých pre PMMA – pevné dosky“ (odôvodnenie č. 373 napadnutého
rozhodnutia). Komisia okrem toho tiež pripustila, že Barlo sa zúčastnila na porušení kratšie než ostatné podniky, a to od
30. apríla 1998 do 21. augusta 2000, zatiaľ čo samotné porušenie bolo preukázané na obdobie od 23. januára 1997 do 12. septembra
2002. Vzhľadom na tieto okolnosti je úplne pravdepodobné, že Barlo sa kartelu zúčastnila len na štyroch stretnutiach, ako
to pripustili aj žalobkyne. Ani celkové posúdenie súboru nepriamych dôkazov, ktoré Komisia voči žalobkyniam zhromaždila, ani
kontext veci teda neumožňujú zmeniť záver uvedený v bode 112 vyššie.
Z toho vyplýva, že uvedenú výhradu treba prijať.
–       O neexistencii iných kontaktov alebo výmen informácií, na ktorých sa Barlo zúčastnila
Žalobkyne spochybňujú presnosť tvrdení uvedených v odôvodnení č. 227 napadnutého rozhodnutia. Uvádzajú, že detailný opis stretnutí,
na ktorých sa Barlo zúčastnila, ukazuje, že uvedené stretnutia neslúžili na to, aby informovali Barlo o obsahu stretnutí,
na ktorých sa nezúčastnila. Ďalej žalobkyne zdôrazňujú, že napadnuté rozhodnutie nijako nenaznačuje, že by existovali ďalšie
kontakty alebo výmeny informácií, ktorých by sa Barlo zúčastnila, a na podporu takýchto kontaktov či výmen informácií nebol
predložený nijaký dôkaz.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že odôvodnenie č. 227 napadnutého rozhodnutia uvádza:
„… skutočnosť, že Barlo sa pravdepodobne nezúčastnila na všetkých stretnutiach venovaných produktu, na ktorý sa tento podnik
špecializuje (a to PMMA – pevné dosky) nemá na posúdenie jeho účasti na karteli žiaden vplyv, lebo sa zúčastnila stretnutí,
ktoré predchádzali a nasledovali po stretnutiach, na ktorých nebola prítomná, a mohla teda byť informovaná a pri určovaní
svojho obchodného správania na trhu informácie vymenené so súťažiteľmi zohľadniť…“
Je potrebné konštatovať, že argumentácia žalobkýň je založená na nesprávnom výklade tohto odôvodnenia. Komisia v ňom totiž
len odmieta tvrdenie, že žalobkyne nemožno vzhľadom na obmedzený počet stretnutí, na ktorých sa Barlo zúčastnila, považovať
za zodpovedné za jediné a nepretržité porušenie. Naopak, Komisia netvrdila, že Barlo bola o obsahu stretnutí, ktorých sa nezúčastnila,
skutočne informovaná, ani že existovali iné kontakty alebo výmeny informácií, ktoré by zahŕňali Barlo. Komisia len uviedla,
že existuje možnosť, že Barlo bola informovaná („mohla byť“), pričom táto možnosť ani nie je v žalobe napadnutá.
Argumentácia žalobkýň je teda neúčinná.
Okrem toho je medzi účastníkmi konania nesporné, že námietky Komisie voči žalobkyniam sú založené na účasti Barlo na piatich
protisúťažných stretnutiach o pevných doskách z PMMA, ktoré boli preskúmané vyššie.
Navyše v rozsahu, v akom žalobkyne spochybňujú svoju zodpovednosť za jediné porušenie, treba odkázať na preskúmanie druhej
časti prvého žalobného dôvodu uvedené ďalej.
Uvedenú výhradu treba preto zamietnuť.
–       Záver týkajúci sa prvej časti prvého žalobného dôvodu
Vzhľadom na vyššie uvedené treba prijať prvú časť prvého žalobného dôvodu, ktorý vychádza z nesprávneho posúdenia stretnutí
a iných kontaktov alebo výmen informácií zahŕňajúcich Barlo, pokiaľ ide o posúdenie údajnej účasti Barlo na stretnutí v máji
a júni v Barcelone, a vo zvyšnej časti ju treba zamietnuť. Prípadný vplyv tohto záveru na zákonnosť odôvodnenia napadnutého
rozhodnutia a na určenie výšky pokuty bude preskúmaný ďalej.
O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení účasti Barlo na „jedinom a spoločnom protisúťažnom
projekte“ týkajúcom sa troch výrobkov z PMMA
Žalobkyne tvrdia, že nie je správne, že sa Komisia v napadnutom rozhodnutí domnievala, že porušili článok 81 ES z dôvodu ich
pripojenia sa alebo prispenia k „jedinému a spoločnému protisúťažnému projektu“, ktorý sa týkal troch kategórií výrobkov,
a to formovacích zmesí z PMMA, tvrdých dosiek z PMMA a sanitárnych výrobkov z PMMA.
V tejto súvislosti je potrebné na úvod pripomenúť, že vzhľadom na povahu porušení pravidiel hospodárskej súťaže, ako aj na
povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú s nimi spojené, je zodpovednosť za spáchanie týchto porušení osobnej povahy (rozsudok
Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 78).
Ďalej treba uviesť, že dohody a zosúladené postupy, ktorých sa týka článok 81 ods. 1 ES, nevyhnutne vyplývajú z prispenia
viacerých podnikov, ktoré sú síce všetky spolupáchateľmi porušenia, ale ktorých účasť môže mať rôzne formy, predovšetkým v závislosti
od vlastností dotknutého trhu a postavenia každého z týchto podnikov na tomto trhu, sledovaných cieľov a zvolených alebo zamýšľaných
spôsobov vykonania. Samotná okolnosť, že každý podnik sa zúčastnil na porušení spôsobom, ktorý mu je vlastný, však nestačí
na vylúčenie jeho zodpovednosti za celé porušenie, vrátane zodpovednosti za správanie, ktorého sa fakticky dopustili iné zúčastnené
podniky, ale ktoré malo rovnaký cieľ alebo následok (rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, body 79
až 80).
Porušenie článku 81 ods. 1 ES môže vyplývať nielen z jednotlivého aktu, ale aj zo skupiny aktov alebo z pokračujúceho správania.
Proti tomuto výkladu nemožno namietať z dôvodu, že jedna alebo viaceré zložky tejto skupiny aktov alebo tohto pokračujúceho
správania by taktiež mohli samy osebe, zohľadňované jednotlivo, predstavovať porušenie uvedeného ustanovenia (pozri v tomto
zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 81). Pokiaľ rôzne činnosti zapadajú do „celkového
plánu“ vzhľadom na ich rovnaký cieľ skresľujúci hospodársku súťaž vnútri spoločného trhu, Komisia je oprávnená za tieto činnosti
vyvodzovať zodpovednosť v závislosti od účasti na porušení ako celku (pozri rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný
v bode 46 vyššie, bod 258 a tam citovanú judikatúru), aj keď sa preukáže, že dotknutý podnik sa priamo podieľal len na jednej
alebo viacerých podstatných zložkách porušenia (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2007, BASF a UCB/Komisia,
T‑101/05 a T‑111/05, Zb. s. II‑4949, bod 161 a tam citovanú judikatúru).
Podľa judikatúry Súdneho dvora s cieľom preukázať účasť podniku na takejto jedinej dohode musí Komisia preukázať, že dotknutý
podnik mal zámer vlastným správaním prispieť k splneniu spoločných cieľov sledovaných všetkými zúčastnenými a že vedel o skutočnom
správaní, ktoré plánovali alebo vykonali iné podniky pri výkone rovnakých zámerov, alebo ho mohol rozumne predvídať, a bol
pripravený znášať súvisiace riziko (rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 87, a Aalborg
Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 83).
Na záver treba zdôrazniť, že skutočnosť, že určitý podnik sa nezúčastnil na všetkých prvkoch, ktoré zakladajú kartel, alebo
že hral malú rolu v tých častiach, na ktorých sa zúčastnil, treba zohľadniť pri posúdení závažnosti porušenia a prípadne pri
určení výšky pokuty (rozsudky Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 90, a Aalborg Portland a i./Komisia,
už citovaný v bode 46 vyššie, bod 86).
V predmetnej veci treba najskôr uviesť, že výrok napadnutého rozhodnutia nespresňuje presný rozsah porušenia, za ktoré boli
jeho adresáti zodpovední, lebo článok 1 len uvádza „súbor dohôd a zosúladených postupov v odvetví metakrylátov“ bez toho,
aby osobitne uvádzal jednotlivé výrobky.
V tomto ohľade však treba pripomenúť, že je ustálenou judikatúrou, že výrok aktu nemožno oddeliť od jeho odôvodnenia a musí
sa vykladať, ak je to potrebné, tak, aby sa zohľadnili dôvody, ktoré viedli k jeho prijatiu (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa
zo 17. septembra 2007, Microsoft/Komisia, T‑201/04, Zb. s. II‑3601, bod 1258 a tam citovanú judikatúru).
Odôvodnenie č. 2 napadnutého rozhodnutia ale jasne uvádza, že jediné a nepretržité porušenie sa týka troch výrobkov z PMMA,
a znie:
„Adresáti tohto rozhodnutia sa podieľali na jedinom a nepretržitom porušení článku 81 [ES] a článku 53 [dohody o EHP] v odvetví
metakrylátového priemyslu, ktoré sa týkalo troch nasledujúcich výrobkov:
–        PMMA – formovacie zmesi,
–        PMMA – tvrdé dosky a
–        PMMA – sanitárne výrobky.“
Komisia okrem toho v odôvodneniach č. 222 až 226 napadnutého rozhodnutia uviedla dôvody, prečo sa domnievala, že predmetný
kartel mohol byť kvalifikovaný ako jediné a nepretržité porušenie, ktoré sa týkalo troch výrobkov uvedených vyššie. V tomto
kontexte Komisia pristupovala k osobitnému prípadu žalobkýň takto:
„Skutočnosť, že príslušné podniky sa nezúčastnili na všetkých prvkoch tvoriacich celkový kartel, ich nemôže zbaviť ich zodpovednosti
za porušenie článku 81 [ES]. V predmetnej veci skutočnosť, že Barlo na rozdiel od ostatných strán protisúťažných dohôd všetky
tri výrobky z PMMA nevyrába, nemení ani povahu, ani predmet uvedeného porušenia spočívajúceho v narušení bežného vývoja cien
všetkých týchto výrobkov. Zo skutočností uvedených v časti 3 [napadnutého rozhodnutia] jasne vyplýva, že všetky strany protisúťažných
dohôd k tomuto spoločnému protisúťažnému projektu pristúpili a v rámci svojich možností prispievali (teda podľa toho, či sa
špecializovali na jeden, alebo viaceré výrobky dotknuté týmito dohodami).“ (odôvodnenie č. 226 napadnutého rozhodnutia)
S ohľadom na tieto odôvodnenia napadnutého rozhodnutia je potrebné konštatovať, že pokiaľ ide o formovacie zmesi z PMMA, tvrdé
dosky z PMMA a sanitárne výrobky z PMMA, článok 1 tohto rozhodnutia považuje žalobkyne za zodpovedné za účasť na jedinom a nepretržitom
porušení.
Po druhé treba uviesť, že otázka predložená Všeobecnému súdu na posúdenie nie je otázkou existencie jediného porušenia, ktoré
sa týka troch dotknutých výrobkov, ale zodpovednosti žalobkýň za celý rozsah takéhoto porušenia. Žalobkyne až v replike uviedli
argumentáciu smerujúcu k spochybneniu samotnej existencie jediného porušenia. Túto argumentáciu treba považovať za nový žalobný
dôvod a podľa článku 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu zamietnuť ako neprípustnú. Okrem toho s ohľadom na všetky
nasledujúce úvahy ju nebude potrebné skúmať.
Treba teda preskúmať, či účasť žalobkýň na porušení bola na základe ich vlastného správania spôsobilá viesť k ich zodpovednosti
za celé porušenie, ku ktorému došlo počas trvania ich účasti.
V tejto súvislosti treba po prvé zamietnuť tvrdenie založené na skutočnosti, že Barlo nebola aktívna v odvetví jednej skupiny
výrobkov, a síce sanitárnych výrobkov z PMMA. V tomto ohľade stačí konštatovať, ako Všeobecný súd už rozhodol, že podnik môže
porušiť zákaz stanovený v článku 81 ods. 1 ES, ak má jeho správanie koordinované so správaním ostatných podnikov za cieľ obmedziť
hospodársku súťaž na konkrétnom relevantnom trhu vnútri spoločného trhu, pričom sa nevyhnutne nepredpokladá, že bude sám aktívny
na uvedenom relevantnom trhu (rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, AC‑Treuhand/Komisia, T‑99/04, Zb. s. II‑1501, a z 8. septembra
2010, Deltafina/Komisia, T‑29/05, Zb. s. II‑4077, bod 48). Preto len samotná skutočnosť, že spoločnosť Barlo nebola aktívna
v odvetví sanitárnych výrobkov z PMMA, nutne neznamená, že žalobkyne nebolo možné považovať za zodpovedné za spáchanie porušenia
týkajúceho sa tohto výrobku.
Po druhé skutočnosť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí „upustila od výhrad, ktoré boli v prípade PMMA – formovacích zmesí
voči [žalobkyniam] uplatnené“ (odôvodnenie č. 93 napadnutého rozhodnutia), tiež neznamená, že žalobkyne nemohli byť považované
za zodpovedné za jediné porušenie týkajúce sa najmä tohto výrobku.
Je pravda, že formulácia použitá Komisiou v odôvodnení č. 93 napadnutého rozhodnutia je nevhodná a mohla sa zdať v rozpore
so zodpovednosťou žalobkýň za takéto jediné porušenie uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia, ako bol vyložený so zreteľom
na odôvodnenia č. 2 a 226 tohto rozhodnutia (pozri body 130 až 134 vyššie). Vzhľadom na celé odôvodnenie napadnutého rozhodnutia
treba odôvodnenie č. 93 napadnutého rozhodnutia nutne chápať v tom zmysle, že podľa Komisie nebola priama účasť Barlo na časti
kartelu týkajúcej sa formovacích zmesí z PMMA preukázaná. Táto skutočnosť však sama osebe nevylučuje zodpovednosť žalobkýň
za jediné porušenie vzťahujúce sa k trom dotknutým výrobkom (potri bod 126 vyššie).
Po tretie skutočnosť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí, pokiaľ ide o žalobkyne, neuviedla, že päť stretnutí, ku ktorým došlo
v priebehu viac než dvoch rokov, z ktorých žiadne nebolo „vrcholovým stretnutím“, na ktorých boli uzatvorené „dohody o hlavnej
spolupráci“ (odôvodnenie č. 105 napadnutého rozhodnutia), tiež nestačia na vylúčenie ich zodpovednosti za jediné porušenie.
Z judikatúry vyplýva, že skutočnosť, že rôzne podniky zohrávali rozdielne úlohy v sledovaní spoločného cieľa, nevylučuje totožnosť
protisúťažného cieľa, a tým aj porušenia, za podmienky, že každý podnik na svojej vlastnej úrovni prispel k sledovaniu spoločného
cieľa (pozri rozsudok Všeobecného súdu z 28. apríla 2010, BST/Komisia, T‑452/05, Zb. s. II‑1373, bod 32 a tam citovanú judikatúru).
Okrem toho v rámci celkovej dohody vzťahujúcej sa na viacero rokov niekoľkomesačný nesúlad medzi prejavmi kartelu nemá veľký
význam. Naopak, rozhodujúca je skutočnosť, že jednotlivé úkony sú súčasťou spoločného plánu z dôvodu ich rovnakého cieľa (rozsudky
Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 260, a Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 43 vyššie, bod 483).
Po štvrté teda ostáva overiť s ohľadom na tvrdenia žalobkýň, či sú splnené podmienky stanovené judikatúrou uvedenou v bode 128
vyššie.
V tejto súvislosti Všeobecný súd spresnil, že podnik teda môže byť zodpovedný za celkový kartel dokonca aj vtedy, ak sa preukáže,
že sa priamo zúčastnil iba na jednej alebo viacerých častiach tvoriacich kartel, ak vedel alebo musel vedieť, že zosúladený
postup, na ktorom sa zúčastnil, predovšetkým prostredníctvom pravidelných stretnutí organizovaných počas niekoľkých rokov,
bol súčasťou celkového plánu určeného na narušenie normálneho fungovania hospodárskej súťaže, a ak sa tento plán vzťahoval
na všetky podstatné zložky kartelu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, Corus UK/Komisia, T‑48/00, Zb. s. II‑2325,
bod 176, a BST/Komisia, už citovaný v bode 141 vyššie, bod 32).
Preto len samotná zhoda cieľa dohody, na ktorej sa podnik zúčastnil, a cieľa celkovej kartelovej dohody nestačí na to, aby
sa tomuto podniku pripísala účasť na celkovej kartelovej dohode. Jeho účasť na dotknutej dohode môže byť totiž výrazom jeho
pristúpenia k tejto celkovej kartelovej dohode, len pokiaľ podnik, keď sa na tejto dohode zúčastňuje, vedel alebo musel vedieť,
že sa tým začlenil do celkovej kartelovej dohody (rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, Sigma Tecnologie/Komisia,
T‑28/99, Zb. s. II‑1845, bod 45, a Bolloré a i./Komisia, už citovaný v bode 54 vyššie, bod 209).
V tejto súvislosti treba najskôr uviesť, že Komisia nepreukázala a dokonca ani neuviedla, že Barlo vedela alebo mala vedieť,
že sa účasťou na kartelovej dohode, pokiaľ ide o pevné dosky z PMMA, začlenila do globálneho kartelu, ktorý sa týkal troch
výrobkov z PMMA.
Naopak, ako žalobkyne správne zdôrazňujú, sama Komisia v napadnutom rozhodnutí pripustila, že „Barlo nevedela alebo nemusela
nutne vedieť o globálnom projekte protisúťažných dohôd“ (odôvodnenie č. 335 napadnutého rozhodnutia).
Komisia takisto netvrdí, že Barlo vedela o faktickom zamýšľanom alebo realizovanom správaní iných podnikov sledujúcich tie
isté ciele alebo ho mohla rozumne predpokladať a bola pripravená prijať z toho vyplývajúce riziko. Komisia naopak vo vyjadrení
k žalobe tvrdí, že Barlo, „aspoň pokiaľ ide o PMMA – pevné dosky“, vedela o činnostiach svojich konkurentov smerujúcich k realizácii
tohto jediného cieľa.
Názor obhajovaný Komisiou je založený na jedinom tvrdení, že porušenie, ktoré spoločnosť Barlo mohla „subjektívne vnímať“
ako pokrývajúce len pevné dosky z PMMA, bolo v skutočnosti neoddeliteľnou súčasťou jediného rozsiahlejšieho porušenia, ktoré
pokrývalo všetky tri výrobky z PMMA. Z judikatúry uvedenej v bodoch 128, 143 a 144 vyššie však jasne vyplýva, že subjektívne
vnímanie porušenia predstavuje relevantnú skutočnosť, pokiaľ ide o článok 81 ods. 1 ES. V tejto súvislosti treba pripomenúť,
že toto ustanovenie sa uplatní len vtedy, keď existuje zhoda vôle medzi dotknutými stranami (pozri rozsudok Všeobecného súdu
z 19. mája 2010, IMI a i./Komisia, T‑18/05, Zb. s. II‑1769, bod 88 a tam citovanú judikatúru).
V tomto kontexte je potrebné spresniť, že samotná skutočnosť, že Barlo poznala a sledovala protisúťažné ciele v odvetví pevných
dosiek z PMMA, neumožňuje dospieť k záveru, že uvedená spoločnosť vedela o jednotnom cieli, ktorý sledoval jediný kartel v odvetví
metakrylátov. Bolo totiž rozhodnuté, že pojem jednotný cieľ nemožno vymedziť všeobecným odkazom na narušenie hospodárskej
súťaže na trhu s cholínchloridom, pretože ovplyvnenie hospodárskej súťaže, či už ako cieľ alebo následok, je spoločnou základnou
zložkou každého správania spadajúceho do pôsobnosti článku 81 ods. 1 ES. Takáto definícia pojmu jednotný cieľ môže pojem jediné
a pokračujúce porušenie pripraviť o časť zmyslu, keďže by mala za následok, že viaceré správania týkajúce sa určitého hospodárskeho
odvetvia, ktoré článok 81 ods. 1 ES zakazuje, by sa mali systematicky kvalifikovať ako podstatné zložky jediného porušenia
(rozsudky Všeobecného súdu BASF a UCB/Komisia, už citovaný v bode 127 vyššie, bod 180, a z 28. apríla 2010, Amann & Söhne
a Cousin Filterie/Komisia, T‑446/05, Zb. s. II‑1255, bod 92).
Názor Komisie by umožňoval pripísať podniku jediné porušenie z dôvodu samotného konštatovania objektívnych väzieb medzi uvedeným
porušením a dohodou, ktorej sa takýto podnik zúčastnil, pričom takýmito väzbami sú napríklad príslušnosť k rovnakému hospodárskemu
odvetviu, a to dokonca bez preukázania toho, že daný podnik o existencii takéhoto jediného porušenia vedel alebo že ho mohol
dôvodne predvídať, a že bol pripravený prijať z toho vyplývajúce riziko.
Je teda potrebné konštatovať, že Komisia nepreukázala, že účasť Barlo na porušení týkajúcom sa pevných dosiek z PMMA viedla
k zodpovednosti žalobkyne za celé jediné porušenie, a že druhá časť prvého žalobného dôvodu je teda dôvodná.
Preto treba zrušiť článok 1 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom konštatuje, že žalobkyne porušili článok 81 ods. 1 ES
a článok 53 dohody o EHP tým, že sa podieľali na viacerých dohodách a zosúladených postupoch, ktoré sa týkali nielen pevných
dosiek z PMMA, ale tiež formovacích zmesí z PMMA a sanitárnych výrobkov z PMMA.
Prípadný dosah tohto konštatovania na výšku pokuty uloženej žalobkyniam bude preskúmaný nižšie v rámci analýzy druhej časti
druhého žalobného dôvodu vychádzajúceho z nesprávneho posúdenia závažnosti porušenia.
O tretej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení účasti Barlo na nepretržitom porušení
Žalobkyne tvrdia, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala, že sa dopustili nepretržitého porušenia. Žalobkyne
zdôrazňujú, že napadnuté rozhodnutie je založené na prítomnosti Barlo na piatich stretnutiach, ku ktorým došlo v priebehu
viac než dvoch rokov, čo z praktického hľadiska vylučuje akúkoľvek formu nepretržitej účasti na karteli. Žalobkyne okrem toho
poznamenali, že bez ohľadu na údajné stretnutie v Barcelone v máji alebo júni 1999, ktorého konanie popierajú, spočíva napadnuté
rozhodnutie na štyroch stretnutiach, z ktorých prvé dve sa konali v prvom semestri roku 1998, zatiaľ čo dve ďalšie sa konali
v roku 2000, teda v rozmedzí, ktoré dosahuje až 20 mesiacov.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že dĺžka trvania porušenia je okrem toho základnou zložkou pojmu porušenie v zmysle článku 81
ods. 1 ES, ktorej dôkazné bremeno zaťažuje v prvom rade Komisiu. V tejto súvislosti sa podľa judikatúry požaduje, že ak neexistujú
dôkazy spôsobilé priamo preukázať dĺžku trvania porušenia, aby sa Komisia opierala prinajmenšom o dôkazy, ktoré sa vzťahujú
na skutočnosti dostatočne blízke z hľadiska času, aby bolo možné rozumne pripustiť, že toto porušenie trvalo neprerušene medzi
dvoma konkrétnymi dátumami (pozri rozsudok Všeobecného súdu z 9. júla 2009, Peugeot a Peugeot Nederland/Komisia, T‑450/05,
Zb. s. II‑2533, bod 220 a tam citovanú judikatúru).
Okrem toho bolo rozhodnuté, že skutočnosť, že samotný kartel trval nepretržite, totiž nevylučuje, že jeden alebo viacerí jeho
účastníci na určitý čas prerušili svoju účasť na ňom (rozsudok IMI a i./Komisia, Už citovaný v bode 148 vyššie, bod 83).
Názor Komisie, že nepretržitá povaha porušenia sa má analyzovať so zreteľom na neexistenciu dištancovania od kartelu a neobnovenie
skutočne samostatnej politiky a nie len na krátkodobé zdržanie sa účasti na aktivitách kartelu, je okrem toho relevantný len
za predpokladu, že Komisia unesie dôkazné bremeno, ktoré jej prináleží, teda predloží dôkazy, ktoré súvisia so skutočnosťami
dostatočne blízkymi z hľadiska času tak, aby bolo možné odôvodnene pripustiť, že toto porušenie trvalo neprerušene medzi dvoma
konkrétnymi dátumami (pozri rozsudok IMI a i./Komisia, už citovaný v bode 148 vyššie, bod 86 a tam citovanú judikatúru). Prijatie
názoru Komisie pri nedostatku takýchto dôkazov by viedlo v rozpore so zásadami pripomenutými v bodoch 43 a 155 vyššie k preneseniu
dôkazného bremena, pokiaľ ide o trvanie porušenia, na žalobkyne.
V predmetnej veci teda treba preskúmať, či Komisia podľa svojho tvrdenia predložila dôkazy, ktoré súvisia so skutočnosťami
dostatočne blízkymi z hľadiska času.
V tejto súvislosti treba ešte uviesť, že ak aj obdobie medzi dvoma prejavmi určitého protisúťažného správania predstavuje
relevantné kritérium na stanovenie pokračujúcej povahy porušenia, nič to nemení na tom, že otázku, či uvedené obdobie je,
alebo nie je dostatočne dlhé na to, aby mohlo predstavovať prerušenie porušenia, nemožno preskúmať abstraktne. Práve naopak,
treba ju preskúmať v kontexte fungovania daného kartelu (rozsudok IMI a i./Komisia, už citovaný v bode 148 vyššie, bod 89),
prípadne vrátane osobitných podmienok účasti dotknutého podniku na tomto karteli.
S ohľadom na posúdenie prvej časti prvého dôvodu treba konštatovať, že výhrady Komisie voči žalobkyniam spočívajú na prítomnosti
Barlo na týchto štyroch stretnutiach: stretnutie z apríla 1998 v Dernbachu (odôvodnenie č. 151 napadnutého rozhodnutia), stretnutie
z 29. júna 1998 v Darmstadte (odôvodnenie č. 155 napadnutého rozhodnutia), stretnutie z 24. februára 2000 v Heidelbergu (odôvodnenie
č. 167 napadnutého rozhodnutia) a stretnutie z 21. augusta 2000 v Deidesheime (odôvodnenie č. 168 napadnutého rozhodnutia).
Po prvé treba konštatovať, že stretnutia v Dernbachu a v Darmstadte a stretnutie v Heidelbergu a Deidesheime oddeľovalo len
pár mesiacov. Tieto intervaly však nie sú v kontexte fungovania kartelu dostatočne dlhé na to, aby bolo možné konštatovať
prerušenie účasti Barlo na karteli. Okrem toho žalobkyne netvrdia opak.
Po druhé treba určiť, či Komisia preukázala nepretržitú účasť Barlo na karteli medzi stretnutím z 29. júna 1998 v Darmstadte
(odôvodnenie č. 155 napadnutého rozhodnutia) a stretnutím z 24. februára 2000 v Heidelbergu (odôvodnenie č. 167 napadnutého
rozhodnutia).
V tejto súvislosti treba uviesť, že z odôvodnenia č. 155 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že na stretnutí z 29. júna 1998
v Darmstadte sa účastníci dohodli na zvýšení cien na október 1998. Hoci je v tomto bode uvedené, že spoločnosť Barlo netvrdila,
že svoju cenovú politiku zmení, a napriek tomu, že spoločnosť Barlo nie je uvedená v odôvodnení č. 157 napadnutého rozhodnutia
medzi podnikmi, ktoré skutočne v priebehu stretnutia z 29. júna 1998 v Darmstadte dohodu uzatvorili, nemení to nič na tom,
že Barlo mohla prevziať časť informácií vzťahujúcich sa k zvýšeniu cien na október 1998 a následne svoje obchodné správanie
prispôsobiť. Treba teda konštatovať, že Barlo sa podieľala na karteli až do konca októbra 1998 nepretržitým spôsobom.
Ďalej treba konštatovať, že napadnuté rozhodnutie uvádza v tomto období, pokiaľ ide o pevné dosky z PMMA, desať stretnutí,
ktoré sa konali po stretnutí v Darmstadte, prinajmenšom od polovice roku 1999 celkom pravidelne (ide o stretnutia z 18. augusta,
11. septembra a 10. decembra 1998, stretnutia konané 20. januára, 4. a 19. marca a 5. mája 1999 a ďalej stretnutia v máji
a júni 1999, ako aj dodatočné dve stretnutia bez presného dátumu, ktoré sa konali v Taliansku v roku 1999; odôvodnenie č. 157
a nasl. napadnutého rozhodnutia). Podľa napadnutého rozhodnutia sa účastníci v priebehu týchto stretnutí zhodli na zvýšení
cien a presunutí nákladov na poskytovanie služieb na zákazníkov a vymenili si informácie o trhu. Okrem toho odôvodnenie č. 166
napadnutého rozhodnutia uvádza zvýšenie cien, ktoré bolo oznámené 1. novembra 1999 a vykonané v januári 2000 (odôvodnenie
č. 166 napadnutého rozhodnutia).
Z týchto úvah vyplýva, že obdobie, v ktorom neexistovali tajné kontakty alebo prejavy zo strany Barlo, trvalo skoro šestnásť
mesiacov (od konca októbra 1998 do 24. februára 2000), a ďalej že toto obdobie značne prekročilo intervaly, v ktorých podniky,
ktoré boli členmi kartelu, prejavovali svoju vôľu obmedziť hospodársku súťaž. Treba teda konštatovať, že trvalá účasť Barlo
na karteli nie je pre toto obdobie preukázaná.
Okrem toho, hoci podľa napadnutého rozhodnutia sa účasť Barlo na karteli v každom prípade obmedzila na „sporadickú účasť na
stretnutiach“, ktorá spočívala výhradne v „informovaní sa o protisúťažných dohodách alebo postupoch, na ktorých sa účastníci
v prípade PMMA – pevných dosiek zhodli“ (odôvodnenie č. 373 napadnutého rozhodnutia), táto úvaha neumožňuje vyvrátiť tvrdenie,
pokiaľ ide o účasť Barlo na porušení v priebehu obdobia uvedeného vyššie.
Napadnuté rozhodnutie teda treba zrušiť v rozsahu, v akom považuje žalobkyne za zodpovedné za ich účasť na karteli v období
od 1. novembra 1998 do 23. februára 2000. Prípadný vplyv tohto záveru na stanovenie výšky pokuty bude preskúmaný nižšie.

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003, usmernení a zásady proporcionality
Žalobkyne tvrdia, že aj za predpokladu, že by boli uznané vinnými za porušenie článku 81 ES, pokuta, ktorá im bola uložená,
nie je v súlade s pravidlami stanovenými v článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 a s usmerneniami a porušuje zásadu proporcionality.
O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení trvania údajného porušenia
Žalobkyne tvrdia, že trvanie ich účasti na porušení stanovené v napadnutom rozhodnutí na dva roky a tri mesiace je nesprávne,
lebo Komisia nesprávne určila dni 30. apríla 1998 a 21. augusta 2000 ako dátumy začiatku a konca ich účasti na porušení, a najmä
preto, lebo napadnuté rozhodnutie neobsahuje dostatok dôkazov na podporu tvrdenia, že porušenie bolo počas tohto obdobia jediné
a nepretržité.
V tomto ohľade treba zamietnuť kritiku žalobkýň týkajúcu sa dátumov, ktoré Komisia v prípade začiatku a konca ich účasti na
porušení stanovila, ako nedôvodné.
Ako vyplýva ďalej z vyššie uvedeného, účasť Barlo na protisúťažnom stretnutí z apríla 1998 v Dernbachu bola preukázaná z právneho
hľadiska dostatočným spôsobom. Okrem toho skutočnosť, že Komisia nemohla stanoviť presný dátum tohto stretnutia, nie je relevantná,
pokiaľ ide o výšku pokuty uloženej žalobkyniam, lebo pol prijatý dátum (30. apríl 1998), ktorý je pre žalobkyne priaznivejší.
Ďalej, pokiaľ ide o dátum ukončenia účasti žalobkýň na porušení (21. august 2000), z uvedeného vyplýva, že Barlo sa v tento
deň zúčastnila protisúťažného stretnutia, od ktorého sa nedištancovala. Za týchto podmienok je tvrdenie, že Barlo so zvýšením
cien nesúhlasila, irelevantné. To isté platí v prípade tvrdenia vychádzajúceho zo skutočnosti, že Komisia po tomto stretnutí
existenciu protiprávneho správania Barlo nepreukázala.
Po druhé treba pripomenúť, ako bolo rozhodnuté v rámci preskúmania tretej časti prvého žalobného dôvodu, že účasť žalobkýň
na karteli v období od 1. novembra 1998 do 23. februára 2000 nebola preukázaná a napadnuté rozhodnutie treba zrušiť v rozsahu,
v akom v ňom Komisia konštatovala ich zodpovednosť za toto obdobie. Je teda potrebné tiež dospieť k záveru, že Komisia nesprávne
v rámci výpočtu pokuty takéto obdobie zohľadnila na účely určenia trvania ich účasti na porušení.
Ďalej treba zamietnuť názor Komisie, že prerušenie účasti na karteli musí viesť k dvom pokutám, ktorých celková výška je dokonca
vyššia. Hoci účasť žalobkýň na porušení bola prerušená, z uvedeného vyplýva, že sa zúčastnili jedného a toho istého porušenia.
Výška pokuty teda musí byť určená najmä podľa závažnosti tohto porušenia a nie na základe dvoch oddelených porušení. Závažnosť
porušenia posúdená najmä podľa jeho povahy a geografického rozsahu ostáva navzdory prerušenia účasti žalobkýň na tomto porušení
nezmenená.
Je teda potrebné v rámci neobmedzenej právomoci Všeobecného súdu prepočítať výšku pokuty, ktorá bola žalobkyniam uložená,
a to s ohľadom na trvanie ich skutočnej účasti na porušení (pozri v tomto zmysle rozsudok IMI a i./Komisia, už citovaný v bode 148
vyššie, body 96, 97 a 190).
S ohľadom na uvedené dosahuje trvanie tejto účasti na porušení 11 mesiacov a 28 dní. Podľa metódy stanovovania pokút uvedenej
v usmerneniach a uplatnenej Komisiou v napadnutom rozhodnutí predstavuje takáto účasť krátkodobé porušenie, pre ktoré v zásade
žiadne zvýšenie stanovené nie je (bod 1 B usmernení). Ustanovenie uvedené ako posledné však nezakotvuje kogentné pravidlo
a v každom prípade toto pravidlo nemôže Všeobecný súd zaväzovať v rámci jeho neobmedzenej právomoci.
Pritom s ohľadom na okolnosti veci a najmä na nevyhnutne približnú povahu trvania uvedenú v predchádzajúcom bode spôsobenú
tým, že zohľadňuje 30. október 1998 ako koniec prvého obdobia účasti žalobkýň na karteli, ako aj s ohľadom na skutočnosť,
že táto účasť bola neskôr obnovená, sa Všeobecný súd domnieva, že zvýšenie východiskovej sumy pokuty o 10 % primerane odráža
trvanie tejto účasti na porušení.
Výšku pokuty treba teda znížiť tým, že zvýšenie východiskovej sumy pokuty o 20 %, ktoré Komisia uplatnila v odôvodnení č. 353
napadnutého rozhodnutia, nahradí zvýšením o 10 %, a prvú časť druhého žalobného dôvodu treba vo zvyšnej časti zamietnuť.
O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení závažnosti údajného porušenia
Žalobkyne tvrdia, že ak ide podľa ustálenej judikatúry o určenie závažnosti porušenia, je potrebné určiť osobnú zodpovednosť
daných podnikov a závažnosť týkajúcu sa účasti každého z nich. Žalobkyne sa domnievajú, že Komisia v napadnutom rozhodnutí
buď takéto osobné preskúmanie nevykonala, alebo ho vykonala nesprávne. Východisková suma pokuty (15 miliónov eur) je preto
neodôvodnená.
V tomto ohľade treba na úvod pripomenúť, že pokiaľ sa porušenia dopustili viaceré podniky, Komisia musí skúmať závažnosť účasti
na ňom každého z nich (pozri rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 153 a tam citovanú judikatúru),
aby bolo možné určiť, či v ich prípade existujú priťažujúce alebo poľahčujúce okolnosti (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. októbra
2008, Carbone‑Lorraine/Komisia, T‑73/04, Zb. s. II‑2661, bod 190).
Tento záver predstavuje logický dôsledok zásady individuálnosti trestov a sankcií, podľa ktorej môže byť podnik sankcionovaný
len za skutky, ktoré sa mu osobne vytýkajú, a ktorá je uplatniteľná v každom správnom konaní, ktoré môže viesť k sankciám
podľa pravidiel hospodárskej súťaže Únie (rozsudok Súdu prvého stupňa 9. júla 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels
Midland Ingredients/Komisia, T‑224/00, Zb. s. II‑2597, bod 261).
Pokiaľ ide o uplatnenie usmernení, treba pripomenúť, že metóda, ktorú na stanovovanie výšky pokuty uvádzajú, sa riadi podľa
pravidiel založených na stanovení základnej čiastky podľa závažnosti a dĺžky trvania porušovania, ktorá sa bude zvyšovať s ohľadom
na priťažujúce okolnosti alebo znižovať s ohľadom na poľahčujúce okolnosti.
Z judikatúry tak vyplýva, že v rámci uplatňovania usmernení treba rozlišovať medzi posudzovaním závažnosti porušenia, ktoré
slúži na stanovenie východiskovej sumy pokuty, a posudzovaním závažnosti vo vzťahu k účasti každého z dotknutých podnikov
na porušovaní, ktorá má byť posudzovaná v rámci prípadného uplatňovania priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností (rozsudok
Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode 180 vyššie, bod 100; pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 9. júla
2003, Cheil Jedang/Komisia, T‑220/00, Zb. s. II‑2473, bod 189, a z 30. apríla 2009, CD‑Contact Data/Komisia, T‑18/03, Zb.
s. II‑1021, bod 95).
Treba tiež pripomenúť, že body 2 a 3 usmernení stanovujú upravenie základnej sumy pokuty v závislosti od určitých priťažujúcich
a poľahčujúcich okolností, ktoré sa týkajú jednotlivých dotknutých podnikov. Najmä bod 3 usmernení s názvom „Poľahčujúce okolnosti“
uvádza demonštratívny zoznam okolností, ktoré môžu viesť k zníženiu základnej sumy pokuty. V ňom sa uvádza výlučne pasívna
úloha podniku, faktické neuplatňovanie dohôd, ukončenie porušovania, len čo zasiahne Komisia, existencia primeraných pochybností
podniku o tom, či postihované správanie predstavuje porušenie, skutočnosť, že k porušeniu došlo z nedbanlivosti, ako aj efektívna
spolupráca podniku v konaní mimo rámca oznámenia o spolupráci.
Naproti tomu v kontexte stanovovania východiskovej sumy pokuty Komisia nie je povinná účinky správania podniku osobitne posúdiť.
Podľa ustálenej judikatúry sa na stanovenie všeobecnej úrovne pokút nezohľadňujú následky vyplývajúce zo skutočného správania,
o ktorom podnik tvrdí, že si ho osvojil, ale následky vyplývajúce z celkového porušovania, na ktorom sa podieľal (rozsudky
Súdneho dvora Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 152, a z 12. novembra 2009, Carbone-Lorraine/Komisia,
C‑554/08 P, Zb. s. II‑189*, body 21 a 24).
V predmetnej veci žalobkyne po prvé Komisii v podstate vytýkajú, že v rámci posúdenia závažnosti porušenia neanalyzovala ich
vlastné správanie. Zdôrazňujú, že Komisia sa vo svojej kvalifikácii porušenia ako „veľmi závažné“ uvedenej v odôvodneniach
č. 319 až 331 napadnutého rozhodnutia zamerala na kartel sám osebe, bez toho, aby sa sústredila na individuálne správanie
jednotlivých súťažiteľov, najmä Barlo. Žalobkyne sa však domnievajú, že najmä s ohľadom na základné charakteristiky porušenia,
ktoré boli analyzované v odôvodnení č. 320 napadnutého rozhodnutia, nemožno kvalifikovať správanie Barlo ako „veľmi závažné“.
Ako vyplýva z uvedeného vyššie, v tomto ohľade treba uviesť, že v rámci uplatnenia usmernení sa majú skutočnosti týkajúce
sa vlastného správania podniku prípadne zohľadniť v štádiu posúdenia priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností (body 2 a 3
usmernení), na účely prispôsobenia úrovne základnej sumy pokuty stanovenej najmä v závislosti na závažnosti porušenia, ktorého
sa podnik zúčastnil. Tvrdenie, že Komisia mala v tomto štádiu stanovovania výšky pokuty analyzovať osobitne individuálne správanie
žalobkýň, teda treba zamietnuť.
Žalobkyne napokon v skutočnosti nepopierajú samotnú závažnosť porušenia stanovenú Komisiou. Aj keď tvrdia, že Komisia nevykonala
žiadnu analýzu dotknutého geografického trhu, nepredkladajú žiadnu informáciu, aby dôvodnosť záveru Komisie, že trh pokrýval
celé územie EHP, popreli.
V každom prípade, ako Súdny dvor už rozhodol, z usmernení vyplýva, že pokiaľ ide o horizontálne kartely v oblasti cien alebo
rozdelenia trhu, z usmernení tiež vyplýva, že tieto kartely môžu byť kvalifikované ako veľmi závažné porušenia výlučne na
základe ich samotnej povahy, a to bez toho, aby bola Komisia povinná preukázať konkrétny dopad porušenia na trh (rozsudky
Súdneho dvora z 3. septembra 2009, Prym a Prym Consumer/Komisia, C‑534/07 P, Zb. s. I‑7415, bod 75, a z 24. septembra 2009,
Erste Group Bank a i./Komisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P a C‑137/07 P, Zb. s. I‑8681, bod 103). Takéto kartely si
totiž už z dôvodu svojej povahy zaslúžia uloženie najprísnejších pokút. Ich prípadný konkrétny dopad na trh, najmä otázka,
nakoľko obmedzenie hospodárskej súťaže viedlo k vyššej cene na trhu, než aká by prevládala, pokiaľ by kartel neexistoval,
nie je rozhodujúcim kritériom na určenie úrovne pokút (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. mája 2009, KME Nemecko a i./Komisia,
T‑127/04, Zb. s. II‑1167, bod 64). Tvrdenia žalobkýň, že ich správanie nemalo na trh žiaden vplyv, neumožňuje v žiadnom prípade
spochybniť kvalifikáciu porušenia ako „veľmi závažné“.
Treba teda konštatovať, že Komisia bola oprávnená dospieť v odôvodnení č. 331 napadnutého rozhodnutia k záveru, že predmetný
kartel predstavoval „veľmi závažné“ porušenie s ohľadom na jeho samotnú povahu a skutočnosť, že pokrýval celé územie EHP.
Po druhé žalobkyne napádajú posúdenie Komisie uvedené v odôvodneniach č. 332 až 336 napadnutého rozhodnutia, ktoré vykonala
na základe „rozdielneho zaobchádzania“ a ktoré ju viedlo k tomu, že im priznala zníženie výšky pokuty o 25 %.
Žalobkyňa tvrdí, že výška pokuty pred uplatnením zníženia o 25 % žiadne rozdielne zaobchádzanie nereflektuje, lebo je len
výsledkom uplatnenia toho istého „matematického vzorca“ na všetky dotknuté podniky. Žalobkyne sa domnievajú, že Komisia na
účely určenia východiskovej sumy pokuty použila percentuálnu sadzbu okolo 30 % z obratu, ktorý dotknuté podniky dosiahli z predaja
výrobkov z PMMA v EHP (odôvodnenie č. 334 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že šiesty odsek bodu 1 A usmernení stanovuje možnosť rozlíšiť východiskové sumy pokuty,
ktoré sa majú uplatniť na podniky zapojené do rovnakého porušenia, „aby bola zohľadnená špecifická záťaž, a teda aj reálny
dosah porušovania pravidiel každého podniku v hospodárskej súťaži, predovšetkým tam, kde je značná disparita medzi veľkosťou
podnikov, ktoré sa dopúšťajú tých istých priestupkov“. Komisia takto postupovala v odôvodnení č. 332 a nasl. napadnutého rozhodnutia.
Oznámila, že „stupnice pokút, ktoré je možné uložiť, umožň[ovali] uplatniť na podniky rozdielne zaobchádzanie tak, že bola
zohľadnená skutočná ekonomická schopnosť podnikov, ktoré sa zúčastnili porušenia, významne narušiť hospodársku súťaž“ a že
„[je] to primerané, ak existujú, ako to je v predmetnej veci, veľké rozdiely v obratoch, ktoré majú podniky, ktoré sa dopúšťajú
porušenia, z výrobkov, na ktoré sa vzťahuje kartel“ (odôvodnenie č. 332 napadnutého rozhodnutia). Treba tiež uviesť, že z napadnutého
rozhodnutia nevyplýva, že Komisia použila „matematický vzorec“, ako tvrdia žalobkyne, avšak z napadnutého rozhodnutia jasne
vyplýva, že na účely stanovenia východiskovej sumy pokuty Komisia uplatnila na všetky dotknuté podniky rovnaké kritérium,
a síce kritérium „relatívneho významu v obrate, ktorý dotknuté podniky dosiahli z predaja výrobkov z PMMA, pre ktoré sa zúčastnili
kartelu“ (odôvodnenie č. 333 napadnutého rozhodnutia).
Tento postup však nemožno kritizovať. Naopak, uvedený postup umožňuje nediskriminačným spôsobom zohľadniť objektívne rozdiely
medzi jednotlivými účastníkmi kartelu s cieľom určiť sumy pokuty podľa skutočnej ekonomickej schopnosti podnikov, ktoré sa
zúčastnili porušenia, významne narušiť hospodársku súťaž. Keďže výsledkom tohto prístupu sú rôzne východiskové sumy pokuty,
treba konštatovať, že na rozdiel od tvrdení žalobkýň Komisia uplatnila skutočné „rozdielne zaobchádzanie“ v zmysle usmernení.
Okrem toho treba zdôrazniť, že kritérium prijaté Komisiou tiež zohľadňuje skutočnosť, že priama účasť žalobkýň na karteli
bola preukázaná, len pokiaľ ide o pevné dosky z PMMA. Komisia jasne vyhlásila, že „[v] prípade Barlo šlo len o PMMA – pevné
dosky“ (odôvodnenie č. 333 napadnutého rozhodnutia), a zohľadnila teda obrat dosiahnutý, pokiaľ ide o tento výrobok, v EHP
za rok 2000. Zo spisu pritom vyplýva, že žalobkyne boli aktívne tiež v odvetví formovacej zmesi PMMA. V dôsledku toho dôvodnosť
druhej časti prvého žalobného dôvodu (pozri najmä bod 152 vyššie) nemá vplyv na posúdenie Komisie, pokiaľ ide o túto otázku.
Ďalej žalobkyne tvrdia, že zníženie výšky pokuty o 25 % uplatnené v odôvodnení č. 335 napadnutého rozhodnutia nebolo dostatočne
odôvodnené a že je nedostatočné. Žalobkyne sa domnievajú, že uvedené zníženie malo zohľadniť skutočnosť, že neboli zodpovedné
za celý kartel, a nie len ich neznalosť v tomto smere, pričom boli považované za zodpovedné za celé jediné porušenie. Žalobkyne
sa teda domnievajú, že zníženie, ktoré by odrážalo rozdelenie MMA medzi jednotlivé kategórie dotknutých výrobkov, by bolo
„úplné minimum“. Žalobkyne pripomínajú, že podľa odôvodnenia č. 5 napadnutého rozhodnutia bolo toto rozdelenie nasledujúce:
49 %, pokiaľ ide o pevné dosky, 36 %, pokiaľ ide o formovacie zmesi, a 15 %, pokiaľ ide o sanitárne výrobky.
V tomto smere treba konštatovať, že žalobkyne správne tvrdia, že skutočnosť, že neboli zodpovedné za celý kartel, ako vyplýva
z preskúmania druhej časti prvého žalobného dôvodu, mala byť zohľadnená v rámci stanovenia východiskovej sumy pokuty.
Z vyššie uvedeného teda vyplýva, že žalobkyniam mohla byť na rozdiel od ostatných adresátov napadnutého rozhodnutia pripísaná
len časť kartelu, a to časť týkajúca sa pevných dosiek z PMMA. Preto bolo porušenie pravidiel práva hospodárskej súťaže nevyhnutne
menej závažné než to, ktoré je pripísané porušiteľom, ktorí sa zúčastnili na všetkých častiach porušenia a ktorí k účinnosti
a závažnosti tohto kartelu prispeli väčšmi než porušiteľ, ktorý bol zapojený len do jednej časti tohto kartelu (pozri v tomto
zmysle rozsudok IMI a i./Komisia, už citovaný v bode 148 vyššie, body 162 a 164).
Podniku však nemôže byť uložená pokuta, ktorej výška sa vypočíta na základe jeho účasti na tajnej dohode, za ktorú nie je
uznaný za zodpovedný (rozsudok Sigma Tecnologie/Komisia, už citovaný v bode 144 vyššie, bod 79 až 82, a IMI a i./Komisia,
už citovaný v bode 148 vyššie, bod 157).
V rámci uplatnenia usmernení je potrebné toto posúdenie urobiť vždy v štádiu stanovenia osobitnej východiskovej sumy, keďže
zohľadnenie poľahčujúcich okolností umožňuje upraviť iba základnú sumu pokuty v závislosti od spôsobu, akým porušiteľ vykonával
kartel. Pritom porušiteľ, ktorý nie je zodpovedný za účasť na niektorých častiach daného kartelu, nemôže mať úlohu pri vykonávaní
týchto častí (rozsudok IMI a i./Komisia, už citovaný v bode 148 vyššie, bod 164).
Treba teda konštatovať, že v predmetnej veci, hoci Komisia pochybila pri určení zodpovednosti žalobkýň za kartel, postupovala
správne, pokiaľ ide o určenie výšky pokuty v súlade so zásadami uvedenými vyššie.
Ako vyplýva z vyššie uvedeného (pozri bod 195 vyššie), štádium výpočtu pokuty, ktoré spočíva v zaradení dotknutých podnikov
do niekoľkých kategórií podľa ich relatívneho významu na obrate dosiahnutom z predaja výrobkov z PMMA, v súvislosti s ktorými
sa podieľali na karteli, nie je postihnutá vadou na úrovni určovania zodpovednosti za porušenie.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že zohľadnený obrat mal vylúčiť obrat dosiahnutý Quinn Plastics, SA, lebo Komisia v napadnutom
rozhodnutí od všetkých výhrad voči tejto spoločnosti upustila, stačí len konštatovať, že žalobkyne nepopierajú tvrdenie Komisie,
podľa ktorého skutočnosť, že tejto spoločnosti nie je napadnuté rozhodnutie určené, nič nemení na obrate z predaja pevných
dosiek z PMMA, ktorý možno pripočítať podniku Barlo zahŕňajúcemu aj materskú spoločnosť, ktorá bola adresátom, teda Quinn
Barlo, ktorá v čase spáchania priestupku vlastnila Quinn Plastics, SA.
V odôvodnení č. 335 napadnutého rozhodnutia Komisia ďalej žalobkyniam priznala osobitné zníženie o 25 % z východiskovej sumy
pokuty z dôvodu, že „ne[bolo] zrejmé, či sa spoločnosť Barlo na tajných dohodách týkajúcich sa PMMA – formovacích zmesí alebo
PMMA – sanitárnych výrobkov zúčastnila, či nie“, a preto „sa zdalo, že spoločnosť Barlo o globálnom projekte protisúťažných
dohôd nevedela alebo nemusela nutne vedieť“.
Toto zníženie určite nebolo odôvodnené neexistenciou zodpovednosti žalobkýň za časti kartelu týkajúce sa formovacích zmesí
z PMMA, ale len tým, že neboli do uvedených častí priamo zapojené alebo že o nich nevedeli.
Táto úvaha však sama osebe nemôže poskytnutie daného zníženia spochybniť vzhľadom na to, že Komisia oprávnene mohla zníženie
výšky pokuty na takomto základe poskytnúť.
Ostáva teda overiť, či uvedené zníženie, ako aj osobitná východisková suma pokuty, ktorá z neho vyplýva (15 miliónov eur)
primerane odrážajú závažnosť porušenia spáchaného žalobkyňami posúdené s ohľadom na čiastočné zrušenie článku 1 napadnutého
rozhodnutia (pozri bod 152 vyššie).
V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci sa dané porušenie týkalo len jedného z troch dotknutých výrobkov, nemení to nič na
tom, že šlo stále o veľmi závažné porušenie (pozri bod 189 vyššie), ktoré navyše zahŕňalo celé územie EHP. Najmä skutočnosť,
že toto jediné porušenie zohľadnené ako celok by mohlo predstavovať ešte závažnejšie porušenie práva hospodárskej súťaže,
ale neznamená to, že porušenie, ktorého sa žalobkyne dopustili, nie je tiež „veľmi závažné“ (pozri v tomto zmysle rozsudok
Všeobecného súdu z 28. apríla 2010, Oxley Threads/Komisia, T‑448/05, Zb. s. II‑69*, bod 37).
Tento záver nespochybňujú tvrdenia žalobkýň, podľa ktorých nebolo preukázané, že sa podieľali na hlavných charakteristikách
kartelu uvedených v odôvodnení č. 320 napadnutého rozhodnutia. S ohľadom na úvahy uvedené v bodoch 180 až 187 vyššie nebolo
relevantnou otázkou vo fáze určovania východiskovej sumy pokuty samotné chovanie žalobkýň, ale otázka charakteristík porušenia,
na ktorom sa podieľali. Žalobkyne pritom netvrdia, že hlavné charakteristiky kartelu uvedené v odôvodnení č. 320 napadnutého
rozhodnutia nemožno uplatniť na sporné porušenie, lebo toto porušenie sa týkalo len pevných dosiek z PMMA. Ďalej aj za predpokladu,
že by sa žalobkyne priamo všetkých druhov protisúťažných správaní uvedených v odôvodnení č. 320 napadnutého rozhodnutia nezúčastnili,
treba poukázať na to, že sa zúčastnili stretnutí týkajúcich sa pevných dosiek z PMMA, na ktorých sa najmä uzatvárali dohody
o cenách, o cenách sa diskutovalo a dochádzalo k výmene informácií o trhu (pozri body 60 až 78 vyššie), a že žalobkyne teda
o uvedených protisúťažných správaniach vedeli, vrátane tých, ktorých sa priamo nezúčastnili, alebo ich mohli dôvodne predvídať
(pozri bod 128 vyššie).
Treba teda konštatovať, že porušenie, ktorého sa žalobkyne dopustili, treba v zmysle usmernení kvalifikovať ako „veľmi závažné“.
Pritom treba pripomenúť, že uvedené usmernenia pre takéto porušenia v zásade stanovujú 20 miliónov eur ako minimálnu východiskovú
sumu.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že východisková suma pokuty, ktorá sa na ne uplatňovala, mala v podstate odrážať význam pevných
dosiek z PMMA v porovnaní so všetkými výrobkami z PMMA, ktoré boli predmetom jediného porušenia, treba pripomenúť, že zásada
proporcionality má v tomto kontexte za následok, že Komisia musí pokutu stanoviť proporcionálne k faktorom, ktoré zohľadnila
pri posúdení závažnosti porušenia, a tieto faktory musí v tejto súvislosti uplatňovať vnútorne súladným a objektívne odôvodneným
spôsobom (pozri rozsudok BST/Komisia, už citovaný v bode 141 vyššie, bod 60 a tam citovanú judikatúru).
Ako však vyplýva z judikatúry, veľkosť relevantného trhu v zásade nie je povinným faktorom, ale len jednou z okolností relevantných
na účely posúdenia závažnosti porušenia a stanovenia výšky pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudok Prym a Prym Consumer/Komisia,
už citovaný v bode 189 vyššie, bod 55). Tak isto podľa metodológie stanovenej v usmerneniach aj tak nejde o určujúci prvok
v kontexte stanovovania východiskovej sumy pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. mája 2009, Wieland-Werke/Komisia,
T‑116/04, Zb. s. II‑1087, body 62 až 64).
Z toho vyplýva, že zníženie východiskovej sumy pokuty, ktoré mohli žalobkyne požadovať z dôvodu, že sa kartelu zúčastnili,
len pokiaľ ide o pevné dosky z PMMA, nemohlo primeraným spôsobom odrážať význam tohto výrobku vo vzťahu k všetkým výrobkom
z PMMA, ktoré boli predmetom jediného porušenia. Takéto zníženie by naopak nebolo v súlade so zásadou proporcionality pripomenutou
v bode 211 vyššie, lebo by dostatočne nezohľadňovalo skutočnosť, že sa žalobkyne tak ako ostatní adresáti napadnutého rozhodnutia
podieľali na veľmi závažnom karteli, ktorý sa týkal celého územia EHP.
Napokon treba uviesť, že návrh žalobkýň smerujúci v zásade k zníženiu východiskovej sumy pokuty o 51 %, namiesto zníženia
o 25 %, ktoré Komisia priznala (pozri bod 196 vyššie), nie je založený na obratoch z predaja každého z troch daných výrobkoch
z PMMA, ale na rozdelení suroviny (MMA) medzi tieto tri výrobky z PMMA, a to bez toho, aby žalobkyne vysvetlili, prečo by
toto kritérium bolo na účely posúdenia závažnosti porušenia, ktorého sa dopustili, relevantné. Pritom pokiaľ ide o otázku,
ktorú časť obratu z predaja všetkých troch uvedených výrobkov z PMMA na úrovni EHP v roku 2000 možno pripísať len pevným doskám
z PMMA, z dokumentov predložených Komisiou v odpovedi na otázku Všeobecného súdu vyplýva, že väčšina dotknutých podnikov vrátane
žalobkýň túto časť počas správneho konania odhadovala približne na 60 % či viac, pričom len jeden podnik ju odhadoval približne
na 50 %.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že zníženie východiskovej sumy pokuty žalobkýň o 25 % priznané v odôvodnení č. 335
napadnutého rozhodnutia odráža závažnosť porušenia, na ktorom sa žalobkyne podieľali, primeraným spôsobom. Z toho jednak vyplýva,
že napriek pochybeniu, ktorého sa Komisia dopustila v súvislosti so stanovením zodpovednosti žalobkýň za kartel (pozri bod 152
vyššie), nedopustila sa zjavne nesprávneho posúdenia východiskovej sumy ich pokuty, a ďalej, že v rámci neobmedzenej právomoci
Všeobecného súdu nemožno túto sumu viac znížiť.
Preto musí byť druhá časť druhého žalobného dôvodu zamietnutá.
O tretej časti druhého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení poľahčujúcich okolností
Žalobkyne uplatňujú, že posúdenie napadnutého rozhodnutia týkajúce sa poľahčujúcich okolností nie je dostatočne odôvodnené
a porušuje usmernenia, ako aj zásadu primeranosti.
–       O pasívnej malej úlohe pri porušení
Žalobkyne sa domnievajú, že posúdenie Komisie v odôvodnení č. 373 napadnutého rozhodnutia, ktoré sa týka zníženia výšky pokuty
o 50 % z dôvodu pasívnej a malej úlohy, je nesprávne odôvodnené, lebo uvedený bod odôvodnenia obsahuje nepresné a nepreukázané
tvrdenia. Dané zníženie je teda nedostatočné.
V tomto ohľade treba na úvod pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, ak Komisia prijme usmernenia určené na to, aby upresnili,
pri dodržaní Zmluvy, kritériá, ktoré hodlá uplatňovať v rámci výkonu svojej voľnej úvahy, vyplýva z toho vlastné obmedzenie
tejto právomoci v rozsahu, v akom jej prislúcha dodržovať indikatívne pravidlá, ktoré si sama stanovila (pozri rozsudok z 8. októbra
2008, Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode 180 vyššie, bod 192 a tam citovanú judikatúru).
Obmedzenie voľnej úvahy Komisie, ktoré si sama stanovila prijatím usmernení, totiž nie je nezlučiteľné so zachovaním podstatného
rozsahu jej voľnej úvahy. Usmernenia obsahujú rôzne flexibilné prvky, ktoré umožňujú Komisii výkon jej diskrečnej právomoci
v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 1/2003, ako ich vyložil Súdny dvor (pozri v tomto zmysle rozsudky Wieland-Werke/Komisia,
už citovaný v bode 212 vyššie, bod 31, a z 30. septembra 2009, Hoechst/Komisia, T‑161/05, Zb. s. II‑3555, bod 129).
V prípade neexistencie záväzného ustanovenia v usmerneniach, pokiaľ ide o poľahčujúce okolnosti, ktoré možno zobrať do úvahy,
teda treba predpokladať, že Komisia si ponechala určitú mieru voľnej úvahy na celkové posúdenie významu prípadného zníženia
výšky pokút z dôvodu poľahčujúcich okolností.
Pokiaľ ide o poľahčujúcu okolnosť stanovenú v bode 3 v prvej zarážke usmernení, ktorá sa vzťahuje k výlučne pasívnej úlohe
pri porušení pravidiel alebo úlohe nasledovania vodcu, Komisia v odôvodnení č. 373 napadnutého rozhodnutia uviedla:
„Zo skutočností opísaných v bodoch 137 a 223 vyplýva, že účasť Barlo na karteli nemožno porovnávať s účasťou väčšiny ostatných
podnikov. Pravdepodobne neexistuje mnoho informácií preukazujúcich skutočnosť, že sa Barlo aktívne zúčastnila na vytváraní
prípadných protisúťažných dohôd alebo protisúťažných postupov. Odhalené protisúťažné kontakty skôr preukazujú, že Barlo sa
sporadicky zúčastnila na stretnutiach, na ktorých bol podnik len informovaný o protisúťažných dohodách alebo postupoch, ktoré
boli v prípade PMMA – pevných dosiek dohodnuté. Je tiež zrejmé, že Barlo sa nezúčastnila na mnohých dôležitých mnohostranných
stretnutiach, na ktorých sa rozhodovalo o kľúčových aspektoch dohôd o cenách, a protisúťažných postupov.“
S ohľadom na tieto úvahy sa Komisia domnievala, že žalobkyne zohrávali „pasívnu a malú rolu“ a znížila výšku pokuty o 50 %,
ktorá by im bola inak uložená (odôvodnenie č. 374 napadnutého rozhodnutia).
V tomto ohľade treba uviesť, že z judikatúry vyplýva, že pasívna úloha spočíva v „malej aktivite“ daného podniku, teda chýbajúcej
aktívnej účasti na vypracovaní protisúťažnej dohody alebo dohôd. Spomedzi skutočností, ktoré môžu preukázať pasívnu úlohu
podniku v rámci kartelu, možno zobrať do úvahy najmä citeľne sporadickejší charakter zúčastňovania sa na rokovaniach v porovnaní
s bežnými účastníkmi kartelu, ako aj jeho oneskorený vstup na trh, ktorý je predmetom porušenia, nezávisle od dĺžky jeho účasti
na porušení, alebo aj existenciu výslovných vyhlásení v tomto zmysle zo strany tretích podnikov, ktoré sa na porušení podieľali
(pozri rozsudok Všeobecného súdu z 28. apríla 2010, Gütermann a Zwicky/Komisia, T‑456/05 a T‑457/05, Zb. s. II‑1443, body 184
a 185 a tam citovanú judikatúru).
Je teda potrebné konštatovať, že Komisia v predmetnej veci posúdila poľahčujúcu okolnosť v prípade pasívnej úlohy žalobkýň
správne. Komisia v podstate vyhlásila, že účasť žalobkýň na karteli nemožno porovnávať s účasťou väčšiny ostatných podnikov,
lebo odhalené protisúťažné kontakty skôr preukazovali, že Barlo sa sporadicky zúčastnila na stretnutiach, ktoré spočívali
len v informovaní podniku o protisúťažných dohodách alebo postupoch, ktoré boli v prípade PMMA – pevných dosiek dohodnuté.
Okrem toho zo znenia odôvodnenia č. 373 napadnutého rozhodnutia jasne vyplýva, že v rámci svojho posúdenia predmetnej poľahčujúcej
okolnosti Komisia zohľadnila len skutočnosti, ktoré sú analyzované v rámci preskúmania prvej časti prvého žalobného dôvodu.
V tomto ohľade treba najmä zdôrazniť, že odôvodnenie č. 373 napadnutého rozhodnutia výslovne odkazuje na bod 137 tohto rozhodnutia,
podľa ktorého „žalobkyne [vo] [svojej] odpovedi na oznámenie o výhradách odmietajú prítomnosť pána [B.] na väčšine stretnutí,
v prípade ktorých sa predpokladá, že sa ich zúčastnil“, pričom „na štyroch stretnutiach jeho účasť potvrdzujú“. Konštatovanie,
že „pravdepodobne neexistuje mnoho informácií preukazujúcich, že sa spoločnosť Barlo aktívne zúčastnila na vytváraní prípadných
protisúťažných dohôd alebo protisúťažných postupov“, alebo že je „tiež zrejmé, že spoločnosť Barlo sa nezúčastnila na mnohých
dôležitých mnohostranných stretnutiach“, nemožno za týchto podmienok vykladať tak, že na žalobkyne prenáša aktívnu účasť na
príprave protisúťažných dohôd či postupov alebo účasť na dôležitých mnohostranných stretnutiach. Kritiky žalobkýň v tomto
smere sú teda neúčinné.
Okrem toho žalobkyne popierajú len znenie odôvodnenia č. 373 napadnutého rozhodnutia, a to bez toho, aby vysvetlili, prečo
skutočnosti v predmetnej veci by mali odôvodňovať na základe analyzovanej poľahčujúcej okolnosti ešte významnejšie zníženie.
Uvedenú výhradu treba preto zamietnuť.
–       O neexistencii skutočného vykonávania protiprávnych dohôd alebo postupov
Žalobkyne sa domnievajú, že dôvody, na základe ktorých Komisia v napadnutom rozhodnutí zamietla ich tvrdenie vychádzajúce
z neexistencie skutočného vykonávania protiprávnych dohôd alebo postupov ako poľahčujúcu okolnosť (odôvodnenie č. 381 napadnutého
rozhodnutia), sú nesprávne.
V odôvodnení č. 381 napadnutého rozhodnutia, Komisia uviedla:
„Hoci nie je k dispozícii žiaden dôkaz, že by Barlo systematicky nevykonávala dohody o cenách alebo neprenášala náklady za
dodatočné služby na zákazníkov, je jasné, že sa mohla opierať o vymenené informácie o trhu a upraviť tak svoje obchodné správanie
(možno uľahčením nárastov podielov na trhu). Barlo sa vo vzťahu k ostatným podnikom okrem toho výslovne nezdržala sledovania
spoločných cieľov, ktoré navrhli a o ktorých rozhodli všetky podniky (a to bez ohľadu na to, či boli tieto ciele na stretnutí
často navrhnuté nečakane). Komisia teda výhradu spoločnosti Barlo, že skutočné nevykonávanie protiprávnych dohôd alebo postupov
bolo poľahčujúcou okolnosťou, odmieta.“
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry treba na účely priznania poľahčujúcej okolnosti týkajúcej sa faktického
neuplatňovania protiprávnych dohôd a postupov v zmysle bodu 3 druhej zarážky usmernení overiť, či okolnosti uplatňované žalobcom
môžu preukázať, že počas obdobia, keď sa tento podnik pripojil k dohodám predstavujúcim porušenie, sa skutočne vyhýbal ich
uplatňovaniu súťažným správaním na trhu, alebo prinajmenšom, že jasne a významne porušoval povinnosti smerujúce k vykonávaniu
tohto kartelu do tej miery, že narušil jeho samotné fungovanie (rozsudky Súdu prvého stupňa z 15. marca 2006, Daiichi Pharmaceutical/Komisia,
T‑26/02, Zb. s. II‑713, bod 113, a z 8. októbra 2008, Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode 180 vyššie, bod 196).
V tomto ohľade treba konštatovať, že podľa judikatúry uvedenej v predchádzajúcom bode Komisia svoje posúdenie uvedené v odôvodnení
č. 381 napadnutého rozhodnutia založila na správnych kritériách.
Žalobkyne najmä nemôžu Komisiu platne kritizovať za zohľadnenie neexistencie dôkazu, že sa spoločnosť Barlo systematicky zdržala
vykonávania dohôd o cenách alebo prenášania nákladov za dodatočné služby na zákazníkov, lebo v rámci posúdenia danej poľahčujúcej
okolnosti ide o zjavne relevantný prvok. Na rozdiel od toho, čo žalobkyne zrejme navrhujú, zo znenia odôvodnenia č. 381 napadnutého
rozhodnutia okrem toho jasne vyplýva, že ide len o jeden z ďalších poznatkov, ktorých celkové posúdenie viedlo Komisiu k tomu,
aby danú poľahčujúcu okolnosť žalobkyniam nepriznala.
Tvrdenia žalobkýň pritom nemôžu uvedené celkové posúdenie Komisie spochybniť.
Po prvé žalobkyňami predložené okolnosti nestačia na preukázanie, že Barlo sa skutočne zdržala vykonávania dohôd o cenách
alebo prenášania nákladov za dodatočné služby na zákazníkov.
Žalobkyne totiž len predkladajú vyhlásenie pána B., že Barlo nevykonala nič z toho, čo bolo dohodnuté na stretnutiach, na
ktorých sa zúčastnil, a ďalej tvrdenie Atofiny, ktoré je uvedené v odôvodnení č. 326 napadnutého rozhodnutia. Vo zvyšku žalobkyne
výslovne pripúšťajú, že v súvislosti s cenovou politikou v období od roku 1999 do roku 2000 neboli schopné poskytnúť presné
dôkazy.
Treba však poukázať na to, že tvrdenie Atofiny odkazovalo na zvýšenie podielu Barlo na trhu s pevnými doskami z PMMA v období
rokov 2000 až 2002. Vzhľadom na to, že účasť Barlo na porušení trvala od 30. apríla 1998 do 21. augusta 2000, nejde o poznatok
umožňujúci preukázať, že nedochádzalo k vykonávaniu dohôd o cenách, a ešte menej, že k nemu nedochádzalo systematicky. Pokiaľ
ide o vyhlásenie zástupcu Barlo, potom s ohľadom na chýbajúce objektívne listinné dôkazy nemožno samotné tieto vyhlásenia
považovať za presvedčivé.
Rovnako nie je sama osebe rozhodujúca okolnosť, že napadnuté rozhodnutie neobsahuje poznatky dokazujúce, že Barlo vykonávala
dohody o cenách. Nemožno totiž tvrdiť, že Komisia bola povinná žalobkyniam poskytnúť zníženie výšky pokuty len preto, že nepreukázala
vykonávanie protiprávnych dohôd alebo postupov podnikom.
Po druhé žalobkyne nespochybňujú posúdenie Komisie, podľa ktorého sa Barlo mohla opierať o informácie o trhu vymenené na stretnutiach
a upraviť tak svoje obchodné správanie. Uvádza len, že dané tvrdenie nebolo Komisiou preukázané. Podľa judikatúry uvedenej
v bode 231 vyššie však prináležalo žalobkyniam, aby uviedli skutočnosti spôsobilé odôvodniť uznanie požadovanej poľahčujúcej
okolnosti, a najmä okolnosti vzťahujúcej sa k prípadnému neuplatneniu časti porušenia týkajúcej sa výmeny dôležitých obchodných
a dôverných informácií o trhu a/alebo dotknutých podnikoch.
Po tretie žalobkyne popierajú posúdenie Komisie nachádzajúce sa v druhej vete odôvodnenia č. 381 napadnutého rozhodnutia,
lebo na stretnutiach, ktorých sa Barlo zúčastnila, sa o žiadnom spoločnom cieli nerozhodlo. Ako však vyplýva z preskúmania
prvej časti prvého žalobného dôvodu, toto tvrdenie nie je správne.
Okrem toho treba poznamenať, že žalobkyne netvrdili, že Barlo porušovala povinnosti smerujúce k vykonaniu tohto kartelu prinajmenšom
tak jednoznačne a dôrazne, že tým bolo narušené jeho samotné fungovanie (pozri bod 231 vyššie).
Z toho vyplýva, že výhrady žalobkýň týkajúce sa posúdenia Komisie uvedené v odôvodnení č. 381 napadnutého rozhodnutia sú nedôvodné.
Nakoniec treba zdôrazniť, že odmietnutie uznať skúmanú poľahčujúcu okolnosť je za okolností predmetnej veci odôvodnené tiež
všeobecnou štruktúrou napadnutého rozhodnutia.
Z napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že v priebehu niektorých období nebol kartel ako celok úplne účinný, lebo jeho účastníci
vrátane Barlo sa od uzavretých dohôd odchýlili (pozri napríklad odôvodnenie č. 329 napadnutého rozhodnutia). Keďže však ide
o charakteristický znak fungovania kartelu samého osebe, možno ho zohľadniť akurát v rámci preskúmania závažnosti porušenia,
ale nie ako poľahčujúcu okolnosť. V tomto ohľade treba zdôrazniť, že Komisia v rámci určovania východiskovej sumy pokuty preskúmala
tvrdenia súvisiace s neúčinným charakterom kartelu (odôvodnenia č. 321 až 329 napadnutého rozhodnutia), a v tomto kontexte
najmä vyhlásenie Atofiny, ktoré žalobkyne uviedli (pozri bod 236 vyššie). Hoci sa Komisia domnievala, že porušenie bolo možné
kvalifikovať ako veľmi závažné, výslovne tvrdila, že v rámci určovania výšky pokuty sa neopierala „osobitne o konkrétny vplyv
[porušenia na trh]“ (odôvodnenie č. 321 napadnutého rozhodnutia).
Po prvé aj za predpokladu, že správanie Barlo na trhu sa podstatne líšilo od správania ostatných podnikov, ktoré boli adresátmi
napadnutého rozhodnutia, treba pripomenúť, že v usmerneniach sa neuvádza, že Komisia musí vždy samostatne brať do úvahy každú
z poľahčujúcich okolností vymenovaných v bode 3 týchto usmernení (rozsudok KME Germany a i./Komisia, už citovaný v bode 189
vyššie, bod 114). Pri ich uplatnení Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, aby mohla pri zohľadnení všetkých poľahčujúcich
okolností predmetnej veci celkovo posúdiť význam prípadného zníženia výšky pokút (rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004,
Mannesmannröhren‑Werke/Komisia, T‑44/00, Zb. s. II‑2223, body 274 a 275, a Dalmine/Komisia, T‑50/00, Zb. s. II‑2395, body 325
a 326; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. septembra 2007, Prym a Prym Consumer/Komisia, T‑30/05,
Zb. s. II‑107*, bod 204).
S ohľadom na okolnosti veci pritom závažnosť účasti Barlo na porušení najlepšie odráža skutočnosť, že bola uznaná pasívna
a malá rola pri porušení, a to najmä preto, že účasť uvedenej spoločnosti na karteli nemožno porovnávať s účasťou väčšiny
ostatných podnikov (odôvodnenie č. 373 napadnutého rozhodnutia). Skutočnosti, ktoré žalobkyne predložili a ktoré boli preskúmané
v bodoch 236 až 241 vyššie, však v žiadnom prípade nestačia na odôvodnenie ďalšieho zníženia základnej sumy pokuty, ktoré
by sa pripočítalo k zníženiu, ktoré už Komisia z dôvodu pasívnej roly vykonala.
Uvedenú výhradu preto treba zamietnuť.
–       O predčasnom ukončení porušenia
Žalobkyne tvrdia, že porušenie pripísané Barlo nepochybne skončilo skôr, než začali prvé vyšetrovania Komisie. Žalobkyne vyvracajú
dôvody, ktoré Komisia v odôvodneniach č. 384 a 385 napadnutého rozhodnutia predložila, a domnievajú sa, že odmietnutie tejto
poľahčujúcej okolnosti je zjavne v rozpore s usmerneniami, ktoré ako poľahčujúcu okolnosť stanovujú „ukončenie porušovania,
akonáhle zasiahne Komisia (konkrétne v prípadoch, keď realizuje kontroly)“.
V tejto súvislosti treba podotknúť, že ukončenie účasti Barlo na porušení je stanovené k 21. augustu 2000. Je teda nesporné,
že Barlo svoju účasť na porušení ukončila pred tým, než Komisia v predmetnej veci zasiahla, teda pred kontrolami na mieste
25. a 26. marca 2003 (odôvodnenie č. 59 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ však ide o žiadosť o zníženie výšky pokuty z tohto dôvodu, stačí konštatovať, že podľa judikatúry nemôže byť poľahčujúca
okolnosť na základe bodu 3 tretej zarážky priznaná v prípade, že porušenie skončilo pred prvými zásahmi Komisie a nezávisle
od týchto zásahov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2009, Prym a Prym Consumer/Komisia, už citovaný v bode 189
vyššie, body 105 a 106).
Okrem toho skutočnosť, že Barlo dobrovoľne ukončila porušenie pred začatím vyšetrovania Komisie, už bola dostatočne zohľadnená
pri stanovení doby trvania porušenia použitej proti žalobkyniam, takže sa nemôžu odvolávať na bod 3 tretiu zarážku usmernení
(pozri v tomto zmysle rozsudky Všeobecného súdu Amann & Söhne a Cousin Filterie/Komisia, už citovaný v bode 149 vyššie, bod 260,
a z 19. mája 2010, Chalkor/Komisia, T‑21/05, Zb. s. II‑1895, bod 152).
Z toho vyplýva, že kritiky žalobkýň voči posúdeniu Komisie uvedenému v odôvodneniach č. 384 a 385 napadnutého rozhodnutia
sú nedôvodné a predmetnú výhradu treba zamietnuť.
–       O zavedení programu súladu s pravidlami hospodárskej súťaže
Žalobkyne zdôrazňujú, že napadnuté rozhodnutie je prvým rozhodnutím o uplatnení noriem Únie v oblasti práva hospodárskej súťaže
voči skupine Quinn. Uvádzajú, že akonáhle sa skupina dozvedela o vyšetrovaní, zaviedla program súladu s pravidlami hospodárskej
súťaže, o ktorom poskytla Komisii všetky podrobnosti. Za týchto osobitných okolností by bolo odmietnutie zohľadniť uvedený
program ako poľahčujúcu okolnosť nedôvodné.
Táto argumentácia nemôže obstáť.
Po prvé treba uviesť, že skutočnosť, že napadnuté rozhodnutie je prvým rozhodnutím, ktoré voči žalobkyniam konštatuje porušenie
pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže, neodôvodňuje zníženie základnej sumy pokuty. Táto okolnosť naopak bola zohľadnená,
lebo Komisia voči žalobkyniam nekonštatovala opakované porušovanie ako priťažujúcu okolnosť.
Po druhé treba zdôrazniť, že hoci je prijatie opatrení, aby sa zabránilo novým porušeniam, dôležité, nemení to nič na existencii
konštatovaného porušenia.
Po tretie už bolo rozhodnuté, že samotné prijatie programu zosúladenia s pravidlami hospodárskej súťaže zo strany podniku
nemôže predstavovať platnú a spoľahlivú záruku budúceho dlhodobého dodržiavania uvedených pravidiel, takže takýto program
nemôže Komisiu prinútiť k zníženiu pokuty z dôvodu, že by sa cieľ prevencie sledovaný uložením pokuty už prinajmenšom čiastočne
dosiahol (rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2006, Degussa/Komisia, T‑279/02, Zb. s. II‑897, bod 361; pozri tiež rozsudok
BASF a UCB/Komisia, už citovaný v bode 127 vyššie, bod 52).
Z týchto dôvodov treba uvedenú výhradu zamietnuť.
–       O neexistencii prospechu, neexistencii nutnosti odstrašovania a proporcionalite
Žalobkyne uvádzajú, že cieľom pokút stanovených právom hospodárskej súťaže je jednak pripraviť zodpovedné subjekty o prospech,
ktorý by z porušenia mohli získať a jednak mať odstrašujúci účinok (odôvodnenie č. 388 napadnutého rozhodnutia). V predmetnej
veci je však uložená pokuta neprimeraná k týmto cieľom, lebo žalobkyne nemali z údajného porušenia žiaden prospech a Barlo
ani skupina Quinn neboli nikdy odsúdené za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže.
Najprv treba zdôrazniť, že bod 3 usmernení nestanovuje okolnosti, ktoré uvádza žalobkyňa v rámci predmetnej výhrady, výslovne
ako poľahčujúce.
Ďalej treba uviesť, že Komisia sa správne domnievala, že tieto skutočnosti neodôvodňovali zníženie pokuty.
Jednak nie je preukázané tvrdenie o neexistencii prospechu. Zdá sa, že žalobkyne pripúšťajú, že takýto prospech mohol existovať,
a trvajú pritom na skutočnosti, že z neho ťažili bývalí akcionári podniku a nie súčasní, ktorí musia znášať finančné následky
pokuty. Okrem toho, že tvrdenie uvedené ako posledné nie je podložené, je však tiež nerelevantné. Navyše treba uviesť, že
žalobkyne nepopierajú skutočnosť, že sú právnymi nástupcami spoločnosti Barlo, a ani skutočnosť, že v prípade preukázania
porušenia sú to ony, komu má byť napadnuté rozhodnutie určené (pozri bod 5 vyššie).
Komisia na konci odôvodnenia č. 388 napadnutého rozhodnutia každopádne správne uviedla, že prípadná neexistencia prospechu
závažnosť porušenia stanovenú napadnutým rozhodnutím nemení.
Pokiaľ ide ďalej o skutočnosť, že ani Barlo a ani skupina Quinn neboli nikdy odsúdené za porušenie pravidiel Únie v oblasti
hospodárskej súťaže, treba odkázať na bod 255 vyššie a konštatovať, že neexistencia opakovania porušenia nie je poľahčujúcou
okolnosťou.
Pokiaľ ide o nepodložené tvrdenie, že z dôvodu nadobudnutia Barlo formou „nepriateľského“ prevzatia nemohli súčasní akcionári
vykonať podrobný audit a nezohľadnili možnú existenciu porušenia, ani toto tvrdenie nemôže znížiť závažnosť porušenia či ovplyvniť
výšku pokuty, lebo pokuta má odstrašujúci účinok.
Túto výhradu teda treba zamietnuť.
–       O aktívnej spolupráci mimo pôsobnosti oznámenia o spolupráci
Žalobkyne uvádzajú, že s Komisiou počas celého správneho konania úplne spolupracovali. Ich spolupráca spočívala vo vyhľadávaní
skutočností, ktoré nemali ihneď k dispozícii, a na tento účel vyvinuli značné úsilie. Žalobkyne sa domnievajú, že Komisia
nebola v napadnutom rozhodnutí oprávnená odmietnuť zohľadniť tento aspekt ako poľahčujúcu okolnosť.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že Komisia v bode 3 šiestej zarážke usmernení stanovila poľahčujúcu okolnosť týkajúcu sa
efektívnej spolupráce podniku v procese, teda mimo rámca pôsobnosti oznámenia o spolupráci.
Komisia v odôvodnení č. 392 napadnutého rozhodnutia v predmetnej veci konštatovala, že na základe ustanovenia uvedeného vyššie
preskúmala, či jej spolupráca s jedným z dotknutých podnikov umožnila konštatovať porušenie s menšími problémami. Komisia
sa v odôvodnení č. 393 napadnutého rozhodnutia domnievala, že s ohľadom na rozsah a veľmi obmedzenú hodnotu ich spolupráce
a s ohľadom na ich popieranie skutočností mimo rámca tejto obmedzenej spolupráce neexistuje žiadna ďalšia okolnosť, ktorá
by viedla k zníženiu výšky pokút mimo oblasti pôsobnosti oznámenia o spolupráci, ktoré môže byť v prípadoch tajných kartelov
v každom prípade len výnimočné.
V tomto ohľade treba konštatovať, že Komisia sa správne domnievala, že uplatnenie bodu 3 šiestej zarážky usmernení má byť
v prípadoch tajných kartelov len výnimočné.
Uplatnenie tohto ustanovenia totiž nemôže mať za následok, že zbaví oznámenie o spolupráci jeho užitočného účinku. Z uvedeného
oznámenia pritom jasne vyplýva, že stanovuje rámec pre odškodnenie podnikov, ktoré sú alebo boli súčasťou tajných kartelov
dotýkajúcich sa Spoločenstva, za spoluprácu pri vyšetrovaní Komisie. Z toho vyplýva, že podniky v podstate môžu získať zníženie
pokuty z dôvodu ich spolupráce, len ak splnia podmienky, ktoré stanovuje dané oznámenie.
Bolo tak už napríklad rozhodnuté, že Komisia mohla obmedziť uplatnenie bodu 3 šiestej zarážky usmernení na podnik, ktorý jej
ako prvý predložil informácie umožňujúce rozšíriť jej vyšetrovanie a vykonať nevyhnutné opatrenia na účely preukázania závažnejšieho
alebo dlhšieho trvajúceho porušenia (rozsudok Všeobecného súdu z 19. mája 2010, Wieland-Werke a i./Komisia, T‑11/05, neuverejnený
v Zbierke, bod 232; pozri tiež bod 234).
V predmetnej veci treba uviesť, že žalobkyne neuvádzajú dostatočne podrobným spôsobom, v čom a v akom rozsahu umožnila ich
spolupráca Komisii preukázať uvádzané skutočnosti.
Ďalej aj keď z analýzy prvej časti prvého žalobného dôvodu vyplýva, že potvrdenie niektorých skutočností žalobkyňami v ich
odpovedi na oznámenie o výhradách pomohlo Komisii preukázať zapojenie Barlo do niekoľkých protisúťažných stretnutí, je aj
tak potrebné uviesť, že žalobkyne stále popierajú práve skutočnosť, že uvedená odpoveď na oznámenie o výhradách mohla ich
zodpovednosť za kartel preukázať.
Za týchto okolností nie je preukázaná existencia okolností odôvodňujúcich uznanie požadovanej poľahčujúcej okolnosti.
Uvedenú výhradu preto treba zamietnuť.
Napokon treba zamietnuť niektoré tvrdenia žalobkýň predložené v rámci druhého žalobného dôvodu, ak sa majú chápať tak, že
sa vzťahujú na porušenie povinnosti uviesť odôvodnenie v prípade výšky pokuty, a najmä úrovne poskytnutých znížení (pozri
body 196, 217 a 218 vyššie). Z uvedeného totiž vyplýva, že Komisia dostatočne uviedla posudzované skutočnosti, ktoré jej umožnili
vymedziť závažnosť a dobu trvania porušenia žalobkýň, a to vrátane dôvodov, na základe ktorých sa rozhodla im poskytnúť zníženie
výšky pokuty, ktoré sú uvedené v odôvodneniach č. 335 a 372 až 374. Splnila tak podstatné formálne náležitosti, ktoré povinnosť
odôvodnenia predstavuje (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, KNP BT/Komisia, C‑248/98 P, Zb.
s. I‑9641, bod 42). Osobitne treba konštatovať, že Komisia z tohto dôvodu nie je povinná uvádzať vo svojom rozhodnutí číselné
údaje týkajúce sa spôsobu výpočtu pokuty (pozri rozsudok Microsoft/Komisia, už citovaný v bode 131 vyššie, bod 1361 a citovanú
judikatúru), a nebola teda povinná úrovne poskytnutých znížení viac odôvodniť.

Záver
Z vyššie uvedeného vyplýva, že napadnuté rozhodnutie treba zrušiť v rozsahu, v akom konštatuje zodpovednosť žalobkýň za ich
účasť na karteli v období od 1. novembra 1998 do 23. februára 2000, a ďalej v rozsahu, v akom konštatuje, že porušili článok 81 ES
a článok 53 dohody o EHP tým, že sa podieľali na viacerých dohodách a zosúladených postupoch, ktoré sa týkali nie len pevných
dosiek z PMMA, ale tiež formovacích zmesí z PMMA a sanitárnych výrobkov z PMMA. Vo zvyšnej časti treba návrhy na zrušenie
zamietnuť.
Pokiaľ ide o stanovenie výšky pokuty, z uvedeného vyplýva, že zvýšenie východiskovej sumy pokuty o 20 %, ktoré Komisia uplatnila
v odôvodnení č. 353 napadnutého rozhodnutia, treba nahradiť zvýšením o 10 % a vo zvyšnej časti treba návrhy smerujúce k zníženiu
pokuty zamietnuť.
Výška pokuty uložená žalobkyniam na základe článku 2 napadnutého rozhodnutia sa teda stanovuje na 8 250 000 eur.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 87 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Všeobecný súd najmä z výnimočných dôvodov
rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša vlastné trovy konania.
V predmetnej veci sa návrhom žalobkýň čiastočne vyhovelo, a Komisia teda nemala, pokiaľ ide o návrh smerujúci k zamietnutiu
žaloby v plnom rozsahu, úspech. Žalobkyne však nemali úspech v rozsahu, v akom navrhovali úplné zrušenie napadnutého rozhodnutia
v rozsahu, v ako sa ich týka. Spravodlivým posúdením okolností veci bude teda rozhodnutie, že žalobkyne znášajú 60 % vlastných
trov konania a 60 % trov konania Komisie a Komisia znáša 40 % vlastných trov konania a 40 % trov konania žalobkýň.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Článok 1 rozhodnutia Komisie K(2006) 2098 v konečnom znení z 31. mája 2006 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 ES
a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F/38.645 – Metakryláty) sa zrušuje jednak v rozsahu, v akom konštatuje, že Quinn Barlo
Ltd, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics GmbH porušili článok 81 ES a článok 53 Dohody o európskom hospodárskom priestore (EHP)
tým, že sa podieľali na viacerých dohodách a zosúladených postupoch, ktoré sa týkali nielen pevných dosiek z polymethylmethakrylátu,
ale tiež formovacej zmesi z polymethylmethakrylátu a sanitárnych výrobkov z polymethylmethakrylátu, a ďalej v rozsahu, v akom
konštatuje zodpovednosť týchto spoločností za ich účasť na karteli v období od 1. novembra 1998 do 23. februára 2000.
2.
Výška pokuty, ktorú sú povinné solidárne zaplatiť Quinn Barlo, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics GmbH podľa článku 2 rozhodnutia
K(2006) 2098 v konečnom znení, je stanovená na 8 250 000 eur.
3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.
Quinn Barlo, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics GmbH znášajú 60 % vlastných trov konania a 60 % trov konania vynaložených
Európskou komisiou.
5.
Komisia znáša 40 % vlastných trov konania a 40 % trov konania vynaložených Quinn Barlo, Quinn Plastics NV a Quinn Plastics
GmbH.
Czúcz
Labucka
Gratsias
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. novembra 2011.
Podpisy
Obsah
Okolnosti predchádzajúce sporu
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 81 ES
O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení stretnutí a iných kontaktov alebo výmen informácií,
do ktorých bola zapojená Barlo
– O štyroch stretnutiach, na ktorých nebola účasť Barlo spochybnená
– O spochybňovanom stretnutí v Barcelone (Španielsko) z mája – júna 1999 (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia)
– O neexistencii iných kontaktov alebo výmen informácií, na ktorých sa Barlo zúčastnila
– Záver týkajúci sa prvej časti prvého žalobného dôvodu
O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení účasti Barlo na „jedinom a spoločnom protisúťažnom
projekte“ týkajúcom sa troch výrobkov z PMMA
O tretej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení účasti Barlo na nepretržitom porušení
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003, usmernení a zásady proporcionality
O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení trvania údajného porušenia
O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení závažnosti údajného porušenia
O tretej časti druhého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom posúdení poľahčujúcich okolností
– O pasívnej malej úlohe pri porušení
– O neexistencii skutočného vykonávania protiprávnych dohôd alebo postupov
– O predčasnom ukončení porušenia
– O zavedení programu súladu s pravidlami hospodárskej súťaže
– O neexistencii prospechu, neexistencii nutnosti odstrašovania a proporcionalite
– O aktívnej spolupráci mimo pôsobnosti oznámenia o spolupráci
Záver
O trovách
*
Jazyk konania: angličtina.