CELEX: 62007FJ0007
Veřejná služba
Smluvní zaměstnanci
Výzva k vyjádření zájmu
Předvýběrové řízení
Požadavky týkající se jazykových znalostí
Diskriminace
Incidenty v průběhu zkoušek

Žalobou došlou kanceláři Soudu faxem dne 29. ledna 2007 (prvopis žaloby byl podán dne 2. února 2007) se M.-T. Angioi domáhá
zrušení rozhodnutí ze dne 14. března 2006, kterým Evropský úřad pro výběr personálu (EPSO) v rámci výzvy k vyjádření zájmu
za účelem vytvoření databáze kandidátů na místa smluvních zaměstnanců rozhodl o jejím vyloučení z dalších předvýběrových testů
z důvodu nedostatečných výsledků dosažených při prvních testech sloužících k posouzení její schopnosti verbálního a numerického
uvažování.

Právní rámec
1.
Ustanovení právních předpisů
Článek 12 první pododstavec ES, ve znění platném ke dni přijetí rozhodnutí uvedeného v předchozím bodě, stanoví:
„V rámci použití této smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní
příslušnosti.“
Článek 290 ES stanoví:
„Pravidla pro používání úředních jazyků v orgánech [Evropské unie] stanoví Rada [Evropské unie] jednomyslně; pravidla obsažená
ve statutu Soudního dvora [Evropské unie] tím nejsou dotčena.“
Podle článku 22, nadepsaného „Kulturní, náboženská a jazyková rozmanitost“, Listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené
dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1, dále jen „listina základních práv“):
„Unie respektuje kulturní, náboženskou a jazykovou rozmanitost.“
Články 1 až 6 nařízení Rady č. 1 ze dne 15. dubna 1958 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. 1958,
17, s. 385; Zvl. vyd. 01/01, s. 3), ve znění použitelném v projednávané věci, stanoví:
„Článek 1
Úředními a pracovními jazyky orgánů Unie jsou angličtina, bulharština, čeština, dánština, estonština, finština, francouzština,
irština, italština, litevština, lotyština, maďarština, maltština, němčina, nizozemština, polština, portugalština, rumunština,
řečtina, slovenština, slovinština, španělština a švédština.
Článek 2
Texty zasílané orgánům členským státem nebo osobou podléhající jurisdikci členského státu se sepisují v jednom z úředních
jazyků dle volby odesílatele. Odpověď se podává v témže jazyce.
Článek 3
Texty zasílané orgánem členskému státu nebo osobě podléhající jurisdikci členského státu se sepisují v jazyce tohoto členského
státu.
Článek 4
Nařízení a jiné texty obecného dosahu se sepisují ve [20] úředních jazycích.
Článek 5
Úřední věstník Evropské unie
vychází ve [20] úředních jazycích.
Článek 6
Orgány mohou stanovit podrobnosti o užívání jazyků svými vnitřními předpisy.“
Článek 1d služebního řádu úředníků Evropské unie, ve znění použitelném v projednávané věci (dále jen „služební řád“), stanoví:
„1. Při používání tohoto služebního řádu se zakazuje jakákoli diskriminace na základě pohlaví, rasy, barvy pleti, etnického
nebo sociálního původu, genetických znaků, jazyka, náboženského vyznání nebo víry, politického nebo jiného názoru, příslušnosti
k národnostní menšině, majetku, původu, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace.
[…]
6. Při zachování zásady zákazu diskriminace a zásady proporcionality musí být každé omezení těchto zásad odůvodněno objektivními
a přijatelnými důvody a zaměřeno na dosažení oprávněných cílů obecného zájmu v rámci personální politiky. Uvedenými cíli lze
ospravedlnit zvláště zavedení povinné věkové hranice pro odchod do důchodu a minimální věkové hranice pro čerpání důchodu.“
Článek 82 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie, ve znění použitelném v projednávané věci (dále jen „PŘOZ“),
stanoví:
„1. Výběr smluvních zaměstnanců probíhá na co nejširším geografickém základě z řad občanů zúčastněných členských států a bez
ohledu na rasový nebo etnický původ, politické, filozofické nebo náboženské přesvědčení, věk nebo postižení, pohlaví nebo
sexuální orientaci a nezávisle na jejich stavu nebo rodinné situaci.
[…]
3. Smluvní zaměstnanec může být přijat do pracovního poměru pouze tehdy, pokud:
[…]
e)      prokáže důkladnou znalost jednoho z jazyků [Unie] a uspokojivou znalost dalšího jazyka [Unie], která je dostačující pro plnění
jeho povinností.
[…]
5. [EPSO] poskytne na žádost jednotlivých orgánů pomoc při výběru smluvních zaměstnanců, zejména vymezením obsahu testů a uspořádáním
výběrových řízení. [EPSO] zajistí průhlednost výběrových řízení na místa smluvních zaměstnanců.
[…]“
Článek 3 odst. 2 rozhodnutí Evropského parlamentu, Rady, Komise, Soudního dvora, Účetního dvora, Hospodářského a sociálního
výboru, Výboru regionů a veřejného ochránce práv 2002/620/ES ze dne 25. července 2002 o zřízení EPSO (Úř. věst. L 197, s. 53;
Zvl. vyd. 01/04, s. 46), stanoví, že „[EPSO] může být nápomocen orgánům, institucím, subjektům a agenturám vytvořeným Smlouvami
nebo na jejich základě při pořádání vnitřních výběrových řízení a při výběru ostatních zaměstnanců“.
2.
Výzva k vyjádření zájmu
V roce 2005 EPSO zveřejnil „jménem evropských orgánů a zejména Komise a Rady“ výzvu k vyjádření zájmu za účelem „vytvoření
databáze kandidátů, kteří mohou být přijati jako smluvní zaměstnanci pro výkon různých úkolů v evropských orgánech“ (dále
jen „VVZ“). VVZ byla zveřejněna na internetové stránce EPSO ve dnech od 20. června do 20. července 2005.
Hlava A bod 2 VVZ, nadepsaný „Požadovaný profil“, zněl následovně:
„Cílem [VVZ] je přijmout zaměstnance s následujícími obecnými schopnostmi:
ve funkční skupině I: kurýři, řidiči, správně-technické činnosti, manuální pracovníci.
ve funkční skupině II: jesle (především pracovnice pečující o děti), vedoucí kanceláří / zaměstnanci, sekretářky, techničtí
zaměstnanci.
ve funkční skupině III: finanční řízení, informační technologie, realizace úkolů.
ve funkční skupině IV: správně-technické, komunikační a poradenské úkoly, výzkumní pracovníci, inženýři, jazykoví odborníci,
architekti. […]“
Hlava A bod 3 VVZ, nadepsaný „Kritéria pro připuštění a obecné podmínky“, stanovil, že pro předložení přihlášky na pracovní
místo smluvního zaměstnance musí všichni kandidáti splňovat kritéria pro přijetí příslušné funkční skupiny a obecné podmínky.
Pokud jde o kritéria pro připuštění, hlava A bod 3 písm. a) VVZ, nadepsaný „Minimální požadované vzdělání“, vyžadoval u kandidátů
na pracovní místa smluvních zaměstnanců spadajících do skupiny funkcí II, vysokoškolské vzdělání, osvědčené diplomem, nebo
středoškolské vzdělání, osvědčené diplomem umožňující přístup k vysokoškolskému vzdělání a vhodnou odbornou praxi v délce
tří let (přičemž takový diplom mohl být nahrazen odpovídajícím osvědčením o předepsaném výcviku o minimální délce tří let,
pokud neexistovalo obdobné odborné vzdělání umožňující přístup k vysokoškolskému vzdělání v době, kdy bylo vydáno), nebo dále
zakončení cyklu středoškolského vzdělání, jakož i relevantní doplňková specializace v délce dvou let a vhodná odborná praxe
v délce pěti let.
Pokud jde o obecné podmínky, hlava A bod 3 písm. b) francouzské verze VVZ ukládala mimo jiné, aby kandidáti měli „důkladnou
znalost jednoho z úředních jazyků Evropské unie (angličtina, bulharština, čeština, dánština, estonština, finština, francouzština,
irština, italština, litevština, lotyština, maďarština, maltština, němčina, nizozemština, polština, portugalština, rumunština,
řečtina, slovenština, slovinština, španělština a švédština) – hlavního jazyka (pokud není tento jazyk uveden, považuje se
za hlavní jazyk jazyk státní příslušnosti kandidáta nebo jazyk povinný pro školní docházku) a uspokojivou znalost (angličtiny,
francouzštiny nebo němčiny) – druhého jazyka (který musí být odlišný od hlavního jazyka)“.
Výrazy „hlavní jazyk“ a „druhý jazyk“ obsažené v hlavě A bodě 3 písm. b) VVZ byly uvedeny tučně.
Podle hlavy C VVZ, nadepsané „Průběh zkoušek“, mělo výběrové řízení probíhat ve třech postupných fázích: „ověření splnění
kritérií pro připuštění“, „předvýběrové testy“ a „výběr za účelem případného přijetí“.
Pokud jde o první fázi – ověření splnění kritérií pro připuštění – bylo stanoveno, že EPSO vytvoří potvrzenou databázi kandidátů
odpovídajících dovednostním profilům a kvalifikaci definovaných ve VVZ, poté předloží tuto databázi výběrové komisi, aby tato
mohla sestavit seznam kandidátů připuštěných k předvýběrovým testům.
Pokud jde o druhou fázi – předvýběrové testy – ve VVZ bylo uvedeno, že kandidáti uvedení v databázi uvedené v předchozím bodě
budou pozváni ke třem sériím testů, v daném případě:
–        testům schopností za účelem posouzení jejich „obecných dovedností“ a zejména „jejich schopnosti verbálního a neverbálního
uvažování a jejich jazykových znalostí“;
–        současně testu za účelem posouzení „jejich znalostí o evropské integraci a evropských orgánech“;
–        později zvláštnímu testu za účelem ověření „jejich zvláštních dovedností“.
Bylo uvedeno, že předvýběrové testy proběhnou „ve druhém jazyce (angličtině, francouzštině, němčině)“, přičemž tento jazyk
„musí být odlišný od hlavního jazyka“.
Pokud jde nakonec o třetí fázi – výběr za účelem případného přijetí, VVZ stanovila, že jména kandidátů, kteří úspěšně složili
testy, budou uvedena v konečné databázi dostupné evropským orgánům, aby si tyto orgány mohly vybrat kandidáty a pozvat k pohovoru
ty z nich, „kteří nejlépe odpovídají jejich potřebám“.
Pokyny pro kandidáty, na které odkazovala hlava B VVZ, určené k tomu, aby kandidáti mohli „správně podat [svou] přihlášku“,
informovaly kandidáty, že, pokud jde o volbu hlavního jazyka, jsou povinni uvést svůj „první jazyk“ tak, že si jej zvolí v rozbalující
se liště nabídky.
Nakonec, v kolonce „Často kladené dotazy“ na internetové stránce EPSO bylo uvedeno, pokud jde o VVZ:
„Jak jsou definovány ‚hlavní‘ a ‚druhý‘ jazyk?
Hlavním jazykem je zpravidla jazyk vaší státní příslušnosti, pokud se jedná o jeden z 20 úředních jazyků Evropské unie. V případě
zemí, které mají dva či více úředních jazyků, bude hlavním jazykem ten jazyk, ve kterém jste absolvovali vaši povinnou školní
docházku. Druhým jazykem je jazyk, ve kterém absolvujete testy, projdete-li úspěšně předvýběrovými testy. Musí být odlišný
od vašeho hlavního jazyka. Pro tuto výzvu musí být vaším druhým jazykem angličtina, francouzština nebo němčina. Je nutné mít
uspokojivou znalost tohoto druhého jazyka.“

Skutkový základ sporu
Po zveřejnění VVZ podala žalobkyně, která je francouzské státní příslušnosti, ale jejíž rodiče jsou italské státní příslušnosti,
svou přihlášku o pracovní místo smluvního zaměstnance spadajícího do skupiny funkcí II, profil „řízení kanceláře (sekretariát)“.
V přihlášce vyplněné elektronicky žalobkyně uvedla, že jejím hlavním jazykem, jakož i jejím druhým jazykem – jazykem, ve kterém
měla absolvovat předvýběrové testy – je francouzština.
E-mailem ze dne 4. října 2005 EPSO informoval žalobkyni, že výběrová komise přijala její přihlášku a že bude následně vyzvána
k účasti na předvýběrových testech. V této zprávě bylo uvedeno, že „hlavním jazykem“ žalobkyně je francouzština a jejím „jazykem
pro absolvování testů“ je angličtina.
Dne 15. listopadu 2005 žalobkyně zaslala EPSO e-mail, ve kterém jej upozornila, že si jako jazyk pro předvýběrové testy zvolila
francouzštinu, nikoliv angličtinu.
E-mailem ze dne 28. listopadu 2005 EPSO odpověděl žalobkyni, že jazykem pro předvýběrové testy nemůže být hlavní jazyk, a vyzval
žalobkyni, aby „si znovu přečetla [VVZ]“. V návaznosti na tento e-mail žalobkyně souhlasila s absolvováním předvýběrových
testů v angličtině.
Dne 21. listopadu 2005 EPSO zveřejnil obecné oznámení ke struktuře a hodnocení předvýběrových testů (dále jen „oznámení ze
dne 21. listopadu 2005“). V tomto oznámení bylo uvedeno, že:
–        první testy, které mají ověřit schopnost verbálního a numerického uvažování, budou obsahovat 25 a 20 otázek s mnohočetným
výběrem;
–        druhý test týkající se znalosti Evropské unie bude obsahovat 30 otázek s mnohočetným výběrem;
–        cílem třetího testu bude ověřit „zvláštní znalosti (z okruhu specializace uvedené v přihlášce na prvním místě)“.
V oznámení ze dne 21. listopadu 2005 bylo mimo jiné uvedeno, že „[v] této fázi budou provedeny pouze testy týkající se uvažování
a evropských znalostí“ a že „kandidáti budou svoláni k testům zvláštních znalostí později“, s výjimkou „kandidátů pro [s]kupinu
funkcí II, profil sekretářka, kteří absolvují všechny testy současně v této fázi“.
Nakonec bylo v tomtéž oznámení ze dne 21. listopadu 2005 zdůrazněno, že „práh úspěšnosti zakládající nárok na zápis do databáze“
je pro pracovní místa spadající do skupiny funkcí II 45 %, pokud jde o všechny testy, přičemž 35 % je minimum požadované u testů,
které mají ověřit schopnost verbálního a numerického uvažování.
Dne 6. ledna 2006 absolvovala žalobkyně v Bruselu (Belgie), pod dohledem zaměstnanců společnosti, které EPSO zadal organizaci
předvýběrových testů, testy, které měly ověřit její schopnost verbálního a numerického uvažování, test týkající se její znalosti
Evropské unie, jakož i test, jehož cílem bylo ověřit její zvláštní znalosti. Podle žalobkyně byl průběh předvýběrových testů
narušen přinejmenším čtyřmi poruchami jejího počítače. Její žádosti, aby jí bylo vydáno osvědčení o těchto incidentech, nebylo
vyhověno.
E-mailem ze dne 27. února 2006 EPSO informoval žalobkyni, že uspěla v předvýběrových testech a že její jméno bude zapsáno
do databáze, ke které budou mít evropské orgány přístup za účelem výběru a schůzek s kandidáty odpovídajícími nejlépe jejich
potřebám.
Dne 14. března 2006 EPSO zaslal žalobkyni následující e-mail (dále jen „rozhodnutí ze dne 14. března 2006“):
„Vážená kandidátko, vážený kandidáte,
V několika případech obdrželi v důsledku chyby při zadávání korespondence adresované kandidátům někteří kandidáti, včetně
Vás, dva odlišné a rozporné dopisy ohledně dosažených výsledků.
Za účelem vyjasnění informací, které se Vás týkají, Vám tímto potvrzujeme, že Vaše známky jsou:
–        verbální                                    :       32,00 %
–        numerické                              :       35,00 %
[v]erbální [a] [n]umerické celkem             :      33,33 %
Minimum požadované pro skupinu funkcí II      :      35,00 %
V důsledku toho Vám musíme s lítostí oznámit, že Vaše známky v [testech, které měly ověřit schopnost verbálního a numerického
uvažování] nejsou dostatečné k tomu, aby Vás EPSO mohl připustit do další fáze výběru.
[…]
Tímto se Vám omlouváme za způsobenou nepříjemnost.“
E-mailem ze dne 10. dubna 2006, nadepsaným „zpochybnění výsledků testů“ žalobkyně zpochybnila rozhodnutí ze dne 14. března
2006. Žalobkyně zdůraznila, že v průběhu svých předvýběrových testů byla nucena tyto testy „mnohokrát“ přerušit z důvodu „počítačových
poruch“ a že „[b]y její zápis do databáze EPSO měl být zachován“.
E-mailem ze dne 19. dubna 2006 EPSO odpověděl žalobkyni, když jí potvrdil, že dosáhla pouze 33,33 % správných odpovědí v testech,
které měly ověřit schopnost verbálního a numerického uvažování, zatímco požadované minimum bylo 35 %. Pokud jde o stížnosti
žalobkyně týkající se problémů s fungováním počítače, se kterými se údajně potýkala, EPSO uvedl, že tyto stížnosti byly podány
„příliš pozdě“, že „již není možné ověřit, zda skutečně došlo k problémům [u počítače, na kterém absolvovala testy]“ a že,
v každém případě, „[v]ýsledky, které byly zaznamenány, se zdají být zcela normální“.
E-mailem zaslaným téhož dne EPSO žalobkyně poté, co připomněla, že hlásila v místnosti, ve které skládala zkoušky, a poté
od obdržení rozhodnutí ze dne 14. března 2006, existenci problémů s fungováním počítačem, uvedla, že nelze vyloučit, že tyto
problémy mohly mít vliv na zamítnutí její přihlášky.
V odpovědi EPSO dne 20. dubna 2006 zaslal žalobkyni následující e-mail:
„[…]
Jsme plně připraveni přezkoumat skutečnosti, které jste nám oznámila, je však třeba, abyste nám sdělila přesné informace.
Pokud jste za nastalé situace, kterou uvádíte, podala žádost u osob dohlížejících na průběh testů, musela jste obdržet číslo
incidentu. Žádáme Vás proto o sdělení tohoto čísla, abychom mohli provést příslušné prošetření. Vzhledem k tomu, že testy
byly zaznamenávány, platí, že pokud došlo k problému, zanesly jej osoby dohlížející na průběh testů do deníku a o těchto skutečnostech
dohledáme záznam.“
Téhož dne zaslala žalobkyně EPSO e-mail, ve kterém uvedla, že „[jí] v žádném případě nebylo přiděleno číslo incidentu“, i když
o něj požádala, a uvedla, že jí nebylo sděleno ani jméno osoby dohlížející na průběh testů, ani osoby, která řešila problémy
s počítači.
Žalobkyně se mohla seznámit na internetové stránce EPSO s tabulkou uvádějící u každé otázky, která jí byla položena, správnou
odpověď, odpověď, kterou zadala, a čas, který odpovědi věnovala. V této tabulce, ve které nebylo uvedeno znění otázek položených
žalobkyni, bylo naopak uvedeno, že žalobkyni byl automaticky přidělen jeden bod z důvodu nečitelné otázky.
Přípisem ze dne 14. června 2006, došlým téhož dne Komisi Evropských společenství faxem žalobkyně podala na základě čl. 90
odst. 2 služebního řádu stížnost zejména proti rozhodnutí ze dne 14. března 2006. V tomto přípise žalobkyně po administrativě
požadovala, aby jí sdělila znění otázek, které jí byly položeny v rámci testů, které měly ověřit její schopnost verbálního
a numerického uvažování.
Rozhodnutím ze dne 11. října 2006 orgán oprávněný k uzavírání smluv (dále jen „OOUS“) stížnost zamítl.

Návrhová žádání účastníků řízení a řízení
Žalobkyně podala projednávanou žalobu dne 29. ledna 2007.
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
„–      zrušil rozhodnutí ze dne 14. března 2006 […];
–        […] zrušil rozhodnutí EPSO nebo [v]ýběrové komise nezapsat žalobkyni do databáze kandidátů, kteří uspěli v předvýběrových
testech;
–        […] zrušil další etapy […] výběrového řízení;
–        […] uložil [Komisi] náhradu nákladů řízení.“
Komise navrhuje, aby Soud:
„–      zamítl žalobu;
–        rozhodl o náhradě nákladů řízení podle práva.“
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 30. dubna 2007 požádalo Španělské království o povolení vedlejšího účastenství na podporu
návrhových žádání žalobkyně.
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 3. května 2007 (prvopis návrhu byl podán dne 4. května 2007) požádala Italská republika
o povolení vedlejšího účastenství na podporu návrhových žádání žalobkyně.
Usneseními předsedy druhého senátu Soudu ze dne 19. června 2007 bylo povoleno vedlejší účastenství Španělského království
a Italské republiky na podporu návrhových žádání žalobkyně.
Rozhodnutím ze dne 19. února 2009 byla věc původně přidělená druhému senátu Soudu nově přidělena prvnímu senátu Soudu.
Rozhodnutím ze dne 17. června 2009 byla věc předložena k rozhodnutí plénu.
V rámci různých organizačních procesních opatření vyzval Soud účastníky řízení, aby odpověděli na otázky a předložili dokumenty.
Účastníci řízení těmto opatřením vyhověli.
Soud rovněž vyzval účastníky řízení, aby předložili vyjádření k tomu, zda byl EPSO oprávněn k přijetí rozhodnutí ze dne 14. března
2006.
Nakonec, na výzvu Soudu účastníci řízení, s výjimkou Italské republiky, předložili vyjádření k dopadu rozsudků Tribunálu Evropské
unie ze dne 13. září 2010, Španělsko v. Komise (T-156/07 a T-232/07) a Itálie v. Komise (T-166/07 a T-285/07), na projednávaný
spor.
Dva ze sedmi soudců, kteří se účastnili jednání, se nemohli zúčastnit porady, přičemž první z nich opustil Soud proto, aby
vykonával funkce soudce Tribunálu Evropské unie, a druhý se nemohl zúčastnit ze zdravotních důvodů.

Právní otázky
1.
K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení „dalších etap […] výběrového řízení“
Je třeba připomenout, že podle čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který se použije na řízení před Soudem v souladu
s čl. 7 odst. 1 přílohy I uvedeného statutu, a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu prvního stupně, který se použije
obdobně na Soud – na základě rozhodnutí Rady 2004/752/ES/Euratom ze dne 2. listopadu 2004 o zřízení Soudu pro veřejnou službu
Evropské unie (Úř. věst. L 333, s. 7) – pokud jde o žaloby podané před vstupem jeho jednacího řádu v platnost dne 1. listopadu
2007, musí každá žaloba obsahovat zejména předmět sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Tyto údaje musí být
natolik jasné a přesné, že umožní žalovanému připravit si svou obhajobu a Soudu rozhodnout o žalobě případně bez dalších informací.
V projednávaném případě výše uvedené návrhové žádání neumožňuje jasně určit dotčený akt nebo akty, jejichž zrušení je navrhováno,
a musí být z tohoto důvodu odmítnuto jako nepřípustné.
2.
K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení rozhodnutí ze dne 14. března 2006 a „rozhodnutí EPSO nebo [v]ýběrové komise nezapsat
[…] [žalobkyni] do databáze kandidátů, kteří uspěli v předvýběrových testech“
Na podporu výše uvedených návrhových žádání žalobkyně předkládá tři žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení čl. 12 prvního
pododstavce ES a čl. 82 odst. 1 a 3 písm. e) PŘOZ, zadruhé z „porušení zásad řádné správy, rovného zacházení, objektivity
a legitimního očekávání“, zatřetí, z „porušení zásady rovného zacházení [,], zásad legitimního očekávání, transparentnosti
a povinnosti uvést odůvodnění“.
Mimoto žalobkyně předložila při jednání čtvrtý žalobní důvod vycházející z toho, že rozhodnutí ze dne 14. března 2006 bylo
přijato nepříslušným orgánem.

K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 12 prvního pododstavce ES a čl. 82 odst. 1 a 3 písm. e) PŘOZ
Tímto žalobním důvodem žalobkyně, jakož i vedlejší účastníci řízení vznášejí v podstatě námitku protiprávnosti proti VVZ,
kterou lze rozdělit do třech částí. VVZ je podle nich protiprávní, jelikož:
–        v ní bylo kandidátům uloženo, aby uvedli jako hlavní jazyk jazyk své státní příslušnosti nebo jazyk povinný pro svou školní
docházku (první část),
–        v ní byl omezen výběr druhého jazyka pouze na německý, anglický nebo francouzský jazyk (druhá část),
–        byla protiprávně zveřejněna pouze v jazyce německém, anglickém a francouzském a byl v ní omezen výběr jazyka pro komunikaci
mezi EPSO a kandidáty na tyto jazyky (třetí část).
K první části vycházející z toho, že ve VVZ bylo kandidátům protiprávně uloženo, aby uvedli jako hlavní jazyk jazyk své státní
příslušnosti nebo jazyk své školní docházky
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ, podle kterého smluvní zaměstnanec může být přijat do pracovního poměru pouze
tehdy, prokáže-li důkladnou znalost jednoho z jazyků Unie a uspokojivou znalost dalšího jazyka Unie, která je dostačující
pro plnění jeho povinností, neukládá, aby jazyk, jehož důkladnou znalost musí mít kandidát na pracovní místo smluvního zaměstnance,
byl nutně jazykem jeho státní příslušnosti nebo jazykem, ve kterém absolvoval školní docházku.
Do hlavy A bodu 3 písm. b) VVZ přitom EPSO vložilo upřesnění, že „pokud není tento jazyk uveden“, je za „hlavní jazyk“ každého
kandidáta, tedy jazyk, jehož důkladnou znalost musí mít, „považován jazyk státní příslušnosti kandidáta nebo jazyk povinný
pro školní docházku“. Tímto upřesněním EPSO hodlal v rozporu s čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ vyloučit, že kandidát uvede jako
hlavní jazyk jiný jazyk než jazyk své státní příslušnosti nebo školní docházky. Žalobkyně zdůrazňuje, že tak byla zbavena
možnosti zvolit si jako hlavní jazyk jazyk, ve kterém byla vychována, v projednávané věci jazyk italský.
Mimoto povinnost uložená ve VVZ a potvrzená pokyny pro kandidáty, na které VVZ odkazovala, a v kolonce „Často kladené dotazy“
internetové stránky EPSO, uvést jazyk státní příslušnosti nebo jazyk školní docházky je podle žalobkyně v rozporu s čl. 12
prvním pododstavcem ES a čl. 82 odst. 1 PŘOZ, jelikož je příčinou rozdílného zacházení mezi kandidáty na základě jejich státní
příslušnosti nebo jejich národního původu. Nepřímo totiž zabránila některým kandidátům absolvovat testy v jejich mateřském
jazyce, zatímco tuto možnost ponechala kandidátům jiné státní příslušnosti nebo jiného národnostního původu.
Žalobkyně dodává, že nelze přijmout argument Komise uvedený v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, podle kterého z výrazů „pokud
není tento jazyk uveden“ obsažených ve VVZ vyplývá, že si kandidáti mohli hlavní jazyk zvolit. Kromě toho, že jsou nepřesné,
byly totiž výrazy „pokud není tento jazyk uveden“ uvedeny pouze v anglické a francouzské verzi VVZ, avšak nikoliv ve verzi
německé.
V každém případě VVZ nebyla v souladu s cílem stanoveným právními předpisy, kterým je informovat tak přesně, jak je to možné,
dotčené osoby o podmínkách požadovaných pro výkon obsazovaných pracovních míst tak, aby mohly posoudit příhodnost podání své
přihlášky.
Protinávrh Komise zní na to, aby byla první část prvního žalobního důvodu zamítnuta.
Komise především tvrdí, že žádné ustanovení VVZ, ani žádné ustanovení v pokynech pro kandidáty a na internetové stránce EPSO
neukládalo kandidátům povinnost, aby si zvolili jako hlavní jazyk jazyk své státní příslušnosti nebo jazyk školní docházky.
Podle Komise byla kritéria státní příslušnosti a školní docházky uvedena ve VVZ pouze podpůrně, aby byla zhojena případná
opomenutí kandidátů při zapisování.
V každém případě Komise ve své duplice zdůrazňuje, že si žalobkyně nemohla zvolit jiný jazyk než francouzštinu. Podle Komise
byli totiž kandidáti povinni zvolit si jazyk, který nejlépe ovládají. V projednávané věci je přitom znalost francouzštiny
ze strany žalobkyně vyšší než znalost italštiny. V případě, že by si dotčená zvolila italštinu jako hlavní jazyk a francouzštinu
jako druhý jazyk, získala by neoprávněnou výhodu, neboť testy by proběhly v jazyce, který nejlépe ovládá. Cílem VVZ přitom
bylo, aby všichni kandidáti byli postaveni naroveň tím, že se jim uloží absolvovat předvýběrové testy v jazyce, o kterém se
má za to, že jej ovládají hůře než hlavní jazyk.
Při jednání nicméně Komise výslovně uvedla, že na rozdíl od toho, co uvedla ve své duplice, si kandidáti mohli jako hlavní
jazyk zvolit jakýkoliv jazyk, jejž důkladně znali. Podle Komise si tak žalobkyně mohla zvolit italštinu jako hlavní jazyk
a francouzštinu jako druhý jazyk, tedy absolvovat předvýběrové testy ve francouzštině. Komise nicméně dodává, že si žalobkyně
jako hlavní jazyk zvolila svobodně francouzštinu.
–       Závěry Soudu
Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ může být smluvní zaměstnanec přijat do pracovního poměru
pouze tehdy, prokáže-li zejména „důkladnou znalost jednoho z jazyků [Unie]“.
I když jazyk, jejž kandidát na pracovní místo smluvního zaměstnance důkladně zná, zpravidla odpovídá jazyku jeho státní příslušnosti
nebo jazyku jeho školní docházky, nelze nicméně vyloučit, jak ostatně připustila Komise při jednání, že kandidát ovládá rovněž
důkladně jiný jazyk. Při neexistenci jakéhokoliv upřesnění v tomto ohledu v čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ je přitom jasné,
že si tvůrci tohoto článku nepřáli, aby jazyk, jejž musí mít kandidát na pracovní místo smluvního zaměstnance důkladně znát,
byl omezen pouze na jazyk jeho státní příslušnosti nebo v případě kandidáta, který je státním příslušníkem členského státu,
který má více než jeden úřední jazyk, na jazyk ve kterém absolvoval školní docházku.
Je tedy otázkou, zda v projednávané věci, jak tvrdí žalobkyně, EPSO uložil kandidátům, aby si zvolili jako hlavní jazyk jazyk
své státní příslušnosti nebo jazyk, ve kterém absolvovali svou školní docházku, a to v rozporu s čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že hlava A bod 3 písm. b) francouzské verze VVZ ukládala mimo jiné, aby kandidáti měli
„důkladnou znalost jednoho z úředních jazyků Evropské unie […] – hlavního jazyka“ a stanovila, že „pokud není tento jazyk
uveden, považuje se za hlavní jazyk jazyk státní příslušnosti kandidáta nebo jazyk povinný pro školní docházku.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nelze toto posledně uvedené upřesnění, které je obsaženo rovněž v anglické verzi VVZ,
chápat tak, že ukládalo kandidátům, aby jako hlavní jazyk uvedli jazyk své státní příslušnosti nebo v případě kandidátů, kteří
absolvovali školní docházku v členském státě, který má dva či více úředních jazyků, jazyk, ve kterém absolvovali školní docházku.
Použití výrazů „pokud není tento jazyk uveden“ totiž vypovídá o tom, že EPSO vložil toto upřesnění pouze za tím účelem, aby
byli kandidáti informováni, že v případě, že kandidát při zapisování opomenul uvést svůj hlavní jazyk, EPSO toto opomenutí
zhojí tím, že zapíše jako hlavní jazyk jazyk jeho státní příslušnosti nebo jeho školní docházky jako jazyk, o kterém se má
za to, že jej kandidát nejlépe ovládá.
Je sice skutečností, že německá verze VVZ se lišila od verze francouzské a anglické, jelikož zněla takto: „Sie müssen über
eine gründliche Kenntnis einer der Amtssprachen der Europäischen Union verfügen […] – Hauptsprache (als Hauptsprache wird
die Landessprache des Bewerbers oder die Sprache der Pflichtschule betrachtet) […]“ [„Musíte mít důkladnou znalost jednoho
z úředních jazyků Evropské unie […] – hlavního jazyka (za hlavní jazyk bude považován jazyk státní příslušnosti kandidáta
nebo jazyk povinný pro školní docházku) […]“]. Podle ustálené judikatury nicméně nezbytnost jednotného použití, a tím i jednotného
výkladu ustanovení unijního práva vylučuje, aby byl předpis posuzován izolovaně v jedné ze svých verzí, ale vyžaduje, aby
byl vykládán s ohledem jak na skutečnou vůli jeho původce, tak na cíl jím sledovaný, zejména ve světle všech jazykových verzí
jazyků Unie (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 30. listopadu 2009, Zangerl-Posselt v. Komise, F-83/07,
bod 49, a citovaná judikatura, který je předmětem řízení o kasačním opravném prostředku před Tribunálem Evropské unie, věc
T-62/10 P). Vzhledem k tomu, že v projednávané věci nad německou verzí převažují dvě ostatní jazykové verze daného textu,
je třeba těmto verzím dát přednost. Navíc žalobkyně, která ve své přihlášce neuvedla, že by jakkoliv ovládala, byť minimálně,
německý jazyk, nemůže tvrdit, že by jí německá verze VVZ uvedla v omyl tím, že v ní vyvolala přesvědčení, že byla povinna
si zvolit jako hlavní jazyk jazyk své státní příslušnosti.
Nakonec je třeba uvést, že v kolonce „Často kladené dotazy“ své internetové stránky EPSO uvedl v odpovědi na otázku „„Jak
jsou definovány ‚hlavní‘ a ‚druhý‘ jazyk?“, že „[h]lavním jazykem je zpravidla jazyk vaší státní příslušnosti, pokud se jedná
o jeden z 20 úředních jazyků Evropské unie [a že v] případě zemí, které mají dva či více úředních jazyků, bude hlavním jazykem
jazyk, ve kterém jste absolvovali vaši povinnou školní docházku“. Z použití výrazů „zpravidla“ tak vyplývá, že EPSO nevyloučilo
možnost, že si kandidát může jako hlavní jazyk při zkouškách VVZ zvolit jazyk odlišný od jazyka státní příslušnosti nebo školní
docházky za podmínky, že má jeho důkladnou znalost.
Za těchto podmínek vzhledem k tomu, že žalobkyně nemůže oprávněně tvrdit, že byla EPSO nucena uvést jako svůj hlavní jazyk
jazyk své státní příslušnosti, je třeba výtku týkající se porušení čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ zamítnout. Podobně je tomu
ze stejného důvodu v případě výtek vycházejících z porušení čl. 12 prvního pododstavce ES a čl. 82 odst. 1 PŘOZ.
Z toho vyplývá, že první část prvního žalobního důvodu musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
K druhé části vycházející z toho, že ve VVZ byl protiprávně omezen výběr druhého jazyka pouze na jazyk německý, anglický nebo
francouzský
–       Argumenty účastníků řízení
Úvodem žalobkyně připomíná, že z čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ vyplývá, že administrativa může po kandidátovi na pracovní místo
smluvního zaměstnance vyžadovat uspokojivou znalost konkrétního jazyka pouze z důvodu zvláštní povahy obsazovaného pracovního
místa. Podle žalobkyně přitom EPSO nesplnil tuto podmínku, protože se ve VVZ rozhodl omezit výběr druhého jazyka na angličtinu,
francouzštinu nebo němčinu, i když pracovní místa, která kandidáti měli vykonávat v případě přijetí, nevyžadovala uspokojivou
znalost angličtiny, francouzštiny nebo němčiny či tuto znalost nevyžadovala všechna ve stejném rozsahu.
Žalobkyně rovněž uvádí, že tím, že EPSO omezil výběr druhého jazyka na angličtinu, francouzštinu nebo němčinu, opomenul „vnější
rozměr“ pracovních míst smluvního zaměstnance, protože smluvní zaměstnanci používají ve svých vztazích s členskými státy nebo
s osobami, které podléhají pravomoci členských států, všechny úřední jazyky orgánů Unie.
Žalobkyně dodává, že žádné z odůvodnění, které by Komise mohla uvést k odůvodnění omezení výběru druhého jazyka, nemůže být
přijato.
V případě, že by totiž Komise odůvodnila toto omezení existencí administrativních požadavků – nemožností EPSO nebo pro společnost,
které EPSO svěřil organizaci předvýběrových testů, disponovat materiálními prostředky a lidskými zdroji dostatečnými pro organizaci
uvedených testů ve všech úředních jazycích Evropské unie – by toto omezení bylo protiprávní, neboť nesouvisí s povahou obsazovaných
pracovních míst.
Stejně tak v případě, že by omezení bylo odůvodněno údajnou okolností, že angličtina, francouzština a němčina jsou hlavními
pracovními jazyky evropských orgánů, není ani toto odůvodnění opodstatněné. Zaprvé článek 1 nařízení č. 1 stanoví, že pracovními
jazyky orgánů jsou všechny úřední jazyky Evropské unie, nikoliv jen angličtina, francouzština a němčina. Zadruhé, i když článek
6 nařízení č. 1 opravňuje orgány k tomu, aby pro své čistě interní potřeby stanovily zjednodušená pravidla o používání jazyků,
není nijak prokázáno, že by uvedené orgány taková pravidla přijaly. V každém případě není předložen důkaz o tom, že konkrétně
tyto tři jazyky jsou jazyky nejběžněji používanými při vnitřním fungování orgánů.
Podpůrně, v případě, že by anglický, francouzský a německý jazyk byly přinejmenším v orgánech, které mají své sídlo v Bruselu
nebo v Lucemburku, jazyky interní komunikace, žalobkyně tvrdí, že neexistuje žádný vztah vhodnosti, tím spíše ani přiměřenosti
mezi sledovaným cílem a prostředky, které EPSO použil pro jeho dosažení. Pokud jde totiž o kandidáty, kteří si zvolili jako
hlavní jazyk angličtinu, francouzštinu nebo němčinu, měl požadavek zvolit si některý jiný z těchto tří jazyků jako druhý jazyk
uložený úřadem EPSO těmto kandidátům za následek, že tito kandidáti byli nuceni prokázat znalost dvou jazyků interní komunikace
orgánů, zatímco od kandidátů, kteří si zvolili jako hlavní jazyk jiný jazyk než angličtinu, francouzštinu nebo němčinu, byla
vyžadována znalost pouze jediného jazyka interní komunikace.
Žalobkyně na základě toho dospívá k závěru, že tím, že EPSO omezil výběr druhého jazyka na angličtinu, francouzštinu a němčinu
a zabránil jí tak zvolit si italštinu, porušil článek 12 ES, zásadu zákazu diskriminace a čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ.
Ve svém protinávrhu Komise tvrdí, že povinnost uložená kandidátům zvolit si jako druhý jazyk angličtinu, francouzštinu nebo
němčinu, pouze odráží zájem na tom, aby v rámci orgánů existovala účinná interní komunikace. Vzhledem ke značnému zvýšení
počtu úředních jazyků musí být totiž interní komunikace zajištěna tím, že všichni úředníci a ostatní zaměstnanci znají alespoň
jeden z jazyků, které jsou z tohoto důvodu běžně používány v orgánech, zejména v rámci Komise.
Komise dodává, že v případě kandidátů, kteří si zvolili jako hlavní jazyk angličtinu, francouzštinu nebo němčinu, bylo nadále
odůvodněné po nich požadovat uspokojivou znalost dalšího z těchto jazyků, aby bylo zajištěno rovné zacházení mezi všemi kandidáty,
a dále, aby byly zvýšeny možnosti interní komunikace.
Mimoto Komise zdůrazňuje, že cílem VVZ bylo vytvoření databáze k uspokojení budoucích potřeb v oblasti přijímání zaměstnanců,
nikoliv obsadit konkrétní pracovní místo, a že z tohoto důvodu byl EPSO tím spíše oprávněn zajistit, aby všichni kandidáti
zapsaní do této databáze prokázali jazykové znalosti odpovídající všem pracovním místům jejich funkční skupiny, která by jim
mohla být nabídnuta.
Pokud jde o Španělské království a Italskou republiku, tvrdí, že tím, že EPSO omezilo jazyk, jejž musí kandidáti uspokojivě
znát, na angličtinu, francouzštinu a němčinu, porušilo rovněž článek 290 ES, který přiznává výlučnou pravomoc ke stanovení
pravidel pro používání jazyků v unijních orgánech Radě, rozhodnutí 2002/620, které nepřiznalo EPSO žádnou pravomoc v oblasti
pravidel pro používání jazyků, jakož i článek 22 listiny základních práv, který zakotvuje zásadu mnohojazyčnosti. Nakonec
podle vedlejších účastníků, kteří tvrdí, že kandidáti měli mít možnost zvolit si svůj druhý jazyk ze všech úředních jazyků
Unie, porušilo takové omezení rovněž zásadu legitimního očekávání a postrádalo jakékoliv odůvodnění.
Španělské království dodává, že Komise nepředkládá žádné vysvětlení, které by mohlo prokázat, že anglický, francouzský a německý
jazyk jsou nejpoužívanějšími jazyky v rámci Komise nebo že výběr těchto jazyků jako jazyků interní komunikace odůvodňovaly
objektivní důvody. V každém případě v tomto smyslu nebylo kolegiem komisařů přijato žádné rozhodnutí.
Nakonec Španělské království uvádí, že jazykový požadavek obsažený ve VVZ zvýhodnil kandidáty, kteří byli státními příslušníky
členských států, které mají angličtinu, francouzštinu nebo němčinu jako úřední jazyk v rozporu s článkem 12 ES.
–       Závěry Soudu
Úvodem je třeba uvést, že jazykové požadavky obsažené v čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ, v projednávané věci důkladná znalost
jednoho z jazyků Unie a uspokojivá znalost dalšího jazyka Unie v rozsahu nezbytném pro obsazovaná pracovní místa, představují
pouze minimální podmínky pro přijímání smluvních zaměstnanců.
Z toho vyplývá, že vyžadují-li to potřeby služby nebo zaměstnání, může případně orgán oprávněně specifikovat jazyk nebo jazyky,
jejichž důkladná či uspokojivá znalost se vyžaduje (viz
a contrario
rozsudek Soudního dvora ze dne 4. března 1964, Lassalle v. Parlament, 15/63, s. 73 a 74; stanovisko generálního advokáta p. Lagrange
předcházející tomuto rozsudku, s. 94; viz rovněž výše uvedené rozsudky Španělsko v. Komise, bod 65, a Itálie v. Komise, bod 81).
Takový zvláštní jazykový požadavek může sice vyplývat ze zvláštního profilu zaměstnání, které má smluvní zaměstnanec vykonávat,
může nicméně obecně vyplývat z existence jednoho či několika jazyků interní komunikace v rámci orgánu. Vzhledem k tomu, že
orgán má možnost si i bez přijetí formálního rozhodnutí v tomto smyslu zvolit omezený počet jazyků interní komunikace za podmínky,
že tato volba bude založena na objektivních důvodech spojených s jeho funkčními potřebami (viz v tomto smyslu stanovisko generálního
advokáta M. Poiarese Madura předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 15. března 2005, Španělsko v. Eurojust, C-160/03,
body 49 a 56; výše uvedené rozsudky Španělsko v. Komise, bod 75, a Itálie v. Komise, bod 93), vyplývá z toho, že tento orgán
může legitimně smluvním zaměstnancům, které hodlá přijmout, uložit povinnost mít jazykové znalosti související s jazyky interní
komunikace. V opačném případě by byl vystaven riziku, že zaměstná zaměstnance, který nebude schopen řádně vykonávat služební
povinnosti v rámci orgánu, protože tento zaměstnanec nebude třeba schopen komunikovat se svými pracovními kolegy a rozumět
pokynům svých nadřízených či toho bude schopen jen velmi obtížně. V tomto ohledu je třeba uvést, že ve výše uvedeném rozsudku
Itálie v. Komise, vydaném ve věci, kdy EPSO zveřejnil oznámení o výběrových řízeních s cílem vytvoření seznamů kandidátů vhodných
na přijetí k obsazení volných pracovních míst administrátorů a asistentů v evropských orgánech, Tribunál Evropské unie připustil
nejen, že volba angličtiny, francouzštiny a němčiny odpovídala funkčním potřebám unijních orgánů a institucí, ale rovněž,
že EPSO mohl oprávněně v těchto výběrových řízeních po kandidátech požadovat znalost jednoho z těchto třech jazyků jako druhého
jazyka (výše uvedený rozsudek Itálie v. Komise, bod 103).
Nicméně je třeba připomenout, že čl. 1d odst. 1 služebního řádu výslovně zakazuje jakoukoliv diskriminaci na základě jazyka
a že podle odstavce 6 téhož ustanovení musí být při zachování zásady zákazu diskriminace a zásady proporcionality každé omezení
těchto zásad odůvodněno objektivními a přijatelnými důvody a zaměřeno na dosažení oprávněných cílů obecného zájmu v rámci
personální politiky. Z toho vyplývá, že jazyková podmínka, která neodůvodňuje přiměřený vztah proporcionality se sledovaným
cílem, je v rozporu se zásadou zákazu diskriminace na základě jazyka, zaručenou čl. 1d odst. 1 služebního řádu. Taková podmínka
je rovněž v rozporu s článkem 27 služebního řádu, podle kterého musí administrativa obsazovat volná pracovní místa tak, že
vybere úředníky s nejvyšší úrovní schopností, výkonnosti a bezúhonnosti. Konečně, požadovat po kandidátech na pracovní místa
smluvního zaměstnance, aby znali, byť jen v uspokojivé kvalitě, několik určitých jazyků, aniž by byl tento požadavek přiměřený
sledovanému cíli, by mělo za následek, že by těmto jazykům bylo přiznáno výsadní postavení, i když podle článku 290 ES přísluší
pouze Radě, aby jednomyslně stanovila pravidla pro používání jazyků Evropské unie, a podle článku 22 listiny základních práv
je Unie povinna respektovat „kulturní, náboženskou a jazykovou rozmanitost“.
S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám je třeba rozhodnout o žalobních důvodech žalobkyně a důvodech vedlejších účastníků řízení
nejprve na základě přezkumu, zda jazykové požadavky obsažené ve VVZ sledovaly oprávněný cíl obecného zájmu v rámci personální
politiky, a poté, v případě, že ano, zda existoval rozumný vztah proporcionality mezi těmito požadavky a sledovaným cílem.
Pokud jde zaprvé o otázku, zda jazykové požadavky obsažené ve VVZ sledovaly oprávněný cíl obecného zájmu v rámci personální
politiky, je třeba připomenout, že VVZ byla zveřejněna „jménem evropských orgánů a zejména Komise a Rady“ za účelem „vytvoření
databáze kandidátů, kteří mohou být přijati jako smluvní zaměstnanci pro výkon různých úkolů v evropských orgánech“. Z dokumentů
předložených v tomto stupni řízení přitom vyplývá, že anglický, francouzský nebo německý jazyk jsou v různém rozsahu používány
v rámci orgánů, které mají přijmout významnou část kandidátů, kteří uspěli ve výběrových zkouškách, a sice v rámci Komise
a Rady, jako jazyky interní komunikace.
S ohledem na postavení zastávané anglickým, francouzským a německým, jazykem v rámci orgánů, ve kterých mají přijatí smluvní
zaměstnanci vykonávat své pracovní povinnosti, tak jazykové požadavky obsažené ve VVZ sledovaly oprávněný cíl obecného zájmu
v rámci personální politiky, a sice zajistit, aby tito zaměstnanci měli jazykové znalosti vztahující se k těmto jazykům interní
komunikace.
Je třeba dodat, že v projednávané věci bylo cílem VVZ vytvoření databáze určené k přijetí smluvních zaměstnanců spadajících
do čtyř funkčních skupin, kteří měli „vykonávat různé úkoly“ v různých unijních orgánech v rámci těchto orgánů. Vzhledem k různorodosti
orgánů, které mohly zaměstnat osoby, které uspěly v předvýběrových testech, a k různorodosti obsazovaných pracovních míst
tak bylo odůvodněné, aby EPSO ověřil, že tyto osoby mohou neprodleně vykonávat služební povinnosti, tedy zejména, že jsou
schopny rozumět alespoň jednomu z pracovních jazyků orgánů přijímajících zaměstnance.
Mimoto je třeba připomenout, že na rozdíl od úředníků zůstávají smluvní zaměstnanci v orgánech v zásadě po omezenou dobu,
stanovenou PŘOZ, a že tudíž nelze zhojit případné jazykové nedostatky těchto zaměstnanců prostřednictvím vzdělávacích programů
zavedených orgány za účelem podpory a propagace jazykového pluralismu.
Zadruhé zůstává otázkou, zda existoval přiměřený vztah proporcionality mezi jazykovými požadavky obsaženými ve VVZ a sledovaným
cílem. V tomto ohledu je třeba uvést, že v rozsudcích Itálie v. Komise (uvedený výše, bod 94) a Španělsko v. Komise (uvedený
výše, bod 75) Tribunál Evropské unie rozhodl, že v případě, že si orgán zvolí více jazyků interní komunikace, nemůže po osobách,
které hodlá přijmout, požadovat znalost více než jednoho z těchto jazyků. Podle Tribunálu Evropské unie totiž požadavek na
kumulativní znalost různých jazyků nelze odůvodnit potřebami interní komunikace a tento požadavek může znamenat jedině vůli
přiznat výsadní postavení některým úředním jazykům.
V projednávané věci je nesporné, že EPSO ve VVZ požadoval po kandidátech důkladnou znalost jednoho z úředních jazyků jako
hlavního jazyka a uspokojivou znalost angličtiny, francouzštiny nebo němčiny, jako druhého jazyka, přičemž tento druhý jazyk
musel být odlišný od hlavního jazyka. Soud tak konstatuje, že EPSO vyžadoval od uvedených kandidátů znalost pouze jednoho
z jazyků interní komunikace platných v orgánech, které je mohly přijmout.
V konkrétním případě kandidátů, kteří si jako žalobkyně zvolili jako hlavní jazyk angličtinu, francouzštinu nebo němčinu,
měl požadavek, který spočíval v povinnosti zvolit si jako druhý jazyk některý další z těchto třech jazyků, zajisté za následek,
že byli nuceni prokázat znalost dvou jazyků interní komunikace, jednoho jako hlavního jazyka a druhého jako druhého jazyka.
Tuto okolnost nicméně nelze považovat za nepřiměřenou ve vztahu k cíli sledovanému EPSO.
Skutečnost, že si někteří kandidáti zvolili jako hlavní jazyk angličtinu, francouzštinu nebo němčinu, spadá mezi konkrétní
okolnosti, které jsou vlastní každému z nich (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 5. dubna 2005, Hendrickx
v. Rada, T-376/03, bod 33).
Kromě toho je třeba připomenout, že zásada zákazu diskriminace, která je zvláštním výrazem obecné zásady rovnosti (viz v tomto
smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 19. října 1977, Ruckdeschel a další, 117/76 a 16/77, bod 7), představuje společně s touto
posledně uvedenou zásadou jedno ze základních práv unijního práva, jejichž dodržování zajišťuje Soudní dvůr (rozsudek Soudního
dvora ze dne 12. prosince 2002, Rodríguez Caballero, C-442/00, bod 32). V rozsudku Itálie v. Komise (uvedený výše, bod 94)
Tribunál Evropské unie zdůraznil, že jazykové požadavky požadované po kandidátech na pracovní místa v rámci orgánů a institucí
Evropské unie nesmí vést k neodůvodněnému rozdílnému zacházení mezi občany Unie ani porušovat jejich rovný přístup k obsazovaným
pracovním místům.
V projednávané věci je sice skutečností, že řešení zvolené EPSO mělo za následek rozdílené zacházení jednak s kandidáty, kteří
si zvolili jako hlavní jazyk jiný jazyk než angličtinu, francouzštinu nebo němčinu, jednak s kandidáty, kteří si zvolili jako
hlavní jazyk jeden z těchto tří jazyků. Zatímco prvně jmenovaní kandidáti měli možnost zvolit si druhý jazyk ze třech jazyků,
a sice angličtiny, francouzštiny nebo němčiny, druzí jmenovaní měli tuto možnost výběru omezenou na dva jazyky. Nicméně kdyby,
jak by si přála žalobkyně, EPSO zvolilo jiné řešení spočívající v tom, že by kandidátům, kteří si zvolili jako hlavní jazyk
angličtinu, francouzštinu nebo němčinu, byla poskytnuta možnost zvolit si druhý jazyk ze všech úředních jazyků, s výjimkou
jazyka, který si zvolili jako hlavní jazyk, toto řešení by přiznalo těmto kandidátům ve srovnání s ostatními významnější výhody,
než byla ta, ze které měli prospěch posledně uvedení. EPSO si tak v situaci, kdy mohl volit mezi dvěma řešeními, která by
vedla k rozdílnému zacházení mezi dvěma skupinami kandidátů, zvolil řešení způsobující méně významné rozdílné zacházení, a nelze
se tedy domnívat, že stanovil nepřiměřené jazykové podmínky.
Je tedy třeba zamítnout výtky vycházející z toho, že požadavek uložený kandidátům, kteří si zvolili jako hlavní jazyk angličtinu,
francouzštinu nebo němčinu, zvolit si jako druhý jazyk další z těchto třech jazyků, porušuje článek 22 listiny základních
práv, zásadu zákazu diskriminace a čl. 82 odst. 3 písm. e) PŘOZ.
Kromě toho v rámci vnitřního fungování unijních orgánů spadá výběr jazyka interní komunikace do odpovědnosti uvedených orgánů,
které jsou oprávněny vyžadovat od svých zaměstnanců dodržování tohoto výběru. Z článku 6 nařízení č. 1 – které bylo přijato
Radou na základě ustanovení Smlouvy, která jí přiznávají pravomoc přijmout pravidla pro používání jazyků v orgánech Evropské
unie – totiž vyplývá, že „orgány mohou stanovit podrobnosti o užívání jazyků svými vnitřními předpisy“. V důsledku toho, na
rozdíl od tvrzení Španělského království a Italské republiky, EPSO oprávněně mohlo, jak učinilo ve VVZ – která byla zveřejněna
„jménem evropských orgánů a zejména Komise a Rady“ – omezit výběr druhého jazyka na angličtinu, francouzštinu nebo němčinu.
Rovněž je třeba zamítnout argument vycházející z toho, že EPSO měl ve VVZ odůvodnit výběr tří jazyků pro použití při účasti
na předvýběrových testech, jelikož je nesporné, že tento výběr odpovídal interním požadavkům orgánů (viz v tomto smyslu výše
uvedený rozsudek Španělsko v. Komise, bod 88).
Pokud jde o argument předložený Španělským královstvím vycházející z toho, že jazykový požadavek obsažený ve VVZ zvýhodnil
kandidáty, kteří byli státními příslušníky členských států, které mají jako úřední jazyk angličtinu, francouzštinu nebo němčinu,
v rozporu s článkem 12 ES, který zakazuje jakoukoliv diskriminaci na základě státní příslušnosti, ani tomuto argumentu nelze
vyhovět, jelikož tito kandidáti museli stejně jako kandidáti, kteří byli státními příslušníky jiných členských států, absolvovat
předvýběrové testy v jazyce odlišném od jazyka, jehož měli důkladnou znalost.
Konečně, i když Italská republika za účelem tvrzení, že omezení výběru druhého jazyka představuje porušení zásady legitimního
očekávání, uplatňuje, že obvyklá praxe EPSO i po přistoupení deseti nových členských států v roce 2003 spočívá v tom, že není
ukládáno žádné omezení ve výběru druhého jazyka při průběhu výběrových řízení na místa úředníků, z žádné písemnosti ve spise
nicméně nevyplývá, že by se EPSO veřejně zavázal – což by ostatně nemohl učinit – k tomu, že nestanoví žádné omezení, pokud
jde o druhý jazyk v rámci jím organizovaných výběrových řízení pro smluvní zaměstnance.
Z toho vyplývá, že druhá část prvního žalobního důvodu musí být zamítnuta.
K třetí části prvního žalobního důvodu vycházející z protiprávnosti podmínek zveřejnění VVZ a výběru jazyka pro komunikaci
mezi EPSO a kandidáty
Italská republika tvrdí, že EPSO tím, že rozhodl, a to navíc, aniž své rozhodnutí odůvodnil, že VVZ bude zveřejněna pouze
v anglickém, francouzském a německém, jazyce a že jazyk pro komunikaci mezi administrativou a kandidáty si lze zvolit pouze
z těchto tří jazyků, porušil článek 12 ES, článek 22 listiny základních práv, jakož i články 1 až 6 nařízení č. 1.
Nicméně takové protiprávnosti nemohly způsobit újmu zájmům žalobkyně, protože se žalobkyně po zveřejnění VVZ mohla zapsat
ke zkouškám, účastnit se stanovených předvýběrových testů a komunikovat s EPSO (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu prvního
stupně ze dne 9. února 1994, Latham v. Komise, T-3/92, bod 53). Vedlejší účastník řízení přitom není aktivně legitimován k předložení
argumentu, kterého se nemůže dovolávat žalobkyně.
Za těchto podmínek je třeba třetí část prvního žalobního důvodu v každém případě zamítnout.
Vzhledem k tomu, že všechny tři části prvního žalobního důvodu byly zamítnuty, je třeba tento důvod zamítnout.

K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z „porušení zásad řádné správy, rovného zacházení, objektivity a legitimního očekávání“
Argumenty účastníků řízení
Žalobní důvod se skládá v podstatě ze dvou částí.
V první části žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že předvýběrové testy, které absolvovala dne 6. ledna 2006, provázely technické
problémy. Přinejmenším čtyřikrát tak byl průběh těchto testů přerušen z důvodu nefunkčnosti počítače, který jí byl dán k dispozici,
což vyžadovalo při každém přerušení zásah informatika. Tyto incidenty ji vyrušily a připravily ji o část času, který jí byl
stanoven, aniž by jí bylo povoleno začít zkoušku znovu nebo získat dodatečný čas jako náhradu za ztracený čas.
Žalobkyně zdůrazňuje, že zkoušky organizované EPSO v prosinci 2005 a v lednu 2006 obecně probíhaly, jak prokazují osvědčení
kandidátů sdružených v Union syndicale (Odborový svaz), „velmi zmateně“ a že například někteří z těchto kandidátů, i když
řádně zapsaní, se nemohli účastnit uvedených zkoušek nebo přinejmenším nemohli mít z důvodu problémů s počítačem přístup k dotazníkům
testů. Zástupci zaměstnanců ve výběrové komisi ostatně při desátém zasedání této komise s EPSO odmítli potvrdit výsledek výběru
z důvodu zejména technických problémů, ke kterým došlo v průběhu všech zkoušek zorganizovaných v rámci VVZ.
Žalobkyně tvrdí, že nesrovnalosti, jimiž byl poznamenán průběh jejích předvýběrových testů, byly zjevně zásadní, protože z důvodu
jejich opakování, jejich počtu a času nezbytného k tomu, aby mohly být napraveny, závažně narušily její soustředění.
V druhé části žalobního důvodu žalobkyně zpochybňuje výsledky, které jí byly sděleny rozhodnutím ze dne 14. března 2006. Vysvětluje,
že to, že jí stejně jako 62 dalším kandidátům byl zaslán e-mail ze dne 27. února 2006, ve kterém jí bylo oznámeno, že uspěla
při předvýběrových testech, a poté jí byl zaslán dne 14. března 2006 nový e-mail, kterým jí byl sdělen opak, svědčí o problému
při zaznamenávání nebo zpracování výsledku zkoušek. Kromě toho existuje rozpor mezi rozhodnutím ze dne 14. března 2006, kterým
jí bylo sděleno, že e-mail ze dne 27. února 2006, ve kterém jí byl chybně oznámen její úspěch, byl výsledkem „chyby při zadávání
korespondence adresované kandidátům“, a e-mailem ze dne 19. dubna 2006, podle kterého byla příčinou této chyby chyba při výpočtu
její celkové známky. Konečně z písemného svědectví jiné kandidátky vyplývá, že počítačová databáze, ve které byly uchovány
odpovědi kandidátů v předvýběrových testech, byla poškozena.
Protinávrh Komise zní na to, aby byly obě části žalobního důvodu zamítnuty.
Pokud jde o první část, Komise uvádí, že žalobkyně nepředkládá žádný důkaz ani náznak důkazu na podporu tvrzení, podle kterého
průběh jejích testů poznamenaly nesrovnalosti.
Pokud jde o druhou část žalobního důvodu, Komise zdůrazňuje, že okolnost, že žalobkyně byla omylem prostřednictvím e-mailu
ze dne 27. února 2006 informována o svém úspěchu v předvýběrových testech, vyplývá z chyby v naprogramování počítače, který
nezohlednil skutečnost, že když žalobkyně získala pouze 33,33 % správných odpovědí při testech, které měly ověřit její schopnost
verbálního a numerického uvažování, nedosáhla minima požadovaného v oznámení ze dne 21. listopadu 2005, tedy 35 %.
Závěry Soudu
–       K první části žalobního důvodu
Na základě zásad řádné správy a rovného zacházení je věcí orgánů zajistit všem kandidátům výběrového řízení maximálně klidný
a řádný průběh zkoušek. Nesrovnalost při průběhu zkoušek výběrového řízení se nicméně dotýká legality uvedených zkoušek pouze
tehdy, je-li zásadní a může narušit jejich výsledky. Dojde-li k takové nesrovnalosti, je věcí žalovaného orgánu, aby prokázal,
že se nedotkla výsledků zkoušek (rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 13. prosince 2006, Neophytou v. Komise, F-22/05,
bod 60).
V projednávané věci žalobkyně tvrdí, že předvýběrové testy, které absolvovala dne 6. ledna 2006, provázely technické problémy,
především byl přinejmenším čtyřikrát průběh uvedených testů přerušen z důvodu nefunkčnosti počítače, který jí byl dán k dispozici.
Žádná ze skutečností, které se dovolává, však nemůže s jistotou prokázat povahu incidentů, jimiž byla osobně poškozena. Takovým
důkazem není zejména skutečnost, že jiní kandidáti se při zkouškách setkali s technickými poruchami ani okolnost, že zástupci
zaměstnanců ve výběrové komisi při zasedání s EPSO odmítli potvrdit výsledky výběru z důvodu zejména těchto poruch. Stejně
tak, jestliže z tabulky výsledků žalobkyně, ke které měla přístup prostřednictvím internetové stránky EPSO, vyplývá, že čas,
který žalobkyně strávila při odpovědích na čtyři otázky testu, které měly posoudit její schopnost verbálního uvažování, byl
delší než čas, který potřebovala k odpovědi na ostatní otázky uvedeného testu, tato okolnost neprokazuje existenci tvrzených
incidentů, jejichž existence byla ostatně formálně zpochybněna osvědčením společnosti organizující předvýběrové testy. Nakonec
je třeba uvést, že žalobkyně prokazuje, že oznámila existenci takových incidentů až poté, co se seznámila s rozhodnutím ze
dne 14. března 2006.
První část druhého žalobního důvodu je tak třeba zamítnout.
–       K druhé části žalobního důvodu
Je nesporné, že nejprve e-mailem ze dne 27. února 2006 EPSO oznámil žalobkyni, že uspěla v předvýběrových testech a poté jí
rozhodnutím ze dne 14. března 2006 informoval o jejím neúspěchu. Kromě toho z písemností ve spise vyplývá, že vysvětlení správy,
která poskytla ohledně existence takových rozporných zpráv, se lišila. Poté, co EPSO uvedl v rozhodnutí ze dne 14. března
2006 „chybu při zadávání e-mailů“, poté v e-mailu ze dne 19. dubna 2006 uvedl „chybu při výpočtu“, Komise v odpovědi na organizační
procesní opatření nařízené Soudem přičetla tento incident na vrub „chybě v naprogramování počítače“, přičemž vysvětlila, že
počítač nezohlednil skutečnost, že když žalobkyně dosáhla pouze 33,33 % správných odpovědí při testech, které měly ověřit
její schopnost verbálního a numerického uvažování, nedosáhla požadovaného minima 35 %.
Nicméně je třeba zdůraznit, že Komise předložila tabulku, ve které je uveden zakódovaný seznam otázek, které byly položeny
žalobkyni při testech majících ověřit její schopnost verbálního a numerického uvažování, správné odpovědi, které bylo třeba
uvést na tyto otázky, jakož i odpovědi, které žalobkyně ve skutečnosti uvedla na každou otázku. Přitom i když žalobkyně obecně
zpochybňuje důvěryhodnost výsledků sdělených EPSO kandidátům, neprokazuje, a dokonce ani netvrdí, že pokud jde o její výsledky
v předvýběrových testech majících ověřit její schopnost verbálního a numerického uvažování, byl celkový počet správných odpovědi
vyšší než 33,33 %.
Zpochybnění celkové důvěryhodnosti výsledků sdělených EPSO kandidátům by se žalobkyně mohla užitečně dovolávat na podporu
svých návrhových žádání směřujících ke zrušení rozhodnutí ze dne 14. března 2006 pouze tehdy, kdyby toto zpochybnění umožnilo
prokázat, že žalobkyně splňovala podmínky stanovené v oznámení ze dne 21. listopadu 2005, a sice dosáhnout alespoň 35 % správných
odpovědí v předvýběrových testech. Vzhledem k tomu, že tomu tak v projednávané věci není, je třeba zamítnout rovněž druhou
část druhého žalobního důvodu žalobkyně, i když EPSO závažně porušilo zásadu řádné správy, když zaslalo žalobkyni protichůdné
zprávy týkající se výsledků jejích předvýběrových testů.
Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod je třeba zamítnout.

K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z „porušení zásady rovného zacházení, zásad legitimního očekávání a transparentnosti
a povinnosti uvést odůvodnění“
Třetí žalobní důvod se dělí na dvě části vycházející v případě první části z porušení zásad legitimního očekávání a transparentnosti
a povinnosti uvést odůvodnění a v případě druhé části z porušení zásady rovného zacházení.
K první části žalobního důvodu vycházející z porušení zásad legitimního očekávání a transparentnosti a povinnosti uvést odůvodnění
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uvádí, že při zasedání konaném dne 26. července 2005 EPSO zaručil výběrové komisi, že kandidátům bude umožněn přístup
k jejich zkouškám v případě zpochybnění nebo na jejich žádost. Žalobkyně přitom administrativě vytýká, že jí odmítla sdělit
i přes žádost v tomto smyslu v přípise ze dne 14. června 2006 znění otázek, které jí byly položeny při předvýběrových testech.
Žalobkyně dodává, že odmítnutí EPSO sdělit jí otázky znemožnilo jí a znemožní i Soudu posoudit, zda otázky byly validní a zda
jejich úroveň obtížnosti byla v zásadě rovnocenná úrovni obtížnosti otázek položených ostatním kandidátům.
Ve svém protinávrhu Komise uvádí, že podle judikatury v oblasti výběrových řízení jsou jedinými písemnostmi, ke kterým může
mít kandidát přístup, jeho vlastní písemné zkoušky (rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 27. března 2003, Martínez Páramo
a další v. Komise, T-33/00). V projednávané věci přitom žalobkyně obdržela své opravené odpovědi ve formě tabulky.
Komise dodává, že pokud v přípisu ze dne 14. června 2006 žalobkyně požádala administrativu rovněž o to, aby jí sdělila znění
otázek, které jí byly položeny, spadala taková žádost pod nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1049/2001 ze dne 30. května
2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331).
Rozhodnutí o takovémto požadavku je však pouze v pravomoci Tribunálu Evropské unie. Žaloba je tak v tomto ohledu podle Komise
nepřípustná.
Komise v každém případě tvrdí, že by žalobkyni sdělení znění otázek, které jí byly položeny, neumožnilo dosáhnout sledovaného
cíle, a sice ověřit, zda otázky položené všem kandidátům měly stejnou úroveň validity a obtížnosti.
–       Závěry Soudu
Je třeba připomenout, že podle čl. 25 druhého pododstavce služebního řádu musí být každé rozhodnutí týkající se určité osoby
přijaté na základě služebního řádu a nepříznivě zasahující do jejího právního postavení odůvodněno. Podle ustálené judikatury
je účelem povinnosti uvést odůvodnění rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do právního postavení jednak poskytnout dotčené osobě
nezbytné údaje, aby mohla zjistit, zda je rozhodnutí podložené, či nikoli, jednak umožnit soudní přezkum tohoto rozhodnutí
(rozsudky Soudu prvního stupně ze dne 23. ledna 2003, Angioli v. Komise, T-53/00, bod 67, a Martínez Páramo a další v. Komise,
uvedený výše, bod 43).
Kromě toho bylo ve věcech, ve kterých žalobci, kandidáti ve výběrových řízeních, neuspěli při zkouškách organizovaných ve
formě otázek s mnohočetným výběrem, rozhodnuto, že administrativa splnila svou povinnost uvést odůvodnění tím, že těmto kandidátům
sdělila známky získané při těchto zkouškách a informovala je o tom, že některé otázky byly anulovány (viz v tomto smyslu rozsudky
Soudu prvního stupně ze dne 17. ledna 2001, Gerochristos v. Komise, T-189/99, bod 34, a ze dne 2. května 2001, Giulietti a další
v. Komise, T-167/99 a T-174/99, body 81 a 82).
V případě neexistence zvláštních okolností tak administrativa, která organizuje přijímací zkoušky ve formě otázek s mnohočetným
výběrem, splní svou povinnost uvést odůvodnění tím, že kandidátům, kteří neuspěli při těchto zkouškách, sdělí procento správných
odpovědí a uvede jim v případě žádosti v tomto smyslu odpověď, kterou bylo třeba uvést na každou z položených otázek. Jinak
by tomu mohlo být pouze v případě, kdy žalobce ve své stížnosti zpochybňuje konkrétně relevanci určitých otázek nebo opodstatněnost
odpovědi přijaté jako správné a za podmínky, že odchylka mezi jeho výsledky a prahem úspěšnosti je taková, že v případě, že
by jeho zpochybnění bylo opodstatněné (což by vyžadovalo ze strany soudu zjištění nesprávnosti skutečností – viz k tomuto
posledně uvedenému aspektu, rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 11. září 2008, Coto Moreno v. Komise, F-127/07, bod 32),
zařadil by se mezi kandidáty, kteří při daných zkouškách uspěli. V takovém případě by totiž administrativa byla povinna sdělit
v odpovědi na stížnost informace v tomto smyslu, zejména pak znění otázek, které mu byly při zkouškách položeny.
V projednávané věci je třeba nejprve uvést, jak bylo uvedeno výše, že žalobkyně byla e-mailem ze dne 14. března 2006 informována
o tom, že získala 32 % správných odpovědí v testu, který měl ověřit její schopnost verbálního uvažování a 35 % správných odpovědí
v testu majícím ověřit její schopnost numerického uvažování, tedy celkem 33,33 % správných odpovědí, tedy méně než minimum
požadované pro funkční skupinu II, v projednávané věci 35 %. Kromě toho krátce před podáním své stížnosti se žalobkyně mohla
na internetové stránce EPSO seznámit s tabulkou, ve které byla u každé otázky, která jí byla položena, uvedena správná odpověď,
odpověď, kterou zadala, a čas, který odpovědi věnovala. V téže tabulce bylo rovněž uvedeno, že jedna z otázek položených žalobkyni
byla nečitelná a že jí z tohoto důvodu byl přidělen jeden bod.
Je sice nesporné, že ve stížnosti podané proti rozhodnutí ze dne 14. března 2006 na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu
se žalobkyně po administrativě domáhala, aby jí sdělila znění otázek, které jí byly položeny při testech majících ověřit její
schopnost verbálního a numerického uvažování, a že v odpovědi na stížnost OOUS této žádosti nevyhověl. Je však třeba uvést,
že v uvedené stížnosti žalobkyně konkrétně nezpochybnila relevanci některých otázek ani obecně netvrdila, že jí osobně byly
položeny zjevně nepřiměřené či otázky postrádající validitu. Skutečnost, že Komise nesdělila žalobkyni znění otázek, které
jí byly při zkouškách položeny, tak nelze považovat za porušení povinnosti uvést odůvodnění.
Z toho vyplývá, že první část třetího žalobního důvodu musí být zamítnuta.
K druhé části třetího žalobního důvodu vycházející z porušení zásady rovného zacházení
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně připomíná s odkazem zejména na rozsudky Soudu prvního stupně ze dne 27. června 1991, Valverde Mordt v. Soudní dvůr
(T-156/89, body 121 až 123), a Giulietti a další v. Komise (uvedený výše, body 73 a 74), že ačkoliv kandidátům při téže zkoušce
nemusí být nutně položeny stejné otázky, měly by jim být v každém případě položeny otázky rovnocenné úrovně. V projednávané
věci přitom výběrová komise několikrát vyjádřila znepokojení nad rizikem nepřiměřenosti zkoušek vyplývající z okolnosti, že
některé otázky byly vypracovány nikoliv samotnými orgány, ale soukromými společnostmi, které uzavřely smlouvy s EPSO. Stejně
tak výběrová komise poukázala na riziko, že s ohledem na nadměrnou obtížnost některých otázek a vzhledem k nahodilému výběru
otázek budou kandidáti muset vykonat zkoušky rozdílné obtížnosti.
Ve svém protinávrhu Komise uvádí, že žalobkyně nepředkládá žádný důkaz, který by mohl vzbudit pochybnost ohledně nepřiměřené
povahy položených otázek.
–       Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury má výběrová komise širokou posuzovací pravomoc ohledně podrobného obsahu zkoušek předepsaných v rámci
tohoto výběrového řízení. Je věcí unijního soudu rozhodnout o protiprávnosti tohoto obsahu pouze tehdy, překračuje-li rámec
uvedený v oznámení o výběrovém řízení nebo pokud nesouvisí s cíli zkoušky výběrového řízení (rozsudek Soudního dvora ze dne
8. března 1988, Sergio a další v. Komise, 64/86, 71/86 až 73/86 a 78/86, bod 22; rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 9. listopadu
2004, Vega Rodriguez v. Komise, T-285/02 a T-395/02, bod 35). V rámci zkoušek složených z otázek s mnohočetným výběrem tak
Soudu nepřísluší, aby nahrazoval svou vlastní opravou opravu výběrové komise při výběrovém řízení. O zneplatnění otázky je
případně s přihlédnutím k na ni navrženým odpovědím třeba rozhodnout pouze tehdy, když se zdá, že tato otázka byla zjevně
nepřiměřená z hlediska cíle dotčeného výběrového řízení (výše uvedený rozsudek Vega Rodriguez v. Komise, bod 36). Obdobně
je třeba tuto judikaturu v oblasti výběrových řízení použít na výzvu k vyjádření zájmu.
V projednávané věci z písemností ve spise vyplývá, že za účelem zajištění rovného zacházení mezi kandidáty bylo EPSO rozhodnuto,
že otázky obsažené v databázi otázek budou rozděleny do pěti úrovní obtížnosti a že konkrétně kandidátům na pracovní místa
smluvního zaměstnance spadajícím do funkční skupiny II počítač vybere náhodně při testu verbálního uvažování dvacet otázek
úrovně obtížnosti 4 a pět otázek úrovně obtížnosti 3 a při testu numerického uvažování patnáct otázek úrovně obtížnosti 4
a pět otázek úrovně obtížnosti 3. EPSO tak usiloval o zajištění rovnocenné úrovně obtížnosti pro všechny kandidáty.
Kromě toho Soud může zpochybnit opodstatněnost rozdělení otázek v závislosti na různých úrovních obtížnosti pouze na základě
přezkumu všech otázek, přičemž takový přezkum mu přísluší provést pouze v případě četných indicií, ze kterých vyplývá, že
rozdělení provedené organizátory je postiženo vadami, které překračují prostor pro volné uvážení, který mají tito organizátoři.
V projednávané věci je třeba uvést, že se žalobkyně omezila na obecné vyjádření pochybností ohledně validity a stupně obtížnosti
některých otázek uvedených v celé databázi, ale že nijak neuvedla, že s výjimkou zrušené otázky, za kterou získala bod, jí
osobně byly položeny otázky zjevně nepřiměřené nebo postrádající validitu z hlediska cíle VVZ.
Druhé části třetího žalobního důvodu nemůže být tedy vyhověno.
Z toho vyplývá, že třetí žalobní důvod je třeba zamítnout.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedostatku pravomoci EPSO
Argumenty účastníků řízení
Při jednání žalobkyně vyjádřila pochybnosti ohledně otázky, zda EPSO měl pravomoc k přijetí rozhodnutí ze dne 14. března 2006.
Italská republika upřesnila, že z čl. 82 odst. 5 PŘOZ, jakož i z obecných prováděcích ustanovení týkajících se postupů příjímání
do zaměstnání a zaměstnávání smluvních zaměstnanců v Komisi, přijatých rozhodnutím ze dne 7. dubna 2004 (zveřejněných v
Administrativních informacích
č. 49-2004 ze dne 1. června 2004, dále jen „OPU SZ“), vyplývá, že pravomoc EPSO je omezená, pokud jde o výběr smluvních zaměstnanců,
na vymezení zkoušek a organizaci výběrových řízení, ale nevztahuje se na možnost eliminovat uchazeče. Podle Italské republiky
tak v projednávané věci náležela tato pravomoc orgánům, které měly zájem na vytvoření databáze smluvních zaměstnanců.
Závěry Soudu
Je třeba připomenout, že podle čl. 82 odst. 5 první věty PŘOZ „[EPSO] poskytne na žádost jednotlivých orgánů pomoc při výběru
smluvních zaměstnanců, zejména vymezením obsahu testů a uspořádáním výběrových řízení“. Kromě toho podle čl. 3 odst. 2 rozhodnutí
2002/620 „[EPSO] může být nápomocen orgánům, institucím, subjektům a agenturám vytvořeným Smlouvami nebo na jejich základě
při pořádání vnitřních výběrových řízení a při výběru ostatních zaměstnanců“. Nakonec, čl. 5 odst. 2 OPU SZ stanoví, že testy,
které mají ověřit schopnost kandidátů v oblasti verbálního a numerického uvažování „pořádá EPSO nebo se konají v jeho působnosti“.
V projednávané věci, i když ze samotného znění VVZ vyplývá, že VVZ byla zveřejněna EPSO „jménem evropských orgánů a zejména
Komise a Rady“, měl EPSO na základě předpisů uvedených v předchozím odstavci pravomoc organizovat předvýběrové testy a eliminovat
uchazeče, kteří při uvedených testech neuspěli.
V důsledku toho nelze žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedostatku pravomoci EPSO k přijetí rozhodnutí ze dne 14. března 2006
vyhovět.
Je tak třeba zamítnout návrhová žádání směřující ke zrušení rozhodnutí ze dne 14. března 2006, jakož i v důsledku toho návrhová
žádání směřující ke zrušení „rozhodnutí EPSO nebo výběrové komise […] nezapsat [žalobkyni] do databáze kandidátů, kteří uspěli
v předvýběrových testech“.
Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta.

K nákladům řízení
Na základě článku 122 jednacího řádu se ustanovení osmé kapitoly druhé hlavy uvedeného řádu týkající se nákladů řízení a soudních
výdajů použijí pouze na věci zahájené před Soudem po vstupu tohoto řádu v platnost, tedy po 1. listopadu 2007. Na věci projednávané
před Soudem před tímto datem se i nadále použijí obdobně příslušná ustanovení jednacího řádu Tribunálu Evropské unie.
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu Evropské unie se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada
nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle článku 88 téhož řádu však ve sporech
mezi Unií a jejími zaměstnanci nesou orgány vlastní náklady. Vzhledem k tomu, že žalobkyně neměla ve věci úspěch, je třeba
rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
Stejně tak na základě čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu Tribunálu Evropské unie Španělské království a Italská
republika ponesou vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (plénum)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Marie-Thérèse Angioi a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.
3)
Španělské království a Italská republika jakožto vedlejší účastníci řízení ponesou vlastní náklady řízení.
Mahoney

Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Van Raepenbusch
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. června 2011.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
W. Hakenberg

P. Mahoney
*
Jednací jazyk: francouzština.