CELEX: 62007TJ0262
Lauksaimniecība
Tirgu kopīgā organizācija
Pasākumi, kas jāpieņem saistībā ar jaunu dalībvalstu pievienošanos
2003. gada Pievienošanās akts
Lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, lieko krājumu noteikšana un to likvidēšanas finansiālās sekas
Primāro tiesību normas mērķis
Lēmums 2007/361/EK

Tiesvedības priekšvēsture
Eiropas Savienības paplašināšanās kārtā, kuras laikā 2004. gada 1. maijā Čehijas Republika, Igaunijas Republika, Kipras Republika, Latvijas Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika, Maltas Republika, Polijas Republika, Slovēnijas Republika un Slovākijas Republika (turpmāk tekstā – “jaunās dalībvalstis”) pievienojās Eiropas Savienībai (turpmāk tekstā – “pievienošanās”), Eiropas Savienība un jaunās dalībvalstis uzsāka sarunas par vairākiem jautājumiem, kas bija iedalīti sarunu sadaļās. Sadaļā par lauksaimniecības jautājumiem sarunas attiecās it īpaši uz tiesisko stāvokli saistībā ar jaunajās dalībvalstīs pievienošanās dienā brīvā apgrozībā esošajiem lauksaimniecības produktu krājumiem, kas pārsniedza daudzumu, kuru varētu uzskatīt par normālu krājumu pārņemšanu (turpmāk tekstā – “pārpalikums”).
Šo jautājumu saskaņā ar Akta par jauno dalībvalstu pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (
OV 2003, L 236, 39. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”), 22. pantu regulē Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkts (
OV 2003, L 236, 798. lpp.
), atbilstoši kuram:
“[..]
2.   Jebkādas [lauksaimniecības produktu] privātas vai valsts rezerves, kas pievienošanās dienā ir brīvā apgrozībā jaunajās dalībvalstīs un kas pārsniedz daudzumu, kuru varētu uzskatīt par normālu rezervju pārņemšanu, ir jālikvidē uz jauno dalībvalstu rēķina.
Normālu rezervju pārņemšanu katram produktam nosaka, pamatojoties uz katra tirgus organizēšanas kritērijiem un mērķiem.
[..]
4.   Iepriekš izklāstītos pasākumus [īsteno un piemēro Komisija] [..].”
2007. gada 4. maijā Eiropas Kopienu Komisija, pamatojoties uz Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 4. apakšpunktu, pieņēma Lēmumu 2007/361/EK par lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, lieko krājumu noteikšanu un to likvidēšanas finansiālajām sekām sakarā ar jauno dalībvalstu pievienošanos (
OV L 138, 14. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētā lēmuma 11. un 12. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka:
“Ņemot vērā [Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta] mērķi, vispiemērotākā metode lieko krājumu finansiālo seku aprēķināšanai ietver rīcībā esošo izmaksu novērtējumu katrā attiecīgajā nozarē. Gadījumos, ja produktiem piemēro eksporta kompensācijas pirmajā gadā pēc pievienošanās, ir lietderīgi noteikt finansiālās sekas, pamatojoties uz starpību starp vidējo cenu iekšējā un ārējā tirgū, ko atspoguļo vidējā eksporta kompensācija divpadsmit mēnešu laikposmā uzreiz pēc pievienošanās.
Produktiem, kuriem nepiemēroja eksporta kompensācijas, [..] līdzvērtīgas pieejas labad ir lietderīgi par pamatu izmantot cenu starpību starp vidējo cenu iekšējā un ārējā tirgū. Ņemot vērā, ka finansiālās sekas, kas rodas, nosakot liekos krājumus dažādiem lauksaimniecības produktiem atsevišķās jaunajās dalībvalstīs, ir īslaicīgas, attiecīgajām dalībvalstīm jāveic atbilstoši maksājumi Kopienas budžetā. Jānosaka datums, kurā jāveic minētie maksājumi.”
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“1. pants
Lauksaimniecības produktu apjomi, kas pievienošanās dienā ir brīvā apgrozībā jaunajās dalībvalstīs un kas pārsniedz apjomus, ko var uzskatīt par normālu krājumu pārnešanu 2004. gada 1. maijā, kā arī summas, kas iekasējamas no jaunajām dalībvalstīm sakarā ar minēto apjomu likvidēšanu, ir izklāstītas pielikumā.
2. pants
1.   Pielikumā norādītās summas uzskata par Kopienas budžeta ieņēmumiem.
2.   Dalībvalstis var nomaksāt pielikumā noteiktās summas, veicot iemaksas Kopienas budžetā četrās vienādās daļās. Pirmā daļa jāsamaksā otrā mēneša pēdējā dienā, skaitot no tā mēneša, kurā lēmums ir paziņots attiecīgajai dalībvalstij. Pārējo daļu samaksas termiņš ir attiecīgi 2008. gada 31. maijs, 2009. gada 31. maijs un 2010. gada 31. maijs.
3. pants
Šis lēmums ir adresēts Čehijas Republikai, Igaunijas Republikai, Kipras Republikai, Latvijas Republikai, Lietuvas Republikai, Maltas Republikai, Polijas Republikai, Slovēnijas Republikai un Slovākijas Republikai.”
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā paredzētie daudzumi un summas, kas attiecas uz šī lēmuma 3. pantā minētajām deviņām jaunajām dalībvalstīm, ir noteiktas minētā lēmuma pielikumā. Attiecībā uz Lietuvas Republiku tās ir noteiktas šādi:
Produktu grupa
Daudzums tonnās
Summa (1 000 EUR)
Piens
Augļi
Rīsi
Kopā

Tiesvedība un lietas dalībnieču prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 13. jūlijā, Lietuvas Republika atbilstoši EKL 230. pantam cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
Ar dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2007. gada 24. un 29. oktobrī, Slovākijas Republika un Polijas Republika lūdza atļaut iestāties šajā lietā Lietuvas Republikas prasījumu atbalstam, kas tika atļauts ar Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2008. gada 18. janvāra rīkojumu.
Attiecīgi 2008. gada 29. februārī un 6. martā Polijas Republika un Slovākijas Republika iesniedza iestāšanās rakstu. 2008. gada 20. jūnijā Lietuvas Republika par šiem iestāšanās rakstiem iesniedza savus apsvērumus. Attiecīgi 2008. gada 2. un 23. jūlijā Komisija iesniedza savus apsvērumus par Slovākijas Republikas un Polijas Republikas iestāšanās rakstiem.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
2011. gada 10. martā Vispārējā tiesa uzdeva rakstveida jautājumus lietas dalībniecēm, uz kuriem tās atbildēja noteiktajā termiņā.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieču mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2011. gada 13. aprīļa tiesas sēdē.
Lietuvas Republikas, ko atbalsta Polijas Republika un Slovākijas Republika, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Lietuvas Republiku;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest Lietuvas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Lietuvas Republikas argumentus būtībā var iedalīt septiņos pamatos, kas attiecas uz, pirmkārt, Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību un Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta pārkāpumu, otrkārt, kļūdaina juridiska pamata izmantošanu un Pievienošanās akta 41. pantā paredzētā termiņa pārsniegšanu, treškārt, tiesiskās drošības principa pārkāpumu, ceturtkārt, nediskriminācijas principa pārkāpumu, piektkārt, pārskatāmības un labas pārvaldības principu pārkāpumu, sestkārt, nepietiekamu pamatojumu un, septītkārt, acīmredzamām kļūdām vērtējumā.
Ar savu pirmo pamatu Lietuvas Republika būtībā apgalvo, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 4. apakšpunktā, kas ir apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, Komisijai nav piešķirtas pilnvaras pieprasīt jaunajām dalībvalstīm iemaksāt Kopienas budžetā šajā lēmumā paredzētās summas.
Kā atgādināts iepriekš 2. punktā, Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 4. apakšpunktā ir paredzēts, ka Komisija īsteno un piemēro minētā akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu. Šajos noteikumos Komisijai ir uzticēts pienākums izveidot sistēmu, lai nodrošinātu, ka pārpalikumi, kas pievienošanās dienā bija jaunajās dalībvalstīs, tiktu likvidēti uz šo dalībvalstu rēķina.
Lietuvas Republika neapstrīd Komisijas pilnvaras kā tādas rīkoties, lai īstenotu Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu, bet uzskata, ka metode, kuru Komisija šajā ziņā ir izvēlējusies, ir pretrunā šai normai.
Pēc Lietuvas Republikas domām, attiecīgajā normā jaunajām dalībvalstīm galvenokārt ir uzlikts pienākums likvidēt pārpalikumus uz sava rēķina. Tieši šajā ziņā Komisijai esot piešķirtas īstenošanas pilnvaras. Tās tostarp ietver pilnvaras noteikt “normālu krājumu pārņemšanu”, pārņemto krājumu aprēķināšanas metodes un likvidēšanas uzraudzības pasākumus. Šo īstenošanas pilnvaru ietvaros nevarot pieprasīt samaksāt apstrīdētajā lēmumā paredzētās summas un tām esot soda raksturs tiktāl, ciktāl tas nekompensējot Kopienai vai tās uzņēmējiem nodarīto kaitējumu. Katrā ziņā Komisija neesot iesniegusi nevienu pierādījumu par to, ka pastāv kaitējums. Soda raksturs it īpaši esot acīmredzams, runājot par lauksaimniecības produktiem, kuriem nav piemērojamas eksporta kompensācijas.
Polijas Republika un Slovākijas Republika pievienojas Lietuvas Republikas argumentiem. Tās piebilst, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts pienākums “fiziski” likvidēt pārpalikumus.
Komisija apgalvo, ka kārtība, saskaņā ar kuru ir jālikvidē pārpalikumi, Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā nav precizēta. Līdz ar to ar šo normu saderīgs esot jebkāds iespējamais pārpalikumu likvidēšanas veids, tostarp vienkārša pārpalikumu “absorbcija” tirgū. Šāda “absorbcija” radītu noteiktas, taču skaitļos neizsakāmas, ekonomiskas sekas, kas būtu jāuzskata par pārpalikumu likvidēšanas izmaksām. Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu līdz ar to vajadzētu interpretēt tādējādi, ka Komisijai ir pienākums saprātīgi aprēķināt šīs izmaksas un nodrošināt, ka jaunās dalībvalstis tās sedz, iemaksājot summu Kopienas budžetā.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka prasītājas nostāja šajā lietā jautājumā par to, kā Komisija varētu rīkoties, lai īstenotu Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu, būtiski atšķiras no Komisijas nostājas.
Lai izvērtētu lietas dalībnieču argumentus par apstrīdētā lēmuma saderību ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu, vispirms ir jāatspoguļo dažādie pasākumi, kurus Komisija veica pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas attiecībā uz jaunajās dalībvalstīs pievienošanās dienā esošajiem pārpalikumiem.
Sākotnējie apsvērumi attiecībā uz pasākumiem, kurus Komisija ir veikusi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
Līguma starp Beļģijas Karalisti, Dānijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Īriju, Itālijas Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Somijas Republiku, Zviedrijas Karalisti, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (Eiropas Savienības dalībvalstīm) un jaunajām dalībvalstīm par jauno dalībvalstu pievienošanos Eiropas Savienībai (
OV L 236, 17. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pievienošanās līgums”), kas parakstīts 2003. gada 16. aprīlī Atēnās, 2. panta 3. punktā ir paredzēts, ka Savienības iestādes var pirms pievienošanās paredzēt pasākumus, kas minēti tostarp Pievienošanās akta 41. pantā un tā IV pielikumā. Minētā akta 41. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka pārejas pasākumus, kas vajadzīgi, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) piemērošana atbilstīgi šajā aktā paredzētajiem nosacījumiem, Komisija var īstenot trīs gados pēc pievienošanās dienas un tos piemēro tikai minētajā laikposmā.
2003. gada 10. novembrī Komisija, pamatojoties uz Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktu un Pievienošanās akta 41. panta pirmo daļu, ir pieņēmusi Regulu (EK) Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību jauno dalībvalstu pievienošanās dēļ (
OV L 293, 3. lpp.
).
No šīs regulas preambulas 1. apsvēruma izriet, ka pārejas posma pasākumi jāveic, lai izvairītos no tirdzniecības novirzes riska, kas var ietekmēt lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju sakarā ar jauno dalībvalstu pievienošanos. Minētās regulas preambulas 3. apsvērumā ir norādīts, ka šīs novirzes bieži vien ir saistītas ar produktiem, kurus, rēķinoties ar paplašināšanos, pārvieto speciāli un kuri nav attiecīgās valsts normālie krājumi, bet ka liekie krājumi var izveidoties arī valsts ražošanas rezultātā. Visbeidzot tiek precizēts, ka tādēļ ir jāizstrādā noteikumi soda maksājumu par liekajiem krājumiem iekasēšanai jaunajās dalībvalstīs.
Regulas Nr. 1972/2003, kas pēdējo reizi grozīta ar Komisijas 2004. gada 20. aprīļa Regulu (EK) Nr. 735/2004 (
OV L 114, 13. lpp.
), 4. pantā ir paredzēta sistēma, saskaņā ar kuru iekasē maksājumus par jaunajās dalībvalstīs pievienošanās dienā brīvā apgrozībā esošu produktu liekajiem krājumiem. Šī panta 1. punktā ir norādīts, ka, neierobežojot Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta prasības, gadījumos, uz kuriem neattiecas stingrāki tiesību akti valsts līmenī, jaunās dalībvalstis par šādiem krājumiem iekasē maksājumus no to īpašniekiem. Grozītās Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā ir paredzēta attiecīgā maksājuma summa un noteikts, ka ieņēmumus no [iekasētajiem maksājumiem] asignē attiecīgās jaunās dalībvalsts budžetam. Visbeidzot, šīs regulas 4. panta 5. punktā ir ietverts attiecībā uz katru dalībvalsti atšķirīgs saraksts ar lauksaimniecības produktiem, kuriem piemēro šo maksājumu.
Saskaņā ar Regulā Nr. 1972/2003 paredzētajiem pasākumiem vairāku lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, lieko krājumu īpašnieki jaunajās dalībvalstīs tātad bija informēti, ka pēc pievienošanās tiem ir jāveic maksājums atbilstoši to lieko krājumu apmēram.
Lai arī Regulā Nr. 1972/2003 paredzētie pasākumi tieši neattiecas uz Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā paredzēto pārpalikumu likvidēšanu, starp šiem pasākumiem un minēto normu pastāv saikne, kā to norāda Lietuvas Republika. Faktiski attiecīgā maksājuma noteikšana samazina Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā minēto pienākumu likvidēt pārpalikumus. No vienas puses, šāds maksājums varētu atturēt jauno dalībvalstu tirgus dalībniekus uzkrāt liekos krājumus, kas principā gala rezultātā samazinātu pēc iestāšanās likvidējamos daudzumus. No otras puses, no maksājuma iegūtie līdzekļi varētu minētajām dalībvalstīm sniegt papildu ieņēmumus un tādējādi samazināt faktiskās izmaksas, kas saistītas ar to pienākumu segt krājumu likvidēšanas izmaksas.
2004. gada 14. janvārī Komisija, arī pamatojoties uz Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktu un Pievienošanās akta 41. panta pirmo daļu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar jauno dalībvalstu pievienošanos (
OV L 9, 8. lpp.
).
Regulas Nr. 60/2004, kas grozīta ar Komisijas 2005. gada 28. aprīļa Regulu (EK) Nr. 651/2005 (
OV L 108, 3. lpp.
), 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka vēlākais līdz 2005. gada 31. maijam Komisija nosaka paša cukura vai pārstrādes produktos esošā cukura, izoglikozes un fruktozes daudzumu, kas pārsniedz daudzumu, ko uzskata par normālu krājumu pārņemšanu katrā jaunajā dalībvalstī (turpmāk tekstā – “cukura pārpalikums”) 2004. gada 1. maijā. Šajā noteikumā ir paredzēts arī veids, kādā Komisija šo pārpalikumu nosaka.
Grozītās Regulas Nr. 60/2004 6. panta 2. punktā ir noteikts, ka katra attiecīgā jaunā dalībvalsts bez Kopienas iejaukšanās nodrošina tāda cukura vai izoglikozes daudzuma izņemšanu no tirgus, kas ir vienlīdzīgs tās cukura pārpalikumam. Šo izņemšanu no tirgus var veikt vēlākais līdz 2005. gada 30. novembrim, eksportējot šo pārpalikumu bez Kopienas kompensācijām, izmantojot to degmaisījumu nozarē vai to denaturējot.
Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu katra jaunā dalībvalsts līdz 2004. gada 1. maijam izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmēju līmenī nosaka krājuma pārpalikumus pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos, izoglikozei un fruktozei, kuru tās izmanto lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to liekajiem krājumiem līdzvērtīgu cukura vai izoglikozes daudzumu. Šiem uzņēmējiem jāiesniedz pierādījums par šo pārpalikumu izņemšanu no tirgus. Pretējā gadījumā jaunā dalībvalsts šiem uzņēmumiem uzliek pienākumu atbilstoši no tirgus neizņemtajam daudzumam veikt iemaksas, kas tiek ieskaitītas tās valsts budžetā.
Grozītās Regulas Nr. 60/2004 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka vēlākais līdz 2006. gada 31. martam jaunās dalībvalstis Komisijai sniedz pierādījumu par to cukura pārpalikuma izņemšanu no tirgus. Šī paša panta 2. punktā ir paredzēts, ka katra attiecīgā jaunā dalībvalsts maksā summu atbilstoši tās cukura pārpalikuma daļai, attiecībā uz kuru paredzētajā termiņā nav iesniegts pierādījums par tā izņemšanu no tirgus. Šī summa tiek iemaksāta Kopienas budžetā un tiek ņemta vērā, aprēķinot ražošanas iemaksas 2004./2005. tirdzniecības gadam.
2005. gada 31. maijā Komisija veica katras jaunās dalībvalsts cukura pārpalikuma aprēķinu, pieņemot Regulu (EK) Nr. 832/2005 par cukura, izoglikozes un fruktozes pārpalikuma daudzumu noteikšanu jaunajās dalībvalstīs (
OV L 138, 3. lpp.
). Minētās regulas 1. pantā ir noteikts cukura daudzums, kas ir jāizņem no Kopienas tirgus katrai no tām piecām jaunajām dalībvalstīm, kurās gala rezultātā tika konstatēts cukura pārpalikums.
Saskaņā ar Regulā Nr. 60/2004 un Nr. 835/2005 paredzētajiem pasākumiem šīm piecām jaunajām dalībvalstīm bija jānodrošina, lai to cukura pārpalikums tiktu izņemts no tirgus, vai, pretējā gadījumā, Kopienas budžetā jāieskaita summa, kas tiktu ņemta vērā, aprēķinot konkrētas iemaksas, kas jāmaksā Savienības ražotājiem.
Par apstrīdētajā lēmumā paredzētā “likvidēšanas” mehānisma saderību ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu
Par Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu
Lietas dalībnieču argumenti, kas izvirzīti, lai atbildētu uz jautājumu par to, vai apstrīdētajā lēmumā paredzētā likvidēšanas metode ir saderīga ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu, ir jāizvērtē, ņemot vērā to normu un pasākumu vispārējo kontekstu, kas pieņemti, lai pievienošanās ietvaros regulētu pārpalikumus.
No lietas dalībnieču nostājām, kas izklāstītas iepriekš 19.?22. punktā, izriet, ka tās atšķiras it īpaši jautājumā par to, kāda nozīme ir piešķirama Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā lietotajam terminam “jālikvidē”.
Tiktāl, ciktāl šajā jomā nav nevienas Savienības tiesību definīcijas par to, kas būtu jāsaprot ar “likvidēt”, šī termina nozīme un apjoms ir jānosaka, ņemot vērā vispārējo kontekstu, kādā to lieto, un tā parasto nozīmi sarunvalodā (Tiesas 1988. gada 27. janvāra spriedums lietā
349/85 Dānija/Komisija,
Recueil
, 169. lpp.
, 9. punkts; 2000. gada 27. janvāra spriedums lietā
C-164/98 P
DIR International Film
u.c./Komisija,
Recueil
, I-447. lpp.
, 26. punkts, un 2006. gada 4. maija spriedums lietā
C-431/04
Massachusetts Institute of Technology
, Krājums, I-4089. lpp.
, 17. punkts). Kas attiecas uz lauksaimniecības produktiem, ir jāuzskata, ka termins “jālikvidē”, kā tas lietots Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā, sarunvalodā nozīmē “jāiznīcina” vai “jāizņem no tirgus”.
Turklāt jaunajās dalībvalstīs brīvā apgrozībā esoši lauksaimniecības produkti ir domāti, lai tos “absorbētu” tirgū. Līdz ar to Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta precizējumu, saskaņā ar kuru pārpalikumi ir jālikvidē, nevar saprast tādējādi, ka ar to ir domāta pārpalikumu “absorbcija” tirgū. Ja Pievienošanās akta autori būtu vēlējušies jaunajām dalībvalstīm uzlikt pienākumu iemaksāt Kopienas budžetā summu, lai kompensētu šīs “absorbcijas” tirgū izmaksas, tie drīzāk būtu norādījuši, ka šīm dalībvalstīm ir pienākums iemaksāt Kopienas budžetā summu, kas aprēķināta, ņemot vērā to pārpalikumu daudzumu.
Šajā ziņā ir arī jānorāda, ka Komisija nav identificējusi sagatavošanās darbus vai dokumentus, kas varētu liecināt, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta pieņemšanas laikā minētā akta autoru vēlme būtu bijusi ļaut Komisijai īstenot sistēmu, saskaņā ar kuru pienākumu likvidēt tajā paredzētos pārpalikumus varētu saprast kā vienkāršu pienākumu iemaksāt Kopienas budžetā summu, kas aprēķināta, ņemot vērā šo pārpalikumu daudzumu.
Saistībā ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta mērķi Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka attiecībā uz cukuru tas galvenokārt ir izvairīties no visiem traucējumiem cukura tirgus kopīgās organizācijas paredzēto mehānismu labai darbībai un sevišķi tiem, kuriem ir ietekme uz cenu veidošanos un kurus izraisa virsnormas cukura daudzumu uzkrāšanās jaunajās dalībvalstīs pirms to pievienošanās Eiropas Savienībai (Vispārējās tiesas 2009. gada 2. oktobra spriedums lietā
T-324/05 Igaunija/Komisija, Krājums, II-3681. lpp.
, 119. punkts). Tātad ir jāuzskata, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta mērķis attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, izņemot cukuru, ir
mutatis mutandis
tāds pats.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā to apstiprina Komisija, ka visu jaunajā dalībvalstī pievienošanās dienā esošo lauksaimniecības produktu pārpalikumu realizēšana iekšējā tirgū var ietekmēt šī produkta cenu pēc pievienošanās. Faktiski tiktāl, ciktāl normālos apstākļos, kāda produkta piedāvājuma pieaugums nozīmē – ar nosacījumu, ka nemainās pieprasījums – tā cenas samazināšanos, Savienības ražotāju iegūtā cena pēc pievienošanās noteikti būs zemāka par to, ko tie būtu ieguvuši, ja attiecīgais pārpalikums nebūtu realizēts.
Tas, ka ir noticis šis cenu veidošanās mehānisma traucējums, tomēr nenozīmē, ka to lauksaimniecības produktu cena, kuru pārpalikums pievienošanās dienā tika konstatēts jaunajās dalībvalstīs, pēc 2004. gada 1. maija kļuva zemāka par cenu, kāda bija pirms šīs dienas. Tā pat varēja būt augstāka. Cenu līmenis pēc pievienošanās dienas vienkārši kļuva zemāks par līmeni, kādu bija iespējams sasniegt, kā to pareizi norāda Komisija. Līdz ar to Lietuvas Republikas un personu, kas iestājušās lietā, argumenti, ko atbalsta dažu Eiropas iestāžu iesniegtie ziņojumi un kuru mērķis ir pierādīt, ka attiecīgo pārpalikumu nokļūšana iekšējā tirgū un to iespējamā realizēšana nav izraisījusi ne cenu kritumu, ne lauksaimniecības tirgus traucējumu, nav svarīgi.
Kā to pareizi norāda Komisija, Pievienošanās akta autori nevarēja nezināt, ka jaunajās dalībvalstīs pievienošanās dienā esošie pārpalikumi varēja traucēt cenu veidošanās mehānismu kopš 2004. gada 1. maija, jo Pievienošanās aktā nav paredzēts neviens mehānisms, kas varētu nodrošināt, lai visi liekie krājumi tiktu pilnībā likvidēti vēlākais līdz 2004. gada 30. aprīlim, un ka minētā akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts, ka pārpalikumi ir produkti, kas kopš šīs dienas ir “brīvā apgrozībā”, kas nozīmē, ka šos produktus var nekavējoties laist tirgū. Lai nodrošinātu Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta lietderīgu iedarbību, ir jāuzskata, ka šīs normas mērķis nav tikai novērst pārpalikumu realizēšanas iekšējā tirgū izraisītos traucējumus, bet gan arī labot šo traucējumu radītās sekas.
No Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta analīzes, kas veikta iepriekš, ņemot vērā šīs normas kontekstu, kā arī tās formulējumu un mērķi, izriet, ka pasākumi, kurus saskaņā ar šī paša punkta 4. apakšpunktu īstenot ir uzticēts Komisijai, ļauj nodrošināt vai nu šo pārpalikumu realizēšanas iekšējā tirgū izraisīto traucējumu novēršanu, vai arī šo traucējumu ekonomisko seku kompensāciju un ka saskaņā ar šo sistēmu jaunajās dalībvalstīs 2004. gada 1. maijā esošie pārpalikumi principā tiek izņemti no tirgus uz šo dalībvalstu rēķina, proti eksportējot pārpalikumus ārpus iekšējā tirgus vai arī tos iznīcinot.
Visbeidzot ir jākonstatē, pirmkārt, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā nav noteikts – pretēji tam, ko apgalvo Lietuvas Republika –, ka jaunajām dalībvalstīm ir pienākums pašām likvidēt pārpalikumus, un, otrkārt, Komisijai, īstenojot savas pilnvaras, kuras tai ir piešķirtas ar Pievienošanās aktu KLP jomā, lai piemērotu ar šo aktu pieņemtos noteikumus, var būt jāizmanto plaša rīcības brīvība tādējādi, ka vienīgi tas, ka šajā jomā noteiktajam pasākumam ir acīmredzami neatbilstošs raksturs salīdzinājumā ar mērķi, ko kompetentā iestāde plānojusi sasniegt, var ietekmēt šī pasākuma likumību (Vispārējās tiesas 2009. gada 2. oktobra spriedums apvienotajās lietās T-300/05 un T-316/05 Kipra/Komisija, Krājumā nav publicēts, 100. punkts). Līdz ar to nevar izslēgt, ka sistēma, saskaņā ar kuru, pirmkārt, Kopiena nodrošina jaunajās dalībvalstīs pievienošanās dienā esošo pārpalikumu iznīcināšanu vai eksportēšanu ārpus iekšējā tirgus un, otrkārt, šo darbību izmaksu segšana pēc tam tiek uzlikta jaunajām dalībvalstīm, arī būtu saderīga ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu.
Par apstrīdēto lēmumu
Ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētā lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, pārpalikumu likvidēšanas sistēma nav balstīta uz šo pārpalikumu iznīcināšanu vai eksportēšanu ārpus iekšējā tirgus. Šī ir sistēma, ar kuru šie pārpalikumi sākot no 2004. gada 1. maija pilnībā var tikt integrēti minētajā tirgū. Jauno dalībvalstu pienākums segt izmaksas par šo pārpalikumu likvidēšanu nozīmē vienkāršu pienākumu iemaksāt Kopienas budžetā summu, kas aprēķināta, ņemot vērā katra attiecīgā lauksaimniecības produkta pārpalikumu daudzumu. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu minēto summu aprēķina katram produktam, uz kuru divpadsmit mēnešus pēc pievienošanās attiecās eksporta kompensācija, reizinot konstatēto pārpalikumu daudzumu ar vidējo eksporta kompensāciju, kas pastāvēja šī gada laikā. Attiecībā uz produktiem, kuriem nav piemērojama šāda kompensācija, šo summu aprēķina, reizinot konstatēto pārpalikumu daudzumu ar starpību starp attiecīgā produkta vidējo cenu ārējā tirgū un šī produkta vidējo cenu iekšējā tirgū (skat. iepriekš 4. punktu).
Apstrīdētajā lēmumā paredzētās summas tātad atspoguļo izmaksas, kas būtu jāsedz no Kopienas budžeta, ja Kopiena būtu finansējusi konstatēto pārpalikumu eksportu ārpus iekšējā tirgus. Tomēr apstrīdētajā lēmumā šāds eksports nav minēts. Tajā nav norādīts, ka pārpalikumi tika eksportēti, izmantojot Kopienas finansējumu, lai gan šīs izmaksas bija jāsedz jaunajām dalībvalstīm. No šīs lietas materiāliem neizriet, ka šāds eksports būtu noticis vai ka būtu veikti citi pārpalikumu likvidēšanas pasākumi, ne arī ka tie būtu finansēti no Kopienas budžeta. Visbeidzot, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, Komisija nevarēja paskaidrot, vai attiecīgo pārpalikumu realizēšana iekšējā tirgū būtu varējusi radīt zaudējumus vai tiešas izmaksas Kopienas budžetam, ko varētu uzskatīt par minēto pārpalikumu likvidēšanas izmaksām.
Līdz ar to apstrīdētajā lēmumā paredzētās summas nevar uzskatīt par atlīdzību vai izmaksu segšanu par noteiktām Kopienas veiktajām likvidēšanas darbībām. Tas ir vienkāršs pienākums veikt maksājumu Kopienas labā, kas uzlikts jaunajām dalībvalstīm.
Pat ja Komisijai, kā tas ir norādīts iepriekš, ir plaša rīcības brīvība, īstenojot Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu, tā saskaņā ar šo normu nevar jaunajām dalībvalstīm uzlikt vienkāršu pienākumu veikt maksājumu Kopienas labā, ja vien šo maksājumu nevar uzskatīt par iemaksām, lai segtu pārpalikumu izņemšanas no iekšējā tirgus izmaksas.
Tomēr Komisija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētais pasākums ir vienīgais, ar ko var nodrošināt Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā izvirzītā mērķa sasniegšanu, līdz ar to Vispārējai tiesai būtu jāatzīst, ka šī norma un apstrīdētais lēmums ir saderīgi. Komisija šajā ziņā izvirza trīs argumentus.
Pirmais Komisijas izvirzītais arguments ir šāds – tā kā jaunajās dalībvalstīs pievienošanās dienā esošie pārpalikumi nekavējoties 2004. gada 1. maijā tika “absorbēti” iekšējā tirgū un, iespējams, tika pārdoti vai pat patērēti, ir praktiski neiespējami tos – iznīcinot vai ar nesubsidēta eksporta palīdzību – pēc šīs dienas izņemt no iekšējā tirgus.
Šis arguments būtībā balstās uz pieņēmumu, ka produkti, kurus 2004. gada 1. maijā uzskatīja par pārpalikumiem jaunajās dalībvalstīs, bija tie paši produkti, kuri saskaņā ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu bija jālikvidē uz minēto dalībvalstu rēķina. Tas liecina, ka produkti, kas ir daļa no krājumiem, kas 2004. gada 1. maijā tika uzskatīti par liekajiem, un tie, kas ir daļa no krājumiem, kas saskaņā ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu ir jālikvidē, ir “identiski”.
Tomēr krājumus, kas saskaņā ar šo normu ir jālikvidē tādēļ, ka tie pārsniedz daudzumu, kuru varētu uzskatīt par normālu krājumu pārņemšanu, neveido konkrēti pēc pievienošanās identificējami produkti. Faktiski nav iespējams nošķirt tāda lauksaimniecības produkta krājumus, attiecībā uz kuru ir konstatēts pārpalikums, no tāda lauksaimniecības produkta krājumiem vai lieko krājumu daļām, attiecībā uz kuru pārpalikums nav konstatēts. Līdz ar to ir jāuzskata, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts pienākums likvidēt tādu lauksaimniecības produktu daudzumu, kas ir līdzvērtīgs daudzumam, kurš tika atzīts par pārpalikumu, un nevis šo produktu konkrētas identificējamas vienības. Līdz ar to šajā ziņā nav nozīmes, vai šis līdzvērtīgais daudzums tika iegādāts vai saražots pirms vai pēc pievienošanās.
Attiecībā uz jaunajās dalībvalstīs pievienošanās dienā esošajiem cukura pārpalikumiem Komisija pati ir izveidojusi sistēmu, ar kuru – iznīcinot vai ar nesubsidēta eksporta palīdzību – no iekšējā tirgus tiek izņemti šie pārpalikumi un kas ir balstīta nevis uz tāda cukura daudzuma izņemšanu no tirgus, kas 2004. gada 1. maijā tika uzskatīts par pārpalikumu, bet līdzvērtīga pat pēc šīs dienas iegādātā vai saražotā cukura daudzuma izņemšanu no tirgus (šajā ziņā skat. iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā Igaunija/Komisija, 168.?171. punkts).
Faktiski, kā tas norādīts iepriekš 32. un 33. punktā, Regulas Nr. 60/2004 6. panta 1. un 2. punktā ir noteikts, ka Komisija nosaka cukura pārpalikumus, kas 2004. gada 1. maijā bija katrā jaunajā dalībvalstī, un nosaka jaunajām dalībvalstīm termiņu, kurā tām, bez Kopiena iejaukšanās jānodrošina tāda cukura daudzuma izņemšanu no tirgus, kas ir “vienlīdzīgs” šā cukura pārpalikumam, eksportējot šo pārpalikumu bez kompensācijām, izmantojot to degmaisījumu nozarē vai to denaturējot.
Tāpat arī saskaņā ar šī paša panta 3. punktu katra jaunā dalībvalsts līdz 2004. gada 1. maijam izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmēju līmenī nosaka liekos krājumus pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos, izoglikozei un fruktozei un kuru tās izmanto, lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to liekajiem krājumiem “līdzvērtīgu” cukura vai izoglikozes daudzumu.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā ir paredzēta sistēma, ar kuru no iekšējā tirgus tiek izņemti lauksamniecības produkti, izņemot cukuru, neatkarīgi no tā, vai šo produktu pārpalikumi, kas 2004. gada 1. maija bija jaunajās dalībvalstīs, varēja būt “absorbēti” iekšējā tirgū tūlīt pēc šīs dienas.
Līdz ar to pirmais arguments, ko Komisija izvirzījusi, lai pierādītu, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētais pasākums ir vienīgais, ar ko var nodrošināt Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā izvirzītā mērķa sasniegšanu, ir jānoraida kā nepamatots.
Otrais arguments, ko Komisija izvirzījusi šajā ziņā, ir tāds, ka sistēmas, ar kuru – iznīcinot vai ar nesubsidēta eksporta palīdzību – no iekšējā tirgus tiek izņemti lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, pārpalikumi, izveide esot pārmērīgi dārga un grūti īstenojama, jo, pirmkārt, tā esot precīza operācija, kas pieprasa ieviest sarežģītus esošo krājumu uzskaites, uzraudzības un kontroles mehānismus, un, otrkārt, ražotāju skaits esot pārāk liels, lai šos pārpalikumus varētu identificēt praksē. Šīs iezīmes atšķiroties no tām, kas pastāv cukura tirgū. Cukura tirgū, kas ir ļoti koncentrēts un reglamentēts, ražotāju skaits esot ierobežots un pastāvot katrā tirdzniecības gadā saražotā cukura daudzuma pastāvīgi kontroles mehānismi, kā arī to daudzumu, kas pārsniedz atļautās kvotas, fiziskas likvidēšanas mehānismi atbilstoši minētā tirgus regulēšanas mehānismiem.
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka tāda pasākuma lielās izmaksas, kas ir jāpieņem saskaņā ar tādu primāro tiesību normu kā Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkts, nevar novest pie secinājuma, saskaņā ar kuru šis pasākums pats par sevi nevar nodrošināt šajā normā izvirzītā mērķa sasniegšanu, un vēl jo mazāk pie secinājuma, saskaņā ar kuru šis pasākums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas paredz cita pasākuma pieņemšanu.
Protams, samērīguma princips, kas ir viens no vispārīgajiem Savienības tiesību principiem, prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskā regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C-33/08
Agrana Zucker
, Krājums, I-5035, 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to, ja pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā izvirzīto mērķi ir iespējams sasniegt ar diviem dažādiem pasākumiem, Komisijai būtu jāpieņem pasākums, kas izmaksā mazāk. Tomēr šim pasākumam katrā ziņā ir jābūt saderīgam ar pašu normu.
Saistībā ar to, ka ir praktiski neiespējami izveidot sistēmu, ar kuru no iekšējā tirgus tiek izņemti produktu, izņemot cukura, pārpalikumi, vienīgais fakts, uz kuru Komisija atsaucas, ir tāds, ka lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, tirgus ir sadrumstalots no ražotāju viedokļa. Neraugoties uz šo sadrumstalotību, nekas neliecina, ka Komisija nebūtu varējusi nodrošināt, lai jaunajās dalībvalstīs 2004. gada 1. maijā esošie šo produktu pārpalikumi tiktu izņemti no tirgus, paredzot sistēmu, saskaņā ar kuru attiecīgā dalībvalsts var izpildīt savu izņemšanas pienākumu, iegādājoties cukura daudzumu, kas ir vienāds ar pārpalikumu daudzumu, lai to likvidētu, iznīcinot vai ar nesubsidēta eksporta palīdzību. Šo daudzumu attiecīgajā gadījumā varēja iepirkt par Kopienas tirgus cenu no attiecīgajā dalībvalstī reģistrētiem uzņēmējiem vai citiem Kopienas uzņēmējiem (šajā ziņā skat. iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā Igaunija/Komisija, 178. punkts).
Līdzīgi ir jānorāda, ka jaunajām dalībvalstīm saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 4. punktu vajadzēja veikt 2004. gada 1. maijā to teritorijā esošo lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, uzskaiti un vēlākais līdz 2004. gada 31. oktobrim paziņot Komisijai liekajos krājumos esošo produktu daudzumus, izņemot tos daudzumus valsts rezervēs, kas minēti šīs regulas 5. pantā. Komisija nepaskaidro, kādēļ šī uzskaite, kuru tā, pieņemot Regulu Nr. 1972/2003, uzskatīja par īstenojamu, nevarēja ļaut jaunajām dalībvalstīm nodrošināt, ka būtiska daļa no tās uzņēmēju rīcībā esošajiem pārpalikumiem tiek likvidēta.
Līdz ar to otrais arguments, ko Komisija izvirzījusi, lai pierādītu, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētais pasākums ir vienīgais, ar ko var nodrošināt Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā izvirzītā mērķa sasniegšanu, ir jānoraida.
Trešais arguments, ko Komisija ir izvirzījusi šajā nolūkā, ir tāds, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā jaunajās dalībvalstīs esošie pārpalikumi jau bija “absorbēti” iekšējā tirgū un ka līdz ar to tie jau labu laiku ietekmēja lauksaimniecības produktu cenu veidošanās mehānismu. Komisija līdz ar to apgalvo, ka pēc pievienošanās tā jaunajām dalībvalstīm varēja vienīgi pieprasīt samaksāt kompensāciju, kas ir līdzvērtīga nodarītajam kaitējumam.
Ar šo argumentu Komisija faktiski apgalvo, ka sistēma saskaņā ar kuru – iznīcinot vai ar nesubsidēta eksporta palīdzību – no iekšējā tirgus tiek izņemti pārpalikumi, neļauj sasniegt tādu Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. punktā paredzēto mērķi, kā tas definēts iepriekš 43.?46. punktā, turpretī ar apstrīdētajā lēmumā paredzēto pasākumu šādu mērķi varot sasniegt.
Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pārpalikumu likvidēšana, tos iznīcinot vai ar nesubsidēta eksporta ārpus iekšējā tirgus palīdzību, ļauj novērst ekonomiskos traucējumus, kas saistīti ar pievienošanās dienā jaunajās dalībvalstīs esošajiem pārpalikumiem pat pēc tam, kad pārpalikumi ir realizēti tirgū. Faktiski pārpalikumu likvidēšana var radīt pieprasījuma pieaugumu attiecīgo lauksaimniecības produktu iekšējā tirgū un līdz ar to daļēji vai pilnībā kompensēt pārpalikumu esamības negatīvo ietekmi uz attiecīgo tirgu stabilitāti (attiecībā uz cukura tirgu skat. iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā Igaunija/Komisija, 178. punkts; attiecībā uz citiem lauksaimniecības produktiem skat. arī ģenerāladvokāta Ž. Mišo [
J. Mischo
] secinājumus, kas sniegti lietā, kurā tika taisīts Tiesas 2002. gada 15. janvāra spriedums lietā
C-179/00
Weidacher
,
Recueil
, I-501. un I-505. lpp.
, 55. punkts).
Līdz ar to ar tādas sistēmas īstenošanu pēc pievienošanās, ar kuru – iznīcinot vai ar nesubsidēta eksporta palīdzību – no iekšējā tirgus tiek izņemti 2004. gada 1. maijā jaunajās dalībvalstīs esošie pārpalikumi, var sasniegt Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā izvirzīto mērķi, pretēji tam, ko apgalvo Komisija.
Protams, nevar izslēgt, ka vienkāršs maksājums no jauno dalībvalstu puses noteiktos apstākļos arī varētu novērst cenu veidošanās mehānismu traucējumus, kas radušies virsnormas krājumu dēļ, kas pirms pievienošanās bija šajās dalībvalstīs, un tātad garantēt Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā izvirzītā mērķa sasniegšanu. Šīs summas maksājums faktiski varētu kompensēt ekonomiskos zaudējumus, kas uzņēmējiem radušies saistībā ar to, ka tiem vajadzēja samierināties ar zemākām cenām nekā tām, kas citādi varēja tikt sasniegtas. Ar šo maksājumu varētu arī finansēt attiecīgo tirgu stabilizēšanas pasākumus.
Tomēr, pirmkārt, vienkārši apstrīdētajā lēmumā paredzētās summas ieskaitīšana Kopienas budžetā pati par sevi nevar nodrošināt kompensāciju uzņēmējiem, kas cietuši no pārpalikumu realizēšanas ekonomiskajām sekām, un tai nav ne vismazākās ietekmes uz lauksaimniecības cenu līmeni pēc pievienošanās.
Otrkārt, pat ja – kā to apgalvo Komisija – izmaksas, kas saistītas ar lauksaimniecības tirgu stabilizēšanas mehānismiem, noteikti tiek finansētas no Kopienas budžeta, nepastāv nekāda automātiska un vēl jo mazāk tieša saikne starp papildu iemaksu, kas jaunajām dalībvalstīm jāveic Kopienas budžetā, ieviešanu un jaunu stabilizēšanas mehānismu izveidi vai jau esošo mehānismu nostiprināšanu.
Visbeidzot, protams, nevar izslēgt, ka pienākumu jaunajām dalībvalstīm ieskaitīt Kopienas budžetā summu varētu uzskatīt par papildu mehānismu – sistēmas, ar kuru pārpalikumi tiek likvidēti fiziski, ietvaros –, kas nepieciešams, lai nodrošinātu, ka nepieciešamās papildu izmaksas, lai pārvarētu iespējamos traucējumus lauksaimniecības tirgū, ko rada esošie pārpalikumi, kuri netika izņemti no iekšējā tirgus saskaņā ar šajā sistēmā paredzētajiem noteikumiem, netiktu segtas no Kopienas vai tās ražotāju budžeta, bet no attiecīgās dalībvalsts budžeta (šajā ziņā skat. iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā Igaunija/Komisija, 180. punkts).
Šādu papildu mehānismu Komisija ir paredzējusi attiecībā uz cukuru, pieņemot grozītās Regulas Nr. 60/2004 7. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru, ja jaunās dalībvalstis pašas nav iesniegušas Komisijai pierādījumu par Komisijas konstatētā cukura pārpalikuma izņemšanu no tirgus, tām ir pienākums iemaksāt Kopienas budžetā summu, kas tiks ņemta vērā, aprēķinot ražošanas iemaksas 2004./2005. tirdzniecības gadam.
Tomēr apstrīdētajā lēmumā paredzētās summas nav šāds papildu mehānisms. Gluži pretēji, pienākums veikt šādu maksājumu aizstāj attiecīgo pārpalikumu izņemšanu no iekšējā tirgus un ir vienīgais apstrīdētajā lēmumā paredzētais “likvidēšanas” mehānisms. Līdzīgi, kā arī norādīts iepriekš, šis pienākums pats par sevi nerada nekādu tiešu labumu Kopienas ražotājiem.
Līdz ar to ir jāsecina, ka trešais arguments, ko Komisija izvirzījusi, lai pierādītu, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētais pasākums ir vienīgais, ar ko var nodrošināt Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktā izvirzītā mērķa sasniegšanu, ir jāuzskata par nepamatotu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētais maksājums, kas jaunajām dalībvalstīm jāveic Kopienas budžetā, nav saderīgs ar Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunktu. Tātad šo pasākumu nevarēja pieņemt, pamatojoties uz minētā akta IV pielikuma 4. punkta 4. apakšpunktu. Tā kā tas attiecas uz šo normu pārkāpumu, pirmais pamats tātad ir pieņemams.
Līdz ar to saskaņā ar Lietuvas Republikas galveno prasījumu apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, bez nepieciešamības izskatīt pārējos tās izvirzītos pamatus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Lietuvas Republikas prasījumiem.
Atbilstoši šī paša reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to Slovākijas Republika un Polijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Komisijas 2007. gada 4. maija Lēmumu 2007/361/EK par lauksaimniecības produktu, izņemot cukura, lieko krājumu noteikšanu un to likvidēšanas finansiālajām sekām sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos;

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Lietuvas Republikas tiesāšanās izdevumus;

3)
Slovākijas Republika un Polijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 29. martā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – lietuviešu.