CELEX: 62010CJ0562
Žaloba pro nesplnění povinnosti
Článek 56 SFEU
Německá právní úprava v oblasti pojištění pro případ odkázanosti
Věcné dávky na domácí péči ve stavu odkázanosti vyloučené v případě pobytu v jiném členském státě
Nižší úroveň peněžitých dávek, které lze vyvážet
Neuhrazení nákladů spojených s pronájmem zdravotních pomůcek v jiných členských státech

Ve své žalobě se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že:
Spolková republika tím,
—
že přiznává nárok na příspěvek ve stavu odkázanosti podle znění § 34 odst. 1 bodu 1 knihy XI zákoníku sociálního zabezpečení (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch), ve znění použitelném na projednávaný případ (dále jen „SGB XI“) v případě přechodného pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě Evropské unie pouze na dobu nejvýše šesti týdnů;
—
že nestanoví pro dávky na péči ve stavu odkázanosti, které využívala osoba odkázaná na péči třetího během přechodného pobytu v jiném členském státě a které byly poskytovány poskytovatelem služeb usazeným v jiném členském státě, náhradu nákladů ve výši dávek na péči ve stavu odkázanosti poskytovaných v Německu, respektive ji prostřednictvím § 34 odst. 1 bodu 1 SGB XI vylučuje;
—
že neuhrazuje náklady spojené s pronájmem zdravotnických pomůcek během přechodného pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě Unie, respektive vylučuje takovou úhradu nákladů prostřednictvím § 34 odst. 1 bodu 1 SGB XI i tehdy, jestliže jsou tyto náklady v Německu hrazeny nebo zdravotní pomůcky poskytovány a úhrada nemá za následek zdvojení anebo jiné zvýšení dávek poskytovaných v Německu,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 SFEU.
Právní rámec
Unijní právo
Článek 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (
Úř. věst. 1997, L 28, s. 1
; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 592/2008 ze dne 17. června 2008 (
Úř. věst. L 177, s. 1
) (dále jen „nařízení č. 1408/71“), stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení
[...]
i)
se ‚pobytem‘ rozumí dočasné bydliště;
[...]
o)
se ‚příslušnou institucí‘ rozumí:
i)
instituce, u které je dotyčná osoba pojištěna v době podání žádosti o dávku, nebo
[...]
p)
se ‚institucí místa bydliště‘ a ‚institucí místa pobytu‘ rozumějí v tomto pořadí instituce, která je příslušná k poskytování dávek v místě, kde má dotyčná osoba bydliště, a instituce, která je příslušná k poskytování dávek v místě, kde dotyčná osoba pobývá, podle právních předpisů, které se na tuto instituci vztahují, nebo pokud žádná taková instituce není, instituce určená příslušným úřadem dotyčného členského státu;
q)
se ‚příslušným státem‘ rozumí členský stát, na jehož území má sídlo příslušná instituce;
[...]“
Hlava III nařízení č. 1408/71 se týká, jak vyplývá z jejího názvu, zvláštních ustanovení týkajících se různých kategorií dávek.
V kapitole I této hlavy III, nadepsané „Nemoc a mateřství“, se nacházejí články 18 až 36 nařízení č. 1408/71.
Článek 22 nařízení č. 1408/71 se týká, jak vyplývá z jeho názvu, zejména pobytu pojištěnců mimo příslušný stát ve smyslu uvedeného nařízení. Jeho odstavec 1 stanoví:
„Pracovník, který splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky [...] a:
[...]
c)
který má povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jeho stavu, má nárok:
i)
na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako by u ní byl pojištěn; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu;
ii)
na peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů. Na základě dohody mezi příslušnou institucí a institucí místa pobytu [...] může tyto dávky poskytovat instituce místa pobytu na účet příslušného orgánu v souladu s právními předpisy příslušného státu.“
Článek 31 nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Pobyt důchodce nebo jeho rodinných příslušníků v jiném členském státě, než je stát jejich bydliště“, se nachází v oddíle 5 uvedené kapitoly I, nadepsaném „Důchodci a jejich rodinní příslušníci“. Ve svém odstavci 1 stanoví:
„Důchodce mající nárok na důchod či důchody podle právních předpisů jednoho členského státu nebo na důchody podle právních předpisů dvou nebo více členských států, který má také nárok na dávky podle právních předpisů jednoho z těchto států, pobírá spolu se svými rodinnými příslušníky, kteří pobývají na území jiného členského státu, než je stát jejich bydliště:
a)
věcné dávky, které se stanou nezbytnými ze zdravotních důvodů během jeho pobytu na území jiného členského státu, než je stát jejich bydliště, s ohledem na povahu dávek a předpokládanou délku pobytu. Tyto věcné dávky poskytuje instituce místa pobytu v souladu s jí uplatňovanými právními předpisy na účet instituce místa bydliště důchodce nebo jeho rodinných příslušníků;
b)
peněžité dávky poskytované případně příslušnou institucí [...], v souladu s jí uplatňovanými právními předpisy. Na základě dohody mezi příslušnou institucí a institucí místa pobytu však může dávky poskytovat tato druhá instituce na účet první instituce v souladu s právními předpisy příslušného státu.“
V souladu s článkem 36 nařízení č. 1408/71 jsou věcné dávky poskytované na základě zejména článků 22 nebo 31 tohoto nařízení institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu plně hrazeny. Taková úhrada se určuje a uskutečňuje v souladu s články 93 až 95 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71 (
Úř. věst. L 74, s. 1
; Zvl. vyd. 05/01, s. 83), ve znění nařízení Komise (ES) č. 120/2009 ze dne 9. února 2009 (
Úř. věst. L 39, s. 29
).
Německé právo
SGB XI stanoví režim pojištění pro případ odkázanosti na péči třetího (dále jen „pojištění pro případ odkázanosti“). Podle § 1 odst. 2 první věty SGB XI „je [k]aždá osoba pojištěná v systému zákonného zdravotního pojištění ze zákona pokryta pojištěním pro případ odkázanosti“.
V případě domácí péče jsou dávkami, které mohou pobírat pojištěnci na základě povinného pojištění pro případ odkázanosti, „věcné dávky na péči ve stavu odkázanosti“ (Pflegesachleistung), v souladu s § 36 SGB XI nebo „příspěvek ve stavu odkázanosti“ (Pflegegeld) v souladu s § 37 nebo § 38 SGB XI. Výše těchto dávek, ať už věcných nebo peněžitých, závisí na stupni odkázanosti, který vede k zařazení do kategorií I až III. Dávky na zdravotní pomůcky jsou poskytovány v souladu s ustanovením § 40 SGB XI.
Podle § 36 SGB XI mají osoby odkázané na péči třetího při domácí péči nárok na věcné dávky ve formě základní péče (Grundpflege) a zaopatření v domácnosti (häusliche Pflegehilfe). Tato plnění poskytují pečovatelé, kteří jsou zaměstnáni pojišťovnou poskytující pojištění pro případ odkázanosti, nebo poskytovatelé domácí péče, se kterými uvedené pojišťovny uzavřely smlouvu o poskytování péče (Versorgungsvertrag). Náklady na tyto věcné dávky přebírá tato pojišťovna do výše maximální měsíční částky, která závisí na stupni odkázanosti příjemce péče. Tato maximální částka činila v projednávaném případě v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, 440 eur, 1040 eur nebo 1510 eur, a to podle stupně odkázanosti na péči třetího. Pro osoby, které měly velmi vysoký stupeň odkázanosti na péči, nazývané „těžké případy“, mohla tato částka dosáhnout 1918 eur.
Ustanovení § 37 SGB XI stanoví možnost požádat namísto věcných dávek o příspěvek ve stavu odkázanosti, který se poskytuje jako peněžitá dávka, za podmínky, že odkázaná osoba si jeho prostřednictvím sama vhodným způsobem zabezpečí potřebnou základní péči a domácí zaopatření. Výše příspěvku ve stavu odkázanosti, paušální a nezávislá na skutečně vynaložených nákladech, činila v projednávaném případě v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku 225 eur, 430 eur nebo 685 eur měsíčně, a to podle stupně odkázanosti. Není stanovena zvláštní částka pro těžké případy.
Ustanovení § 38 SGB XI upravuje smíšené dávky (Kombinationsleistung), to znamená kombinaci věcných dávek ve smyslu § 36 SGB XI a příspěvku ve stavu odkázanosti podle § 37 SGB XI. Podle § 38 může pojištěnec, který nevyužije veškeré věcné dávky, na které má nárok podle § 36, obdržet zároveň příspěvek ve stavu odkázanosti podle § 37, jehož částka se však sníží o procentní sazbu, která odpovídá využití věcné dávky podle § 36. Příjemci přísluší, aby rozhodl o tom, v jakém podílu zamýšlí věcné dávky využít. Pojištěnec je rozhodnutím o tom, v jakém podílu zamýšlí využít peněžní a věcnou dávku, vázán po dobu šesti měsíců.
Ustanovení § 40 SGB XI stanoví, že osoby odkázané na péči třetího mají nárok na zásobování zdravotními pomůckami, které slouží k usnadnění péče, ke zmírnění zdravotních potíží osoby odkázané na péči třetího či jí umožní samostatný život, avšak za podmínky, že žádný jiný poskytovatel dávek nemá povinnost tyto pomůcky poskytovat. Pokud má pojištěnec na základě těchto ustanovení nárok na zdravotní pomůcky, musí je pojišťovna poskytující pojištění pro případ odkázanosti přednostně poskytovat ve formě výpůjčky, pokud to povaha pomůcky umožňuje. V opačném případě jsou náklady za zdravotní pomůcky hrazeny, ale jejich část nese pojištěnec.
Ustanovení § 34 odst. 1 SGB XI, nadepsané „Pozastavení nároku na dávky“, zní takto:
„Nárok na dávky se pozastavuje
1.   po dobu pobytu pojištěnce v zahraničí. V případě přechodného pobytu v zahraničí nepřekračujícího šest týdnů za kalendářní rok musí být příspěvek ve stavu odkázanosti zachován za podmínek stanovených v § 37 nebo poměrně, v souladu s § 38. Pro věcnou dávku na péči ve stavu odkázanosti to platí jen v rozsahu, v němž osoba, která jinak poskytuje péči, doprovází pojištěnce během jeho pobytu v zahraničí,
[...]“
V souladu s článkem 7 zákona ze dne 22. června 2011, o koordinaci evropských systémů sociálního zabezpečení a o změně jiných zákonů (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze) byl § 34 SGB XI pozměněn doplněním následujícího textu:
„(1a)
Nárok na příspěvek ve stavu odkázanosti podle § 37 nebo poměrný příspěvek ve stavu odkázanosti podle § 38 se nepozastavuje u pojištěnců odkázaných na péči třetího, kteří se zdržují v členském státě Evropské unie, státě, který je smluvní stranou Úmluvy o Evropském hospodářském prostoru nebo ve Švýcarsku.“
Postup před zahájením soudního řízení a řízení u Soudního dvora
V důsledku stížnosti, kterou proti německé správě podal v průběhu roku 2006 manželský pár německých státních příslušníků, již pobývali dva měsíce ve Španělsku, a která se týká hrazení nákladů za dávky na péči ve stavu odkázanosti a pronájem jim poskytnutých zdravotních pomůcek, se pozornost Komise upřela na skutečnost, že v případě přechodného pobytu osoby pojištěné na základě pojištění pro případ odkázanosti v jiném členském státě než ve Spolkové republice Německo stanoví § 36, § 37 a § 40 SGB XI zjevně nižší dávky, než jsou dávky stanovené v případě, kdy je péče poskytována v Německu, což je v rozporu s článkem 56 SFEU.
Komise tedy požádala německé orgány, aby jí poskytly objasnění sporné vnitrostátní právní úpravy, a s ohledem na tuto právní úpravu zaslala Spolkové republice Německo dne 17. října 2008 výzvu dopisem.
Vzhledem k tomu, že odpovědi poskytnuté Spolkovou republikou Německo Komisi neuspokojily, zaslala Komise tomuto členskému státu dne 23. listopadu 2009 odůvodněné stanovisko, kterým jej vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.
Jelikož Spolková republika Německo v odpovědi ze dne 25. ledna 2010 trvala na svém názoru, podala Komise tuto žalobu.
Poté, co se Komise prostřednictvím dupliky Spolkové republiky Německo dozvěděla o změně § 34 SGB XI zákonem ze dne 22. června 2011, oznámila Soudnímu dvoru podáním ze dne 2. prosince 2011, že bere částečně zpět svou žalobu v rozsahu, v němž směřovala k určení, že Spolková republika Německo nesplnila své povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 SFEU, tím, že podle znění § 34 odst. 1 bodu 1 SGB XI omezila v případě přechodného pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě, než je Spolková republika Německo, nárok na příspěvek ve stavu odkázanosti na dobu nejvýše šesti týdnů.
K žalobě
Podstatou první výtky Komise je po částečném zpětvzetí žaloby, jak bylo upřesněno v předchozím bodě, skutečnost, že Spolková republika Německo nesplnila své povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 SFEU, tím, že pro služby domácí péče ve stavu odkázanosti poskytované poskytovatelem usazeným v jiném členském státě osobě odkázané na péči třetího během přechodného pobytu v tomto členském státě, nestanovila úhradu nákladů ve výši dávek na péči ve stavu odkázanosti poskytovaných v Německu.
Druhou výtkou Komise tomuto členskému státu vytýká, že tím, že nehradí náklady za pronájem zdravotních pomůcek při přechodném pobytu osoby odkázané na péči třetího v jiném členském státě než Spolková republika Německo, ačkoliv jsou tyto náklady v Německu hrazeny nebo zdravotní pomůcky poskytovány a náhrada nemá za následek zdvojení anebo jiné zvýšení dávek poskytovaných v Německu, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 56 SFEU.
Vzhledem k tomu, že se tyto dvě výtky zakládají na podobné argumentaci, je třeba se jimi v projednávaném případě zabývat společně.
Argumentace účastníků řízení
K existenci omezení volného pohybu služeb
Komise tvrdí, že na projednávaný případ může být přenesena judikatura v oblasti hrazení nákladů za zdravotní péči, které vznikly v jiných členských státech. Uvádí v tomto ohledu rozsudky ze dne 28. dubna 1998, Kohll (
C-158/96, Recueil, s. I-1931
); ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms (
C-157/99, Recueil, s. I-5473
); Vanbraekel a další (
C-368/98, Recueil, s. I-5363
); ze dne 13. května 2003, Müller-Fauré a van Riet (
C-385/99, Recueil, s. I-4509
); ze dne 23. října 2003, Inizan (
C-56/01, Recueil, s. I-12403
), jakož i ze dne 16. května 2006, Watts (
C-372/04, Sb. rozh. s. I-4325
).
Za těchto podmínek Komise ve své první výtce uvádí, že německá právní úprava v oblasti věcných dávek, a sice § 36 SGB XI, vytváří diskriminační omezení v rozsahu, v němž není stanoveno hrazení nákladů za služby péče ve stavu odkázanosti poskytované při přechodném pobytu v jiném členském státě poskytovatelem služeb usazeným v tomto státě. Kromě toho je výše příspěvku ve stavu odkázanosti nižší než výše takové úhrady.
Podle Komise nezachází německý systém smluv o poskytování péče stejným způsobem s poskytovateli péče v zahraničí a v Německu. Na jedné straně v Německu podepsali smlouvu o poskytování péče četní poskytovatelé, na druhé straně podle informací Komise v jiných členských státech žádný smluvní poskytovatel neexistuje. V důsledku toho osoby odkázané na péči třetího pojištěné v Německu nemohou v jiných členských státech využívat věcné dávky pojištění pro případ odkázanosti, kdežto v Německu mohou takové dávky využívat u smluvních poskytovatelů.
Ve své druhé výtce Komise uvádí, že německá ustanovení týkající se zásobování zdravotními pomůckami na základě § 40 SGB XI vytváří diskriminační omezení v rozsahu, v němž náklady vzniklé za pronájem a využití takových pomůcek v jiných členských státech nejsou hrazeny, kdežto za péči v Německu by přinejmenším do výše určité prahové hodnoty hrazeny byly.
Spolková republika Německo tvrdí, že hrazení služeb ambulantní péče podle § 36 SGB XI nepředstavuje omezení volného pohybu služeb. Tento členský stát upřesňuje, že pokud osoby odkázané na péči třetího využívají věcných dávek poskytovatelů, kteří neuzavřeli smlouvu s pojišťovnami poskytující pojištění pro případ odkázanosti, tyto pojišťovny nehradí odpovídající náklady ani v zahraničí, ani v Německu. Se všemi poskytovateli, kteří nemají smlouvu se zdravotními pojišťovnami, je tak zacházeno stejně.
Navíc podle názoru Spolkové republiky Německo Komise nezohledňuje okolnost, že ztráta možnosti pobírat během přechodného pobytu věcné dávky poskytované Spolkovou republikou Německo je vyrovnána možností, stanovenou v sekundárním právu Unie, pobírat dávky poskytované prostřednictvím odpovědných orgánů státu přechodného pobytu. Za těchto podmínek je existence omezení volného pohybu služeb vyloučena.
Spolková republika Německo připouští, že pouhá skutečnost, že je vnitrostátní ustanovení v souladu s nařízením č. 1408/71, nezbavuje členské státy povinnosti dodržovat primární právo upravující volný pohyb služeb. Tento členský stát má nicméně za to, že z toho nevyplývá, že nároky vyplývající ze sekundárního práva a určené právě k ochraně pojištěnců nesmí být zohledněny, má-li být zjištěno, zda existuje omezení této základní svobody. Opačná domněnka by totiž zpochybnila jak ducha, tak účel nařízení č. 1408/71, jakož i nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (
Úř. věst. L 166, s. 1
; Zvl. vyd. 05/05, s. 72), které ho následovalo.
Podle Spolkové republiky Německo nemůže hrát roli, že výše dávek stanovených pro případ odkázanosti v jiných členských státech není stejná jako výše dávek poskytovaných pojištěním pro případ odkázanosti. Unijní právo totiž spočívá na myšlence, že rozdíly mezi výšemi dávek stanovenými systémy sociálního zabezpečení členských států mohou a musí být akceptovány. Pokud by tomu tak nebylo, pak by byla koordinace orgánů sociálního zabezpečení, zejména vymezení jejich příslušných pravomocí, stále nejistá, protože jakýkoliv odkaz na méně výhodný systém sociálního zabezpečení by byl s ohledem na volný pohyb služeb nemožný. Spolková republika Německo má za to, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v rámci souhry sekundárního a primárního práva unijní právo toleruje rozdíly ohledně výše dávek poskytovaných systémy sociálního zabezpečení členských států.
Stejně tak, pokud jde o druhou výtku, vycházející z nehrazení pronájmu zdravotních pomůcek v jiném členském státě, než je Spolková republika Německo, tento stát uvádí, že možnost zdvojení dávek vylučuje existenci omezení volného pohybu služeb. Spolková republika Německo uvádí, že dokonce i Komise ve své žalobě vyloučila, že by se mohlo jednat o omezení volného pohybu služeb, jestliže pronájem zdravotních pomůcek v jiném členském státě než Spolková republika Německo představuje pro německé pojišťovny poskytující pojištění pro případ odkázanosti dodatečný náklad k financování zdravotních pomůcek v Německu.
K odůvodnění
Pro případ, že bude prokázána existence omezení volného pohybu služeb, Spolková republika Německo nejprve uvádí, že v Německu je kvalita služeb péče zaručena přísnými požadavky týkajícími se povolení těchto služeb, jakož i častými kontrolami. Jelikož se podle tohoto členského státu požadavky ohledně kvality týkají jak povahy činností, tak jednotlivých opatření k zajištění kvality, je stěží možné ověřit, že péče poskytovaná v jiném členském státě tyto požadavky dodržuje.
Spolková republika Německo dále uvádí, že udržování systému ambulantní péče vyžaduje značnou organizaci a finanční prostředky, takže je třeba zejména zabránit tomu, aby byl pečovatelský personál během období prázdnin nedostatečně vytížen.
Konečně by podle tohoto členského státu byla ohrožena finanční rovnováha německého systému sociálního zabezpečení, pokud by byla zahrnuta věcná plnění poskytovaná v zahraničí. Spolková republika Německo v tomto ohledu poznamenává, že v oblasti pojištění pro případ odkázanosti existuje na rozdíl od oblasti zdravotního pojištění odlišná dávka, kterou lze vyvážet, a sice příspěvek ve stavu odkázanosti, který umožňuje osobám odkázaným na péči třetího financovat v Německu a v zahraničí péči poskytovanou nesmluvními poskytovateli. Pokud by pojištěnci odkázaní na péči třetího mohli vyvážet věcné dávky a nejen peněžitou dávku, kterou je příspěvek ve stavu odkázanosti, mohla by být zpochybněna vůle německého zákonodárce motivovat osoby odkázané na péči třetího k využití péče poskytované jejich vlastní rodinou.
Podle Spolkové republiky Německo by povinnost vyvážet věcné dávky do zahraničí vedla ke značně vyššímu celkovému finančnímu zatížení pojištění pro případ odkázanosti, což by ohrozilo zásadu solidárního financování tohoto pojištění. Takovýto přesun by totiž mohl zatížit pojištění pro případ odkázanosti dodatečnými náklady, které by mohly dosáhnout až 100 milionů eur ročně.
Požadavky na kvalitu, které jsou stanoveny pro hrazení nákladů poskytovatelů péče, se dále zakládají na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která stanoví meze posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů.
Komise uvádí, že argumentace vycházející z ochrany veřejného zdraví, a zejména dodržení požadavků kvality, nemůže být přijata, neboť Spolková republika Německo neprokázala ani předpokládané riziko péče, která nedodržuje tyto požadavky, pro veřejné zdraví, ani přiměřenost systematického odmítání náhrady.
Komise v zásadě tvrdí, že na rozdíl od stanoviska Spolkové republiky Německo nejsou úvahy týkající se dostatečné, vyvážené a stálé nabídky kvalitních nemocničních služeb a nezbytnosti zaručit finanční stabilitu systému zdravotního pojištění, které vyplývají z judikatury týkající se nemocniční péče, přenosné na ambulantní péči dotčenou v projednávaném případě.
Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba připomenout, jak vyplývá z bodů 21 a 22 tohoto rozsudku a jak uvedla generální advokátka v bodě 48 svého stanoviska, že projednávaná žaloba nesměřuje proti německému smluvnímu systému pro poskytovatele domácí péče osobám odkázaným na péči třetího.
Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, v rámci řízení o nesplnění povinnosti přísluší Komisi prokázat existenci tvrzeného nesplnění povinnosti tím, že Soudnímu dvoru předloží poznatky nezbytné k přezkoumání existence tohoto nesplnění povinnosti (viz zejména rozsudky ze dne 25. května 1982, Komise v. Nizozemsko,
96/81, Recueil, s. 1791
, bod 6, a ze dne 5. října 2010, Komise v. Francie,
C-512/08, Sb. rozh. s. I-8833
, bod 56).
Z tohoto pohledu se v projednávané věci jedná o posouzení, zda Komise v rámci obou výtek uvedených v bodech 21 a 22 tohoto rozsudku, které je třeba zkoumat společně, poskytla důkaz tak, jak jí přísluší.
Jak vyplývá z bodu 24 tohoto rozsudku, Komise se domnívá, že s ohledem na určení existence omezení volného pohybu služeb může být judikatura v oblasti hrazení nákladů za zdravotní péči poskytovanou v jiných členských státech přenesena na německou právní úpravu týkající se rizika odkázanosti.
V tomto ohledu je třeba nejprve upřesnit, že pojem „odkázanost“ v podstatě označuje situaci, ve které je osoba z důvodu snížené soběstačnosti odkázána při uskutečňování základních úkonů každodenního života na pomoc druhých (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2011, da Silva Martins,
C-388/09, Sb. rozh. s. I-5737
, body 39 a 40).
Z judikatury vycházející z rozsudku ze dne 5. března 1998, Molenaar (
C-160/96, Recueil, s. I-843
), dále vyplývá, že jelikož v nařízení č. 1408/71 neexistují ustanovení, která by se týkala konkrétně rizika takovéto odkázanosti, Soudní dvůr považoval některé dávky pokrývající toto riziko, jaké jsou poskytované v rámci německého režimu pojištění pro případ odkázanosti, za „dávky v nemoci“ ve smyslu tohoto nařízení (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek da Silva Martins, body 39 až 48).
Z téže judikatury vyplývá, že dávky pojištění pro případ odkázanosti spočívající v platbě nebo náhradě výdajů vzniklých stavem odkázanosti pojištěnce, a zejména výdajů určených k pokrytí domácí péče poskytované třetími osobami, jakož i dodání a instalaci pomůcek nezbytných pro pojištěnce, spadají do definice „věcných dávek“ ve smyslu hlavy III nařízení č. 1408/71 (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Molenaar, body 5, 6, 23 a 32, jakož i rozsudek ze dne 8. července 2004, Gaumain-Cerri a Barth,
C-502/01 a C-31/02, Sb. rozh. s. I-6483
, bod 26).
Navíc v souladu s ustálenou judikaturou spadají zdravotní služby poskytované za úplatu do působnosti ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se volného pohybu služeb a není namístě rozlišovat podle toho, zda je péče poskytována v rámci nemocnice, nebo mimo ni (viz zejména výše uvedené rozsudky Smit a Peerbooms, bod 53, jakož i Komise v. Francie, bod 30).
V této souvislosti okolnosti, že dotčená právní úprava spadá do oblasti sociálního zabezpečení nebo stanoví věcné dávky, nemohou vyjmout léčení z rozsahu působnosti volného pohybu služeb zaručeného Smlouvou o FEU (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Müller-Fauré a van Riet, bod 39).
Podle rovněž ustálené judikatury platí, že i když unijní právo nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení a při neexistenci harmonizace na úrovni Unie je věcí právních předpisů každého členského státu určit podmínky poskytování dávek v oblasti sociálního zabezpečení, nic to nemění na tom, že při výkonu této pravomoci musí členské státy dodržovat unijní právo, především ustanovení o volném pohybu služeb (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek Kohll, body 17 až 21; rozsudky ze dne 16. července 2009, von Chamier-Glisczinski,
C-208/07, Sb. rozh. s. I-6095
, bod 63, a ze dne 27. ledna 2011, Komise v. Lucembursko,
C-490/09, Sb. rozh. s. I-247
, bod 32 a citovaná judikatura).
Nicméně na rozdíl od toho, co ve svých písemnostech zřejmě předpokládá Komise, není možné pouze z judikatury uvedené v bodě 24 tohoto rozsudku, která se týká hrazení nákladů za léčbu vynaložených v jiných členských státech, vyvodit, že německá právní úprava dotčená v projednávaném případě představuje omezení volného pohybu služeb.
I když jsou totiž, jak vyplývá z bodu 45 tohoto rozsudku, při neexistenci ustanovení týkajících se specificky rizika odkázanosti na péči třetího v nařízení č. 1408/71 dávky související s tímto rizikem považovány za „dávky v nemoci“ ve smyslu tohoto nařízení, nic to nemění na tom, že existuje rozdíl mezi dávkami související s rizikem odkázanosti a dávkami spojenými jen s léčbou (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek da Silva Martins, body 47 a 48). Obzvláště – na rozdíl od dávek spojených s léčbou – nemají být v zásadě dávky pokrývající riziko odkázanosti na péči třetího, která je obecně dlouhodobá, vypláceny krátkodobě (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek da Silva Martins, bod 48).
Za těchto podmínek nepostačuje se v projednávaném případě dovolávat pro účely prokázání existence omezení vyplývajících ze sporné právní úpravy judikatury uvedené v bodě 24 tohoto rozsudku, a to bez upřesnění či vysvětlení.
Navíc i když Komise připomíná, že sekundární právo nezbavuje členský stát pojištění v oblasti sociálního zabezpečení povinnosti dodržovat primární právo – což ostatně Spolková republika Německo nezpochybňuje – jak vyplývá z bodu 30 tohoto rozsudku, uvedený orgán nicméně neodpověděl na argumenty Spolkové republiky Německo uvedené v bodech 29 až 32 tohoto rozsudku a vycházející z možnosti, která vyplývá z nařízení č. 1408/71, že pojištěnec odkázaný na péči třetího má při přechodném pobytu v jiném členském státě než Spolková republika Německo nárok na věcné dávky poskytované institucí členského státu pobytu na účet příslušné instituce nacházející se v Německu.
V každém případě je třeba uvést, že v souladu s nařízením č. 1408/71, v případě kterého se platnost relevantních ustanovení v projednávaném případě nezpochybňuje a které bylo použitelné v členských státech Unie ke konci lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, mohl pojištěnec odkázaný na péči třetího využívat dokonce kombinace peněžitých a věcných dávek, jejichž souhrnná částka překračuje výši obdobných dávek dostupných na území příslušného členského státu.
Jestliže jsou totiž splněny podmínky stanovené pro použití čl. 22 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení, a pokud jde o „důchodce“, pro použití jeho článku 31, mají tato ustanovení zajistit v jiném členském státě, než je stát příslušné instituce, zejména nárok na věcné dávky poskytované institucí místa pobytu na účet příslušné instituce v souladu s právními předpisy použitelnými na instituci tohoto jiného členského státu, jakož i na peněžité dávky v souladu s právními předpisy použitelnými na příslušnou instituci, poskytované buď přímo touto institucí, nebo na její účet.
V tomto ohledu je třeba doplnit, že Soudní dvůr již v oblasti zdravotní péče rozhodl, že poskytnutí věcných dávek zaručených článkem 31 nařízení č. 1408/71 nemůže podléhat jakémukoli povolovacímu řízení ani požadavku, aby se onemocnění, které si vyžádalo předmětnou péči, projevilo náhlým způsobem při tomto pobytu, a učinilo tak nezbytným okamžité poskytnutí uvedené péče (viz rozsudek ze dne 25. února 2003, IKA,
C-326/00, Recueil, s. I-1703
, bod 43).
Jelikož dále článek 48 SFEU stanoví koordinaci právních předpisů členských států v oblasti sociálního zabezpečení, a nikoli jejich harmonizaci, nemohou normy Smlouvy o FEU v oblasti volného pohybu pojištěnci zaručit, že přestěhování do jiného členského státu bude zejména z hlediska dávek v nemoci nebo dávek ve stavu odkázanosti neutrální. Vzhledem k rozdílům existujícím mezi systémy a právními předpisy členských států v dané oblasti takovéto přestěhování může být v konkrétních případech pro pojištěnce finančně více či méně výhodné (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 19. března 2002, Hervein a další,
C-393/99 a C-394/99, Recueil, s. I-2829
, body 50 až 52; výše uvedený rozsudek von Chamier-Glisczinski, body 84 a 85, jakož i rozsudek ze dne 15. června 2010, Komise v. Španělsko,
C-211/08, Sb. rozh. s. I-5267
, bod 61 a citovaná judikatura).
V důsledku toho může být při přechodném pobytu v členském státě použití, případně podle ustanovení nařízení č. 1408/71, vnitrostátní právní úpravy tohoto státu, která je z pohledu dávek sociálního zabezpečení méně příznivá než právní úprava příslušného členského státu, v zásadě ve smyslu čl. 1 písm. q) tohoto nařízení v souladu s požadavky primárního práva Unie v oblasti volného pohybu osob (obdobně viz zejména výše uvedené rozsudky von Chamier-Glisczinski, body 85 a 87, jakož i da Silva Martins, bod 72).
Kromě toho v rámci druhé výtky uvedené v bodě 22 tohoto rozsudku sama Komise vyloučila omezení volného pohybu služeb, jestliže pronájem zdravotních pomůcek v jiném členském státě než Spolková republika Německo představuje pro německé pojišťovny poskytující pojištění pro případ odkázanosti dodatečný náklad k financování zdravotních pomůcek již poskytnutých v Německu.
V tomto ohledu je přitom třeba připomenout, že podle článku 36 nařízení č. 1408/71 jsou věcné dávky poskytované na základě hlavy III tohoto nařízení institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu plně hrazeny.
Z toho vyplývá, že Komise neposkytla užitečnou odpověď na argumentaci Spolkové republiky Německo, která vychází z možnosti, že v souladu s hlavou III nařízení č. 1408/71 má pojištěnec odkázaný na péči třetího v jiném členském státě, než je Spolková republika Německo, nárok na zdravotní pomůcky vedle obdobných pomůcek již financovaných v Německu.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala existenci omezení volného pohybu služeb, která by vyplývala ze sporné právní úpravy.
Za těchto podmínek musí být žaloba zamítnuta, jelikož žádná z výtek uplatněných Komisí na podporu její žaloby není opodstatněná.
K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Komise byla ve sporu neúspěšná, je důvodné jí uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Evropská komise ponese náhradu nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.