CELEX: 62012CJ0094
Riigihanked
Direktiiv 2004/18/EÜ
Majanduslik ja finantsseisund
Tehniline ja/või kutsealane pädevus
Artikli 47 lõige 2 ja artikli 48 lõige 3
Ettevõtja võimalus kasutada teiste üksuste võimalusi
Artikkel 52
Sertifitseerimissüsteem
Ehitustööde riigihanked
Siseriiklikud õigusnormid, mis nõuavad sellise kvalifikatsioonitõendi olemasolu, mis vastab ehitustööde hankemenetluse objekti kategooriale ja maksumusele
Keeld esitada ühte kategooriasse kuuluvate ehitustööde puhul mitme üksuse tõendeid

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (
ELT L 134, lk 114
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132) artikli 47 lõiget 2.
Nimetatud taotlus esitati kohtuvaidluses, mille üks pool on Costruzioni 2 SpA (edaspidi „Swm”) ja Mannocchi Luigino DI, ettevõtjad kes on omavahel moodustanud ettevõtjate ajutise ühenduse Raggruppamento Temporaneo di Imprese (edaspidi „RTI”), ning teine pool Provincia di Fermo (Fermo provints), ja vaidluse ese on viimati nimetatu otsus kõrvaldada ühest ehitustööde hankemenetlusest RTI.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2004/18 põhjenduses 32 on märgitud:
„Väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate riigihankelepingute turule kaasamise soodustamiseks on soovitav lisada allhankeid käsitlevad sätted.”
Selle direktiivi põhjendus 45 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva direktiiviga lubatakse liikmesriikidel luua töövõtjate, tarnijate või teenuseosutajate ametlikud nimekirjad või avalik- või eraõiguslike asutuste rakendatav sertifitseerimissüsteem ning ette näha sellise registreerimise või sertifitseerimise toime riigihankelepingute sõlmimisele teistes liikmesriikides. Heakskiidetud ettevõtjate ametlike nimekirjade puhul on oluline arvesse võtta ka neid Euroopa Kohtu pretsedente, kui teatavasse rühma kuuluv ettevõtja üritab oma registreerimistaotluse toetuseks kasutada rühma teiste ettevõtjate majanduslikke, rahalisi või tehnilisi võimalusi. Sel juhul peab ettevõtja tõestama, et kõnealused vahendid on talle kogu registreerimise kehtivusaja jooksul tõepoolest kättesaadavad. Liikmesriigid võivad seetõttu sellise registreerimisega seoses kindlaks määrata nõuete taseme, mida tuleb täita, ning näiteks juhul, kui ettevõtja nõuab rühma mõne teise ettevõtja varalise seisundi kasutamise õigust, võivad liikmesriigid eelkõige nõuda, et ettevõtja kannaks vastutust, mis vajadusel on solidaarne.”
Direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 2 punkt b ja lõige 8 sisaldavad järgmisi mõisteid:
„2.   [...]
b)
Ehitustööde riigihankelepingud
– riigihankelepingud, mille objektiks on kas ehitustööd või nii projekteerimine kui ka teostamine seoses mõne tegevusega I lisa tähenduses või ehitustööde teostamine või mis tahes viisil teostatav ehitustöö, mis vastab ostja kindlaksmääratud nõuetele.
Ehitustöö
– ehitus- või tsiviilehitustööde tulemused tervikuna, mis võimaldavad täita majanduslikke või tehnilisi ülesandeid.
[...]
8.
Töövõtja, tarnija, teenuseosutaja
– füüsiline või juriidiline isik või avalik-õiguslik isik või selliste isikute ja/või organite rühm, kes pakub turul vastavalt ehitustööde ja/või ehitustöö teostamist, tooteid või teenuseid.”
Nimetatud direktiivi artikli 4 lõikes 2 on sätestatud:
„Pakkumisi teha või end kandidaadiks seada võivad ka ettevõtjate rühmad. [...]”
Nimetatud direktiivi artikli 25 esimene lõik sätestab:
„Ostja võib lepingudokumentides pakkujalt nõuda või liikmesriik võib ostjat kohustada pakkujalt nõudma, et pakkumises oleks näidatud, kui suure osa suhtes lepingu mahust kavatsetakse sõlmida allhankelepingud kolmandate isikutega, ning kõik kavandatavad alltöövõtjad.”
Sama direktiivi artiklis 44 on sätestatud:
„1.   Lepingud sõlmitakse [...] pärast seda, kui ostja on artiklites 47–52 osutatud finants- ja majandusliku olukorra, kutsealaste või tehniliste teadmiste või suutlikkuse kriteeriumide kohaselt [...] kontrollinud nende ettevõtjate sobivust, keda ei ole [...] välja jäetud.
2.   Ostjad võivad nõuda, et kandidaadid ja pakkujad vastaksid artiklite 47 ja 48 kohasele minimaalse suutlikkuse tasemetele.
Artiklites 47 ja 48 osutatud teabe ulatus ja konkreetse lepingu täitmiseks vajalikud suutlikkuse miinimumtasemed peavad olema lepingu objektiga seotud ja proportsionaalsed.
[...]”
Direktiivi 2004/18 artikkel 47 „Finants- ja majanduslik seisund” on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Ettevõtja finants- ja majanduslikku seisundit võib üldjuhul tõendada ühe või mitme järgmise dokumendiga:
[...]
c)
väljavõte ettevõtja kogukäibest ja, kui see on asjakohane, lepinguga seotud valdkonna käibest kõige rohkem viimase kolme majandusaasta jooksul, sõltuvalt ettevõtte asutamise või tema äritegevuse algusest, kuivõrd need andmed käibe kohta on olemas.
2.   Vajadusel võib ettevõtja konkreetse lepingu puhul kasutada teiste üksuste võimalusi, olenemata nendevaheliste sidemete õiguslikust laadist. Sel juhul peab ta ostjale tõendama, et tal on võimalus vajalikke vahendeid käsutada, esitades selleks näiteks kõnealuste üksuste poolt võetud vastava kohustuse.
3.   Samadel tingimustel võib artiklis 4 nimetatud ettevõtjate ühendus kasutada ühenduse liikmete või muude üksuste võimalusi.
[...]”
Nimetatud direktiivi artiklis 48 „Tehniline ja/või kutsealane suutlikkus” on sätestatud:
„1.   Ettevõtjate tehnilist ja/või kutsealast suutlikkust hinnatakse ja kontrollitakse vastavalt lõigetele 2 ja 3.
2.   Ettevõtja tehnilist suutlikkust võib vastavalt ehitustööde, tarnete või teenuste laadile, kogusele või tähtsusele ja kasutusviisile tõendada ühe või mitme järgmise vahendiga:
a)
i)
viimase viie aasta jooksul tehtud ehitustööde nimekiri, millele on lisatud tõendid tähtsamate tööde rahuldava teostamise kohta. Kõnealustes tõendites esitatakse ehitustööde maksumus, aeg ja koht ning täpsustatakse, kas tööd teostati ärieeskirjade kohaselt ja viidi nõuetekohaselt lõpule. Vajaduse korral esitab pädev asutus need tõendid otse ostjale;
[...]
b)
tehniliste töötajate või tehniliste üksuste, eelkõige kvaliteedikontrolli eest vastutavate isikute nimekiri sõltumata sellest, kas nad kuuluvad vahetult asjaomase ettevõtte koosseisu või mitte, ning ehitustööde riigihankelepingute puhul nende isikute nimekiri, kelle poole töövõtja võib pöörduda tööde teostamiseks;
[...]
h)
dokumendid töövahendite, seadmete ja tehnilise varustuse kohta, mida teenuseosutaja või töövõtja saab lepingu täitmisel kasutada;
[...]
3.   Vajadusel võib ettevõtja konkreetse lepingu puhul kasutada teiste üksuste võimalusi, olenemata nendevaheliste sidemete õiguslikust laadist. Sel juhul ta peab ostjale tõendama, et tema käsutuses on lepingu täitmiseks vajalikud vahendid, tuues esile näiteks kõnealuste üksuste poolt võetud kohustuse anda vajalikud vahendid ettevõtja käsutusse.
4.   Samadel tingimustel võib artiklis 4 nimetatud ettevõtjate ühendus kasutada ühenduse liikmete või muude üksuste võimalusi.
[...]”
Direktiivi 2004/18 artikli 52 lõikes 1 „Heakskiidetud ettevõtjate ametlikud nimekirjad ja sertifitseerimine avalik-õiguslike või eraõiguslike asutuste poolt” on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad kehtestada heakskiidetud töövõtjate, tarnijate või teenuseosutajate ametlikud nimekirjad või nende sertifitseerimise avalik-õiguslike või eraõiguslike asutuse poolt.
Liikmesriigid kohandavad nendesse nimekirjadesse kandmise ja sertifitseerimisasutuste poolt välja antavate tõendite väljastamise tingimused artikli 45 lõike 1, artikli 45 lõike 2 punktide a-d ja g, artikli 46, artikli 47 lõigete 1, 4 ja 5, artikli 48 lõigete 1, 2, 5 ja 6, artikli 49 ja (vajadusel) artikli 50 sätetele.
Selliste ettevõtete ühendusse kuuluvate ettevõtete nimekirja kandmise taotluste puhul, kes saavad kasutada teiste ühendusse kuuluvate ettevõtete vahendeid, kohandavad liikmesriigid neid tingimusi ka artikli 47 lõikele 2 ja artikli 48 lõikele 3. Sel juhul peavad ettevõtjad ametlikku nimekirja koostavale asutusele tõendama, et vahendid on nende käsutuses kogu ametlikus nimekirjas registreerimist kinnitava tõendi kehtivusaja jooksul ning et sama aja jooksul vastavad kõnealused ettevõtted jätkuvalt teises lõigus nimetatud artiklites sätestatud kvalitatiivsetele valikukriteeriumidele, millele ettevõtjate registreerimine tugineb.”
Itaalia õigus
Põhikohtuasjas kohaldatav Itaalia Vabariigi presidendi 25. jaanuari 2000. aasta dekreediga nr 34/2000, millega luuakse 11. veebruari 1994. aasta seaduse nr 109 alusel riiklikke ehitustöid tegevate isikute kvalifitseerimissüsteem (Regolamento recante istituzione del sistema di qualificazione per gli esecutori di lavori pubblici, ai sensi dell’articolo 8 della legge 11 febbraio 1994, n. 109;
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
, edaspidi „
GURI
”, nr 49, 29.2.2000), ja selle hilisemate muudatustega on ette nähtud, et ehitustööde riigihankelepinguid, mille maksumus ületab 150000 eurot, võivad täita üksnes nn „SOA” tõendit omavad ettevõtjad.
Need tõendid vastavad ehitustööde iseloomul põhinevatele kvalifikatsioonikategooriatele ja klassidele, mille järgi määratakse nende hankelepingute maksumus, mida tõendi alusel on õigus täita.
Nimetatud tõendeid väljastavad sertifitseerimisasutused società organismi di attestazione (SOA), kelle ülesanne on tagada, et kõik ettevõtjad vastavad ehitustööde riigihankelepingute täitmisel oluliseks peetavatele üldistele, majanduslikele ja finantstingimustele ning tehnilistele ja korralduslikele nõuetele.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust ilmneb, et majandusliku ja finantsseisundi nõuetelevastavust tuli tõendada muu hulgas erinevate kategooriate kvalifikatsiooninõuetele vastavate või sellest kõrgemat kvalifikatsiooni nõudvate ehitustööde käibega. Tehnilise pädevuse osas nõuti muu hulgas iga kvalifikatsiooninõude objektiks oleva kategooria puhul esiteks tõendamist, et nõutud klassi kuuluvate ehitustööde maksumus on tellitavate tööde maksumusest 90% või enam, ja teiseks tõendamist, et ühe, kahe või kolme teostatud ehitustöö maksumus on vastavalt 40%, 55% või 65% nimetatud summast.
Itaalia 12. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreet nr 163/2006, millega kehtestatakse ehitustööde, teenuste ja asjade riigihangete seadustik ja võetakse üle direktiivid 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ (decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (
GURI
regulaarne lisa, nr 231, 2.10.2008)) edaspidi „seadusandlik dekreet nr 163/2006”), sätestab artiklis 49:
„1.   Pakkuja – olenemata sellest, kas ta osaleb hankemenetluses üksinda, konsortsiumis või ettevõtjate ühenduses artikli 34 tähenduses – võib konkreetses ehitustööde, teenuste või asjade riigihankemenetluses täita majandusliku ja finantsseisundi ning tehnilise ja korraldusliku pädevuse või SOA tõendi omamise nõude, tuginedes teise isiku pädevusele või SOA tõendile.
[...]
6.   Ehitustööde osas võib pakkuja kasutada igas kvalifikatsioonikategoorias ainult ühe abistava ettevõtja võimalusi. Hanketeates võidakse lubada rohkem kui ühe abistava ettevõtja võimaluste kasutamist, arvestades lepingu väärtust või hangitavate teenuste erilist laadi […]”.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Fermo provints algatas hankemenetluse ühe tee moderniseerimis- ja laiendamistööde tellimiseks, mille eeldatav maksumus ületas direktiivi 2004/18 artiklis 7 sätestatud direktiivi kohaldamise piirmäära. Nimetatud menetluse raames nõuti pakkujatelt, et nad oma tehnilise ja kutsealase pädevuse tõendamiseks esitaksid sellise SOA tunnistuse, mis vastab asjaomase ehitustööde hankemenetluse objekti iseloomule ja maksumusele.
Swm ja Mannocchi Luigino DI moodustatud RTI osales hankes Swm vahendusel. Nõutavale SOA sertifitseerimiskassile vastavuse kohta esitas Swm kaks SOA tunnistust, mis olid väljastatud kolmandatele ettevõtjatele.
Hankija 2. augusti 2011. aasta otsusega kõrvaldati RTI hankemenetlusest, lähtudes seadusandliku dekreedi nr 163/2006 artikli 49 lõikes 6 sätestatud keelust kasutada samas kvalifikatsioonikategoorias mitme sama kategooria ettevõtja võimalusi.
Selle otsuse peale on esitatud kaebus Tribunale amministrativo regionale per le Marchele (Marche maakonna halduskohus).
Nimetatud kohus viitab mitmele Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeim halduskohus) otsusele selles valdkonnas. Consiglio di Stato on esiteks otsustanud, et kõnealust keeldu ei kohaldata RTI-sse kuuluvatele ettevõtjatele, kui viimati nimetatu on samuti taotleja või pakkuja. See otsus põhineb kolmandate üksuste võimalustele kasutamise
ratio legis
’el, milleks on soodustada võimalikult suure hulga ettevõtjate hankes osalemist. Teiseks on Consiglio di Stato otsustanud, et pakkuja ei saa asjaomases hankes nõutud klassi saavutamiseks kumuleerida oma SOA tunnistust ja kolmanda ettevõtte tunnistust. See otsus põhineb riigihankeid käsitleva liidu määruse eesmärgil, mille kohaselt aitab võimalikult suur konkurentsile avatus saavutada ka hankelepingute kõige kindlama ja tõhusama täitmise.
Neil tingimustel otsustas Tribunale amministrativo regionale per le Marche menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi [2004/18] artikli 47 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on põhimõtteliselt vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu [...] seadusandliku dekreedi nr 163/2006 artikli 49 lõige 6, millega keelatakse [ehitustööde hankemenetluses osaleval ettevõtjal] väljaspool erandjuhte kasutada [igas kvalifikatsioonikategoorias] rohkem kui ühe abistava ettevõtja võimalusi, [välja arvatud juhul, kui hanketeates on antud luba kasutada mitme ettevõtja võimalusi riigihanke maksumuse või teenuste erilise laadi tõttu] […]”?
Eelotsuse küsimus
Kõigepealt olgu meenutatud, et eelotsuse küsimuses nimetatud siseriiklikku õigusnormi kohaldatakse nii ettevõtja majandusliku ja finantsseisundi kui ka tehnilise ja korraldusliku pädevuse tingimustele. Eelotsuse küsimuses viidatud ainus säte, direktiivi 2004/18 artikli 47 lõige 2, puudutab aga üksnes hankemenetluses osalevate ettevõtjate majanduslikku ja finantsseisundit, samas kui nimetatud direktiivi artikkel 48, mis käsitleb tehnilist ja kutsealast pädevust, sisaldab lõiget 3, mille sisu on sisuliselt identne kõnealuse artikli 47 lõikega 2.
Asjaolu, et siseriiklik kohus on eelotsuse küsimuses vormiliselt viidanud üksnes liidu õiguse teatud sätetele sõnastusele, ei takista siiski Euroopa Kohut esitamast liikmesriigi kohtule kõiki tõlgendamise aspekte, mis võivad olla tarvilikud tema menetluses oleva kohtuasja lahendamisel, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus neile oma küsimuses või küsimustes viitas või mitte (vt selle kohta 22. märtsi 2012. aasta otsus kohtuasjas C-248/11: Nilaş jt, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tulenevalt tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2004/18 artikli 47 lõiget 2 ja artikli 48 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis üldnormina keelab ehitustööde hankemenetluses osaleval ettevõtjal kasutada samas kvalifikatsioonikategoorias mitme ettevõtja võimalusi.
Direktiivi 2004/18 artikli 44 lõike 1 kohaselt on hankija ülesanne kontrollida, et taotlejad ja pakkujad vastavad nimetatud direktiivi artiklites 47–52 osutatud kriteeriumidele.
Selles küsimuses olgu meenutatud, et nimetatud artikli 47 lõike 1 punkti c alusel võib hankija nõuda taotlejatelt ja pakkujatelt muu hulgas nende majandusliku seisundi ja tehnilise pädevuse tõendamiseks sellise kinnituse esitamist, mis kajastab viimase viie aasta jooksul teostatud ehitustööde kogukäivet ja hankemenetluse objektiga seotud tegevusvaldkonna käivet kõige rohkem viimase kolme majandusaasta jooksul. Teiseks on kõnealuse artikli 48 lõike 2 punkti a alapunktis i omakorda sätestatud, et hankija võib nõuda ettevõtjatelt oma tehnilise pädevuse tõendamiseks nimekirja viimase viie aasta jooksul tehtud ehitustöödest.
Direktiivi 2004/18 artikli 44 lõike 2 esimese lõigu kohaselt võib hankija nõuda, et taotlejad ja pakkujad vastaksid selle direktiivi artiklites 47 ja 48 nimetatud minimaalsetele majandusliku ja finantsseisundi ning tehnilise ja kutsealase pädevuse tasemetele.
Selles osas peab hankija arvestama kõigile ettevõtjatele direktiivi 2004/18 artikli 47 lõikega 2 ja artikli 48 lõikega 3 antud õigusega kasutada konkreetse lepingu puhul teiste üksuste võimalusi, olenemata tema ja nende üksuste vaheliste sidemete õiguslikust laadist, juhul kui ta tõendab hankijale, et tal on võimalus vajalikke vahendeid kasutada.
Seoses sellega olgu meenutatud, mida kohtujurist on oma ettepaneku punktis 18 märkinud, et neis sätetes järjekindel grammatilise mitmuse kasutamine näitab, et nendega põhimõtteliselt ei keelata taotlejatel või pakkujatel tugineda selle tõendamiseks, et nad vastavad pädevuse miinimumnõuetele, mitme vastava kolmanda üksuse võimalustele. Seda enam ei ole nende sätetega kehtestatud taotlejatele või pakkujatele mingit põhimõttelist keeldu kasutada hankija määratletud tingimuste täitmiseks lisaks oma võimalustele ühe või mitme kolmanda üksuse võimalusi.
Seda järeldust kinnitavad direktiivi 2004/18 mitu sätet. Niisiis käsitleb selle artikli 48 lõike 2 punkt b viitamist neile töötajatele või tehniliste üksustele, kelle poole asjaomane ettevõtja võib pöörduda ehitustööde teostamiseks, sõltumata sellest, kas nad kuuluvad vahetult asjaomase ettevõtte koosseisu või mitte. Samuti on kõnealuse lõike punktis h nimetatud dokumente töövahendite, seadmete ja tehnilise varustuse kohta, mida ettevõtja saab lepingu täitmisel kasutada, ilma et oleks piiratud neid vahendeid kasutada andvate üksuste arv. Samamoodi lubab lisaks nimetatud direktiivi artikli 4 lõige 2 osaleda hankemenetlustes ettevõtjate ühendustel, seadmata piiranguid võimaluste kumuleerimisele, nagu ka käsitletava direktiivi artikkel 25, mis käsitleb piiranguteta alltöövõtjatele tuginemist.
Viimaks olgu märgitud, et Euroopa Kohus on otsesõnu ära märkinud ettevõtja õiguse hankelepingu täitmisel kasutada – võimalusel lisaks oma vahenditele – vahendeid, mis kuuluvad ühele või mitmele muule üksusele (vt selle kohta 2. detsembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-176/98: Holst Italia, EKL 1999, lk I-8607
, punktid 26 ja 27, ning 18. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-314/01: Siemens ja ARGE Telekom, EKL 2004, lk I-2549
, punkt 43).
Seega tuleb asuda seisukohale, et direktiiv 2004/18 võimaldab hankija esitatud pädevuse miinimumnõuete täitmiseks kumuleerida mitme ettevõtja võimalused juhul, kui hankijale tõendatakse, et taotlejal või pakkujal, kes tugineb ühe või mitme muu üksuse võimalustele, on hankelepingu täitmisel viimatinimetatute vahendid tõepoolest kättesaadavad.
Selline tõlgendus on kooskõlas kõnealuse valdkonna direktiivides järgitava eesmärgiga saavutada võimalikult suur konkurentsile avatus mitte ainult ettevõtjate vaid ka hankijate huvides (vt selle kohta 23. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-305/08: CoNISMa, EKL 2009, lk I-12129
, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika). Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 33 ja 37 märkinud, aitab see eesmärk ka julgustada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate osalemist riigihangetes, mida järgib ka direktiiv 2004/18 vastavalt oma põhjendusele 32.
Niisiis ei ole välistatud, et on olemas ehitustöid, mille eripärade tõttu on vajalik teatud sobivus, mida ei ole võimalik saavutada mitme ettevõtja võimaluste liitmisega. Sellisel juhul on hankijal õigus nõuda, et üksainus ettevõtja täidaks asjaomase pädevuse miinimumnõuded või vajadusel kasutaks piiratud hulka ettevõtjaid vastavalt direktiivi 2004/18 artikli 44 lõike 2 teisele lõigule, tingimusel et see nõue on asjaomase hanke objektiga seotud ja proportsionaalne.
Samas esineb selline juhtum erandlikes olukordades ja direktiiviga 2004/18 on vastuolus siseriiklikus õiguse sellise nõude kehtestamine üldnormina nagu seda on tehtud seadusandliku dekreedi nr 163/2006 artikli 49 lõikes 6 sätestatud õigusnormis.
Selles küsimuses ei oma tähtsust asjaolu, et käsitletaval juhul on ettevõtja pädevuse hindamine – mis lähtub ehitustööde hankelepingu maksumusest, mida see ettevõtja suudab teostada – siseriikliku sertifitseerimise või nimekirjadesse kandmise süsteemiga juba eelnevalt üldnormina kindlaks määratud. Nimelt saavad liikmesriigid neile direktiivi 2004/18 artiklis 52 antud õigust selline süsteem kehtestada teostada üksnes järgides muid selle direktiivi sätteid ja muu hulgas järgides selle artikli 44 lõiget 2, artikli 47 lõiget 2 ja artikli 48 lõiget 3.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2004/18 artikli 47 lõiget 2 ja artikli 48 lõiget 3 koosmõjus selle direktiivi artikli 44 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis üldnormina keelab ehitustööde hankemenetluses osaleval ettevõtjal kasutada samas kvalifikatsioonikategoorias mitme ettevõtja võimalusi.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 47 lõiget 2 ja artikli 48 lõiget 3 koosmõjus selle direktiivi artikli 44 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis üldnormina keelab ehitustööde hankemenetluses osaleval ettevõtjal kasutada samas kvalifikatsioonikategoorias mitme ettevõtja võimalusi.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.