CELEX: 62013CJ0336
Apellatsioonkaebus
Komisjoni otsus, millega määrati rahalise abi tagasimaksmine
Euroopa Liidu Üldkohtu otsuse täitmine
Viivitusintressi ja tasandusintressi eristamine
Intressi arvutamine

Oma apellatsioonkaebusega palub Euroopa Komisjon tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsus IPK International
vs
. komisjon (T‑671/11,
EU:T:2013:163
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus tühistas komisjoni 14. oktoobri 2011. aasta otsuse (ENTR/R1/HHO/lsa – entre.r.l(2011)1183091) (edaspidi „vaidlusalune otsus”) osas, milles IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH‑le (edaspidi „IPK”) makstavaks intressisummaks on määratud kõigest 158618,27 eurot.
Vaidluse taust
Käesolev vaidlus seondub mitme kohtuasjaga samade poolte vahel Üldkohtus ja Euroopa Kohtus alates 1994. aastast. Need kohtuasjad said alguse komisjoni 4. augusti 1992. aasta otsusest anda IPK‑le rahalist abi. Pea 13 aastat pärast selle otsuse vastuvõtmist tühistas komisjon 13. mai 2005. aasta otsusega rahalise abi andmise otsuse, tuginedes menetlusnõuete rikkumistele. Seejärel tegi see institutsioon 4. detsembril 2006 abi tagasinõudmise otsuse, mille täitmiseks IPK tagastas 15. mail 2007 summa, mille suurus oli 318000 eurot, koos viivitusintressiga.
Üldkohus tühistas komisjoni 13. mai 2005. aasta otsuse kohtuotsusega IPK International
vs
. komisjon (T‑297/05,
EU:T:2011:185
). Ta leidis, et komisjon oli kahtlemata õigesti tuvastanud menetlusnõuete rikkumise, millega rahalise abi tühistamine on üldjuhul põhjendatud. Kuid otsus tuli ikkagi tühistada seetõttu, et ei olnud järgitud aegumistähtaega.
Sellest tulenevalt taotles IPK 27. juuli 2011. aasta kirjaga komisjonilt makstud summa tagasimaksmist. See summa oli jaotatud kolmeks osaks: esimene osa, 212000 eurot, oli IPK‑le väljamaksmata osa, mis moodustas 40% 1992. aastal antud rahalisest abist; teine osa, 318000 eurot, mille IPK oli vahepeal tagasi maksnud, moodustas 60% rahalisest abist, ja kolmas osa, 31961,63 eurot, vastas viivitusintressile, mille IPK oli komisjonile koos teise osa tagasimaksmisega maksnud. IPK palus ühtlasi, et talle makstaks välja viivitusintress, arvestatuna esimese osa kohta alates 1. jaanuarist 1994 ja teise osa kohta alates 18. maist 2007, st alates sellele kuupäevale järgnevast päevast, mil IPK juba väljamakstud summad koos viivitusintressiga tagastas.
Komisjon võttis 14. oktoobril 2011 vastu ja tegi IPK‑le teatavaks vaidlusaluse otsuse, milles on näidatud IPK‑le makstav kogusumma, mille sisse on arvatud intress, mida nimetati „tasandusintressiks”. See intress, summas 158618,27 eurot, oli arvutatud vastavalt Euroopa Keskpanga (EKP) ja EKP eelkäija Euroopa Rahainstituudi (ERI) poolt peamistele refinantseerimistoimingutele rakendatavale intressimäärale. Veel märkis komisjon, et ta arvutas selle intressi välja summadelt 318000 eurot ja 31 961,63 eurot alates 18. maist 2007 ja summalt 212000 eurot alates 1. jaanuarist 1994 ning seda kuni 31. oktoobrini 2011.
IPK vaidlustas vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse 17. oktoobri 2011. aasta kirjaga ja palus, et talle muu hulgas teatataks otsuse õiguslik alus ja põhjendus, miks intress on määratletud „tasandusintressina” mitte „viivitusintressina”.
Komisjon täpsustas 25. oktoobri 2011. aasta kirjas, et vaidlusaluse otsuse aluseks on ELTL artikkel 266. Ta märkis veel, et tal ei ole viivitusintressi maksmise kohustust, kuid ta on järeldanud kohtupraktikast, et tal on kohustus maksta tasandusintressi kooskõlas tühistava kohtuotsusega.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
IPK esitas vaidlusaluse otsuse peale hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 22. detsembril 2011, nõudega otsus tühistada osas, milles talle makstava intressi summa on vaid 158618,27 eurot. Ta esitas üheainsa väite, mis käsitleb ELTL artikli 266 rikkumist ja vaidlustab komisjoni poolt arvutatud intressi.
Vaidlustatud kohtuotsusega rahuldas Üldkohus IPK hagi.
Kohtuotsuse punktist 27 nähtub, et IPK hinnangul tunnistas komisjon vaidlusaluses otsuses oma kohustust maksta sellele äriühingule intressi esimeselt osalt alates 1. jaanuarist 1994 ja kahelt ülejäänud osalt alates 18. maist 2007. IPK täpsustas niisiis, et komisjoni need kohustused ei ole käimasoleva kohtuvaidluse esemeks, mistõttu vaidlusalune otsus on selles osas lõplikult jõustunud. Kohtuotsuse punktis 33 nentis Üldkohus, et komisjon möönis kohtuistungil, et ta peab IPK‑le maksma 158618,27 eurot tasandusintressi.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 leidis Üldkohus, et komisjoni argumentatsioon – mille kohaselt esiteks on IPK pahauskne võlausaldaja ja teiseks tuvastas Üldkohus kohtuotsuses IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) selle äriühingu rikkumised – ei saa seada kahtluse alla põhivõla olemasolu ega seda, et komisjonil on kohustus maksta intressi.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 osutas Üldkohus, et vaidlusalune intress, sõltumata intressi täpsest nimetusest, tuleb arvutada EKP poolt peamistele refinantseerimistoimingutele rakendatava intressimäära alusel, tõstes seda kahe protsendipunkti võrra. Ta täpsustas, et tegemist on kindlamääralise tõstmisega, mille eesmärk on vältida alusetut rikastumist, ja järeldas sellest kohtuotsuse punktis 39, et komisjonil ei olnud õigust jätta tasandusintressi määr tõstmata.
Seoses viivitusintressiga meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 „väljakujunenud kohtupraktikat, milles tunnustati komisjoni tingimusteta kohustust maksta viivitusintressi – eelkõige juhul, kui tema tõttu tekib liidul lepinguväline vastutus – selle ajavahemiku eest, mis järgneb vastutuse tuvastanud kohtuotsuse kuulutamisele […] ja alusetult makstud summade tagasimaksmise korral pärast tühistava kohtuotsuse kuulutamist”. Seejärel ta sedastas, et suulises menetluses tunnistas komisjon, et tal on kohustus maksta viivitusintressi, mida tuleb arvutada alates kohtuotsuse IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) kuulutamisest, ning jõudis seisukohale, et komisjonil oli kohustus maksta lisaks põhivõlasummale ka viivitusintress, mis poolte sellekohasest kokkuleppest lähtudes hakkab käesolevas asjas kulgema alates 15. aprillist 2011, ja seda sõltumata asjaolust, et vaidlusalune otsus on käsitletava põhivõlasumma ainus õiguslik alus.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 leidis Üldkohus, et „komisjon pidi viivitusintressi välja arvutama põhivõlasumma alusel, millele oli eelnevalt liidetud tasandusintress”.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
jätta IPK hagi rahuldamata; ja
—
mõista mõlema astme kohtukulud välja nimetatud äriühingult.
IPK palub jätta komisjoni apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista mõlema astme kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust kuue väitega, mille kohaselt vaidlustatud kohtuotsusega on esiteks rikutud õigusnorme, eirates Euroopa Kohtu praktikat tasandusintressi küsimustes, teiseks on eiratud kohtupraktikat, mis käsitleb tasandusintressi ja viivitusintressi eristamist, kolmandaks on rikutud õigusnorme tasandusintressi kapitaliseerimise ja viivitusintressi arvutamisega alates 15. aprillist 2011, neljandaks on valesti tõlgendatud vaidlusalust otsust ja Üldkohtu varasemat otsust ning on moonutatud faktilisi asjaolusid, viiendaks ei ole esitatud piisavalt põhjendusi ja põhjendused on üksteisele vastukäivad ning lõpuks, kuuendaks on õigusnorme rikutud liidu õigusest tulenevate alusetu rikastumise põhimõtete kohaldamisel.
Esimene, teine ja neljas väide seonduvad vaidlusaluse võlakohustuse õigusliku aluse ja tasandusintressi käsitleva kohtupraktika kohaldamisega. Kuna tasumisele kuuluva intressi küsimus on tihedalt seotud komisjonil lasuva tasumise kohustuse õigusliku aluse küsimusega, tuleb need väited koos läbi vaadata.
Õigusnormide rikkumine seoses nõude õigusliku aluse ja tasandusintressi käsitleva kohtupraktika kohaldamisega
Poolte argumendid
Komisjon osutab õigusnormide rikkumisele, mis tuleneb sellest, et Üldkohus eiras tasandusintressi valdkonnas kohaldatavat kohtupraktikat. Nii ei järginud Üldkohus Euroopa Kohtu praktikat, mis ilmneb eelkõige kohtuotsusest Mulder jt
vs
. nõukogu ja komisjon (C‑104/89 ja C‑37/90,
EU:C:2000:38
, punkt 214), ja Üldkohtu praktikat, mis ilmneb eelkõige kohtuotsusest Agraz jt
vs
. komisjon (T‑285/03,
EU:T:2008:526
, punkt 50), mille kohaselt tasandusintress peab korvama inflatsiooni, mis on tuvastatud liikmesriigis, kus võlausaldaja asub, hüvitades raha väärtuse langusest tingitud kahju.
Komisjon väidab veel, et Üldkohus eiras kohtupraktikat, mis käsitleb erinevust tasandusintressi ja viivitusintressi vahel. Üldkohus oleks nimelt pidanud arvestama, et need kaks intressiliiki täidavad erinevaid funktsioone, ja määrama viivitusintressile kõrgema määra. Viimase eesmärk on ärgitada võlgnikku tasuma oma võlga niipea kui võimalik, samas kui tasandusintressi eesmärk on korvata vara väärtuse vähenemine.
Lõpuks väidab komisjon, et Üldkohus tugines vaidlusaluse otsuse ja varasema kohtuotsuse väärale tõlgendusele ja moonutatud faktilistele asjaoludele.
Komisjon möönab, et ta on vaidlusaluses otsuses ja kohtuistungil tunnustanud oma kohustust rahuldada nõue, mis tuleneb esialgsest abi andmise otsusest, mis „äratati taas ellu”15. aprilli 2011. aasta kohtuotsusega IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
). Ta leiab aga, et temal lasuv tasumise kohustus tuleneb otseselt kohustusest täita nimetatud kohtuotsus ja seega leidis Üldkohus ekslikult, et kuna vaidlusaluse otsusega on „võlga tunnustatud”, siis on see põhisumma ja intressi maksmise kohustuse ainus õiguslik alus. Üldkohus oleks pidanud tuvastama, et tasumise kohustus põhineb ELTL artiklil 266.
IPK leiab, et komisjon tõlgendas vaidlustatud kohtuotsust valesti, kuna Üldkohus ei seadnud kahtluse alla asjaolu, et tasandusintressi eesmärk on korvata raha väärtuse langust. Lisaks väidab IPK, et see langus ei ole ainus näitaja, mida tasandusintressi arvutamisel tuleb kasutada. Selle ülesanne on ka hüvitada saamatajäänud tulu, samuti vältida alusetut rikastumist.
IPK leiab veel, et kuigi arvutamine on mõlemat liiki intressi puhul vormilt ühesugune, ei takista see asjaolu tunnustamast kummagi eriomast funktsiooni. Lisaks on nende kahe intressiliigi arvutamisel sisuline erinevus, sest tasandusintress arvutatakse ainult põhivõlasumma põhjal, samas kui viivitusintress arvutatakse selle summa põhjal koos kohtuotsuse kuulutamise päevaks kogunenud tasandusintressiga.
Lõpuks möönab IPK, et Üldkohus oleks pidanud võtma aluseks ELTL artikli 266. Ta leiab aga, et see õigusnormi rikkumine ei mõjuta vaidlusaluse intressi arvutamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34 ja 41 tuvastas Üldkohus, et vaidlusalune otsus on käsitletava põhivõlasumma ainus õiguslik alus.
Samas tuleb osundada ELTL artikli 264 esimest lõiku, mis näeb ette, et kui tühistamishagi on põhjendatud, tunnistatakse vaidlustatud õigusakt algusest peale tühiseks.
Antud juhul on 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) tagajärjel, millega Üldkohus tühistas käesoleva kohtuotsuse punktis 2 osutatud komisjoni 13. mai 2005. aasta otsuse, taas jõus 4. augusti 1992. aasta otsus vaidlusaluse rahalise abi andmise kohta.
Lisaks tuleneb ELTL artikli 266 esimesest lõigust, et institutsioon, kelle õigusakt on tunnistatud tühiseks, peab võtma selle kohtuotsuse täitmiseks vajalikud meetmed, millega akt on algusest peale tühiseks tunnistatud. See viib nimelt tasumisele kuuluvate summade väljamaksmise, alusetult saadu tagastamise ja viivitusintressi maksmiseni.
Selles osas tuleb rõhutada, et viivitusintressi maksmine on tühistava kohtuotsuse täitmiseks vajalik meede ELTL artikli 266 esimese lõigu tähenduses, kuna selle eesmärk on hüvitada kindlasummaliselt asjaolu, et isik ei saanud nõudele vastavat summat kasutada, ja ärgitada võlgnikku täitma tühistavat kohtuotsust niipea kui võimalik.
Eelnevast ilmneb, et komisjoni kohustus maksta põhivõlg koos intressiga ei põhine mitte vaidlusaluse otsuse täitmisel, vaid 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) täitmisel, rakendades ELTL artiklit 266.
Seega tuleb tuvastada, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34 ja 41 leidis, et vaidlusalune otsus on kõnesoleva põhivõlasumma ainus õiguslik alus.
Sellegipoolest ei saa väited Üldkohtu otsuse mittevajalike põhjenduste kohta kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist ega anna seega tulemusi (vt selle kohta kohtuotsused Prantsusmaa
vs
. People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P,
EU:C:2011:853
, punkt 79, ja Ungari
vs
. komisjon, C‑31/13 P,
EU:C:2014:70
, punkt 82).
Käesolevas asjas on vaidlustatud kohtuotsuse punkti 34 põhjendused esitatud vastuseks komisjoni väitele, et võlausaldaja on pahauskne. Eelkõige punkti viimane lause, millega Üldkohus teatab, et vaidlusalune otsus on käsitletava põhivõlasumma ainus õiguslik alus, sisaldab alguses väljendit „muu hulgas” ja võtab kokku 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) lühianalüüsi, mille eesmärk on näidata, et komisjoni lähenemine põhineb selle kohtuotsuse vääral tõlgendamisel. Viimane lause on seega mittevajalik põhjendus.
Samamoodi lõpetab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 arutluskäigu, milles ta käsitleb komisjoni kohustust maksta viivitusintressi alates 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) kuulutamisest, täpsustades, nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34, et see järeldus kehtib olenemata asjaolust, et vaidlusalune otsus on käsitletava põhivõlasumma ainus õiguslik alus.
Kuna väide, mis sisuliselt käsitleb võlanõude õiguslikku alust, on suunatud mittevajalike põhjenduste vastu, tuleb see tagasi lükata, sest see ei saa anda tulemusi.
Peale selle, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 93, ei ole tasandusintressi maksmine mitte tühistava kohtuotsuse täitmise meede ELTL artikli 266 esimese lõigu tähenduses, vaid kuulub ELTL artikli 266 teise lõigu kohaldamisalasse, kus on viidatud ELTL artiklile 340, st vaidlustele liidu lepinguvälise vastutuse valdkonnas (vt selle kohta kohtuotsus komisjon
vs
. Brazzelli Lualdi jt, C‑136/92 P,
EU:C:1994:211
, punkt 42). Seda liiki intressi eesmärk on nimelt korvata aeg, mis möödus, kuni kohus hindas ära kahju summa, sõltumata viivitusest, mida võib pidada võlgniku süüks.
Sellest järeldub, et Üldkohus leidis ekslikult, et komisjon oli kohustatud maksma „tasandusintressiks” nimetatavat intressi, samas kui 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) täitmise raames võis määrata ainult viivitusintressi ELTL artikli 266 esimese lõigu alusel.
Seega tuleb apellatsioonkaebuse väited, mis puudutavad sisuliselt tasandusintressi käsitleva kohtupraktika kohaldamist, tagasi lükata, kuna need ei saa anda tulemusi.
Õigusnormide rikkumine seoses tasandusintressi kapitaliseerimise ja viivitusintressi arvutamisega alates 15. aprillist 2011
Poolte argumendid
Kolmanda väite võib jagada kaheks osaks. Ühes neist väiteosadest vaidlustab komisjon talle pandud kohustuse maksta viivitusintressi alates 15. aprillist 2011.
Apellant rõhutab, et viivitusintressi võib põhimõtteliselt nõuda alles pärast eelnevat hoiatust, mida kohtuasja kaotamise korral asendab Üldkohtu otsuse resolutsioon. Ilma sellise kohtuotsuseta ei saa Üldkohus intressi tagasiulatuvalt välja mõista. Ühtlasi vaidlustab komisjon faktilise asjaolu, et viivitusintressi maksmise kohustuse tekkimise kuupäevaks loeti 15. aprill 2011, kuna see kohustus peaks tulenema mitte 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsusest IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
), vaid ainuüksi vaidlusalusest otsusest.
Lõpuks on selle kuupäeva aluseks võtmine vastuolus Üldkohtu seisukohaga, milles ta märkis, et tagasimaksmise kohustus tuleneb ainuüksi vaidlusalusest otsusest, mis on vastu võetud 14. oktoobril 2011.
Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teises osas väidab komisjon, et Üldkohus ei oleks tohtinud määrata tasandusintressi kapitaliseerimist, kuna 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuses IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) ei ole tasandusintressi kapitaliseerimist otseselt ette nähtud.
IPK leiab, et viimasena nimetatud kohtuotsuse ainus ese oli vaidlusaluse otsuse seaduslikkuse kontrollimine. See, et Üldkohus ei uurinud kohtuotsusest tulenevaid õiguslikke tagajärgi, ei vabasta komisjoni kohustusest maksta nii viivitus‑ kui ka tasandusintressi. Ühtlasi tuletab see äriühing meelde, et Üldkohtu suulises menetluses tunnistas komisjon, et tal on kohustus maksta viivitusintressi alates 15. aprillist 2011.
IPK lisab, et viivitusintress tuleb arvutada põhivõlasumma alusel, millele lisandub kuni nimetatud kohtuotsuse kuulutamiseni kogunenud tasandusintress.
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses õigusnormide väidetava rikkumisega, mis puudutab kohustust maksta viivitusintressi alates 15. aprillist 2011, tuleb rõhutada, et Üldkohtu suulises menetluses tunnistas komisjon, et tal on kohustus maksta viivitusintressi alates sellest kuupäevast.
Ent apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus esimeses kohtuastmes arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Pool ei saa seega põhimõtteliselt esitada esimest korda Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, kuna selle tulemusena saaks Euroopa Kohus kontrollida Üldkohtu lahendi õiguspärasust, võttes arvesse väiteid, millest viimane ei teadnud (vt selle kohta kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, C‑544/09 P,
EU:C:2011:584
, punkt 63). Sellest järeldub, et esimest korda sellises raamistikus esitatud väiteosa tuleb pidada vastuvõetamatuks (vt selle kohta kohtuotsus FENIN
vs
. komisjon, C‑205/03 P,
EU:C:2006:453
, punkt 22).
Kuna apellatsioonkaebuse kolmanda väite see osa, mille kohaselt on rikutud õigusnorme seoses kohustusega maksta viivitusintressi alates 15. aprillist 2011, on uus, siis tuleb see jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Mis puudutab õigusnormide rikkumist intressi kapitaliseerimisega, siis käesoleva kohtuotsuse punktidest 37 ja 38 nähtub, et intressi, mida komisjon on käesolevas asjas kohustatud maksma, ei saa lugeda tasandusintressiks.
Nagu toonitas kohtujurist oma ettepaneku punktis 117, ei kujuta see intress endast täiendavat kahju, mis lisandub põhivõlasummale ja toodab ise intressi.
Seega on intressi kapitaliseerimine, nagu määras Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 – osas, milles see põhineb varem kogunenud intressi käsitamisel tasandusintressina –, tingitud õigusnormide rikkumisest.
Seega tuleb komisjoni väitega nõustuda selles osas, mis seondub intressi kapitaliseerimisega.
Kui Üldkohtu otsuse põhjendustest ilmneb liidu õiguse rikkumine, kuid resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, siis ei saa selline rikkumine kindlasti kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist ja põhjendused tuleb seega asendada muude põhjendustega (vt selle kohta kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere” jt
vs
. komisjon, C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P,
EU:C:2011:368
, punkt 118 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellegipoolest, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 120, ei esine käesoleval juhul ühtegi erilist asjaolu, mille tõttu IPK‑le tasumisele kuuluva viivitusintressi kapitaliseerimine oleks põhjendatud.
Neil asjaoludel tuleb kolmas väide tunnistada põhjendatuks selles osas, mis käsitleb õigusnormide rikkumist intressi kapitaliseerimisega, ja ülejäänud osas tuleb see tunnistada vastuvõetamatuks.
Ebapiisavad ja üksteisele vastukäivad põhjendused
Poolte argumendid
Oma viiendas väites leiab komisjon, et Üldkohus ei ole vastanud tema argumentidele intressisumma suuruse küsimuses ja piirdus selles osas kohtupraktikale viitamisega. Lisaks on Üldkohtu järeldused üksteisele vastukäivad, kuna ta leidis ühelt poolt, et tasandusintressi eesmärk on korvata inflatsioonist tingitud raha väärtuse langust, ja teisalt kinnitas makstava tasandusintressi kindlas summas.
Viivitusintressi osas kritiseerib komisjon ka seda, et Üldkohtu otsuse põhjendused on üksteisele vastukäivad, kuna ta pidas intressi kulgemahakkamise kuupäevaks 15. aprilli 2011, kuid leidis samas, et vaidlusalune otsus on komisjonil lasuva maksmise kohustuse ainus õiguslik alus.
IPK leiab, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused ei ole vastukäivad või puudulikud.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks, seoses vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustega tasandusintressi arvutamise küsimustes olgu märgitud, et nagu osutas kohtujurist oma ettepaneku punktides 98 ja 99, on Üldkohus komisjoni esitatud argumentidele punkt-punktilt vastanud.
Seega tuleb argument, et põhjendused on tasandusintressi arvutamise küsimustes ebapiisavad, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Lisaks nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 37 ja 38, et käesolevas kohtuasjas arutusel olevat intressi ei saa pidada tasandusintressiks.
Seega tuleb argument, mille kohaselt vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on tasandusintressi arvutamise küsimuses üksteisele vastukäivad, tagasi lükata, kuna see ei saa anda tulemusi.
Teiseks, mis puudutab kohtuotsuse üksteisele vastukäivaid põhjendusi viivitusintressi arvutamise küsimustes, siis nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 31 ja 32, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta leidis, et vaidlusalune otsus on põhivõlasumma ainus õiguslik alus.
Sellegipoolest ei saa see, et Üldkohus rikkus õigusnorme seoses põhjendamiskohustusega, muuta vaidlustatud kohtuotsust tühiseks, kui selle resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud (vt selle kohta kohtuotsused komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P,
EU:C:1998:154
, punkt 47, ning Biret ja Cie
vs
. nõukogu, C‑94/02 P,
EU:C:2003:518
, punkt 63).
Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 41 nähtub aga, et komisjon ise tunnistas Üldkohtus suulises menetluses, et tal on kohustus maksta viivitusintressi alates kohtuotsuse IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) kuulutamisest 15. aprillil 2011, nii et Üldkohus otsustas poolte vahel sõlmitud kokkuleppele tuginedes, et viivitusintress kuulub tasumisele alates selle kohtuotsuse kuulutamise päevast.
Seega tuleb argument, et kohtuotsuse põhjendused on viivitusintressi arvutamise küsimustes üksteisele vastukäivaid, tagasi lükata, kuna see ei saa anda tulemusi.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse viies väide tagasi lükata.
Õigusnormide rikkumine liidu õigusest tulenevate alusetu rikastumise põhimõtete kohaldamisel
Poolte argumendid
Kuuenda väitega vaidlustab komisjon EKP poolt kehtestatud intressimäära tõstmise kahe protsendipunkti võrra. Üldkohus eksis faktilistes asjaoludes, kuna komisjon ei rikastunud, ja rikkus õigusnorme, kuna tasandusintressi maksmise eesmärk on vältida võlausaldaja vaesumist, mitte hoida ära võlgniku rikastumist.
Apellant lisab, et peamistele refinantseerimistoimingutele rakendatava intressimäära, mida on tõstetud kahe protsendipunkti võrra, kohaldamine tähendab liidu vaesumist pahauskse võlausaldaja huvides, mis on vastuolus liidu õigusest tulenevate alusetu rikastumise üldpõhimõtetega.
IPK sõnul on tasandusintressi eesmärk mitte ainult korvata vääringu odavnemist, vaid ka hoida ära alusetu rikastumine.
Euroopa Kohtu hinnang
Käesoleva kohtuotsuse punktidest 29–31 nähtub, et komisjonile pandud kohustus maksta viivitusintressi tuleneb ELTL artikli 266 esimese lõigu kohaldamisest. Seega ei saa komisjon põhjendatult väita, et selle kohustuse täitmine toob kaasa IPK alusetu rikastumise.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse kuues väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Eelnevatest kaalutlustest lähtudes tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada vaid osas, milles otsustati viivitusintress, mida komisjon peab maksma IPK‑le, määrata põhivõlasumma alusel, millele on liidetud varem kogunenud intress. Ülejäänud osas tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtuasja suunamine tagasi Üldkohtusse
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus, kui ta Üldkohtu otsuse tühistab, suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks või teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.
Käesolevas kohtuasjas leiab Euroopa Kohus, et tal on kõik vajalikud andmed, et teha otsus intressi kapitaliseerimise kohta, mida IPK taotleb.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 54, ei ole alust rahuldada IPK‑le tasumisele kuuluva intressi kapitaliseerimise taotlust. Viivitusintress, mida komisjon peab maksma IPK‑le, tuleb seega arvutada ainult põhivõlasumma alusel ja see koguneb, kuni 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsus IPK International
vs
. komisjon (
EU:T:2011:185
) on täielikult täidetud.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes sama kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 138 lõige 3 näeb ette, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
Antud juhul on mõlemad pooled kohtuvaidluse osaliselt kaotanud, mistõttu tuleb otsustada, et kumbki pool kannab ise käesoleva kohtuastme kulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsus IPK International
vs
. komisjon (T‑671/11,
EU:T:2013:163
) osas, milles otsustati viivitusintress, mida Euroopa Komisjon peab maksma äriühingule IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, määrata põhivõlasumma alusel, millele on liidetud varem kogunenud intress.

2.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Arvutada viivitusintress, mida Euroopa Komisjon peab maksma äriühingule IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, ainult põhivõlasumma alusel.

4.
Jätta Euroopa Komisjoni ja IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH käesolevas kohtuastmes kantud kulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.