CELEX: 62012CJ0317
Maanteevedu
Määrus (EÜ) nr 561/2006
Sõidumeeriku kasutamise kohustus
Mitteärilisel eesmärgil toimuva kaubaveo erand
Mõiste
Olukord, kus asjaarmastajast ralliauto juht veab kaupa oma hobi raames, mida osaliselt rahastatakse kolmandate isikute toetustest

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada mõistet „kaupade mitteäriline vedu” Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85 (
ELT L 102, lk 1
), artikli 3 punkti h tähenduses.
Taotlus esitati kriminaalmenetluse raames, mis algatati D. Lundbergi vastu kohustuse rikkumise tõttu paigaldada raskeveokile nõuetekohane sõidumeerik ja seda kasutada.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määrus (EMÜ) nr 3821/85 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta (
EÜT L 370, lk 8
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 227), mida on muudetud määrusega nr 561/2006 (edaspidi „määrus nr 3821/85”), sätestab artikli 3 lõikes 1:
„Sõidumeerik paigaldatakse ja seda kasutatakse liikmesriigis registreeritud sõidukites, mida kasutatakse reisijate või kauba autoveol ja mis on registreeritud ühes liikmesriigis, välja arvatud määruse (EÜ) nr 561/2006 artiklis 3 osutatud sõidukid. […]”
Määruse nr 561/2006, millega tunnistati kehtetuks ja asendati 11. aprillist 2007 nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määrus (EMÜ) nr 3820/85 teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamise kohta (
EÜT L 370, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 319), eesmärk selle määruse põhjenduse 17 kohaselt on parandada määruse kohaldamisalasse kuuluvate töötajate sotsiaalseid tingimusi ning üldist liiklusohutust.
Määruse nr 561/2006 artikkel 1 sätestab:
„Käesoleva määrusega kehtestatakse eeskirjad kauba- ja reisijateveoga hõivatud sõidukijuhtide sõiduaegade, vaheaegade ja puhkeperioodide kohta, et ühtlustada konkurentsitingimusi sisetranspordi liikide, eriti autoveosektori osas ning parandada töötingimusi ja liiklusohutust. Lisaks sellele on käesoleva määruse eesmärgiks aidata kaasa järelevalve ja haldussunni praktika parandamisele liikmesriikides, samuti töökorralduse parandamisele autoveosektoris.”
Nimetatud määruse artikkel 3 näeb ette:
„Käesolevat määrust ei kohaldata vedude korral, mille puhul on tegemist:
[…]
h)
kaupade mitteäriliseks veoks kasutatavate sõidukite või sõidukite kombinatsioonidega, mille lubatud täismass ei ületa 7,5 tonni;
[…]”
Rootsi õigus
Sõiduaegade, puhkeperioodide ja sõidumeerikute määruse [förordning (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m.] 9. peatüki § 5 punkti 2 kohaselt karistatakse isikut, kes tahtlikult või hooletuse tõttu rikub määruse (EMÜ) nr 3821/85 artikli 3 lõiget 1, rahatrahviga.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Füüsilisest isikust ettevõtja D. Lundberg, kes töötab liiklusohutuskonsultandina, tegeleb vabal ajal motospordiga, juhtides asjaarmastajana ralliautot. Seda hobi rahastavad osaliselt ettevõtjad, kelle toetus (sponsorlus) ulatub sadadesse tuhandetesse Rootsi kroonidesse (SEK) aastas. Lisaks investeerib D. Lundberg ise sellesse sporti vähemalt sama palju raha ning saab toetust ka sugulastelt ja sõpradelt.
D. Lundberg juhtis 6. aprillil 2011 talle kuuluvat Rootsis registreeritud veoautot, millel oli taga haagis tema ralliautoga, et sõita Vimmerby'sse (Rootsi) seda ralliautot messil näitama. Sõidukite kombinatsiooni täismass oli suurem kui 3,5 tonni, ent ei ületanud 7,5 tonni.
Messil osalemist rahastasid samuti osaliselt sponsorid. Harilikult osaleb D. Lundberg igal aastal ligikaudu kolmel sarnasel messil.
Kuna kõnealusel veoautol puudus sõidumeerik, esitati D. Lundbergile süüdistus määruse (EMÜ) nr 3821/85 artikli 3 rikkumises, sest raskeveoki juhina ei olnud ta varustanud seda sõidukit nõuetekohase sõidumeerikuga.
Nyköpings tingsrätt (Nyköpingi esimese astme kohus) mõistis D. Lundbergi 13. oktoobri 2011. aasta otsusega õigeks, nõustudes tema argumendiga, et kõnealust vedu saab lugeda kauba mitteäriliseks veoks määruse nr 561/2006 artikli 3 sätete tähenduses.
Prokuratuur esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Svea hovrätt’ile (Svea apellatsioonikohus), kes leidis, et tema menetluses oleva kohtuasja lahendamisel on määrava tähtsusega küsimus, kas nõuetekohase sõidumeeriku kasutamise kohustust saab kõnealusele veole kohaldada põhjusel, et tegemist on „kaupade mitteärilise veoga” määruse nr 561/2006 artikli 3 punkti h tähenduses.
Kuna liidu õiguses ja asjakohases Euroopa Kohtu praktikas ei ole seda mõistet määratletud, kuid samas on vaja seda mõistet praktikas ühetaoliselt tõlgendada ja kohaldada, otsustas Svea hovrätt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse (EÜ) nr 561/2006 artikli 3 punktis h kasutatud mõistet „kaupade mitteäriline vedu” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab kaubavedusid, mida isik teostab hobi raames, kuid mida osaliselt rahastavad kolmandad (füüsilised või juriidilised) isikud toetuste („sponsorluse”) kaudu?
2.
Kas selle hindamisel, mida kujutab endast „mitteäriline” vedu, on oluline:
a)
et juht teeb kõnealuse veo üksnes enda kulul;
b)
et kõnealuse veo kui sellise eest ei maksta tasu;
c)
see, kui suur on nimetatud toetus ja/või kui suur on nimetatud toetus võrreldes selle hobi kogumaksumusega?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Kahe esitatud küsimusega, mida on kohane käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse (EÜ) nr 561/2006 artikli 3 punktis h kasutatud mõistet „kaupade mitteäriline vedu” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab olukorda, kus isik veab enda kulul kaupa üksnes hobi raames, mida osaliselt rahastatakse kolmandate isikute toetustest, ja selle veo eest tasu ei maksta.
Kõigepealt tuleb märkida, et määruses nr 561/2006 ei ole määratletud seda mõistet ega ka selles määruses sarnaselt sõnastatud mõisteid nagu „humanitaarabi mitteärilisel veol” (määruse artikli 3 punkt d), „kaubanduslik[ud] sõiduki[d], […] mida ei kasutata reisijate- või kaubaveoks” (kõnealuse määruse artikli 3 punkt i) või „10- kuni 17-kohalised sõidukid, mida kasutatakse ainult mitteäriliseks reisijateveoks” (sama määruse artikli 13 lõike 1 punkt i).
Olgugi et Euroopa Kohus on korduvalt tõlgendanud teisi erandeid sõidumeerikute paigaldamise ja kasutamise kohustusest, ei ole ta siiski avaldanud arvamust põhikohtuasja aluseks oleva mõiste tõlgendamise kohta.
Mõiste „kaupade mitteäriline vedu” mis tahes määratluse puudumisel tuleb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt selle termini tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel võtta arvesse üldist konteksti, milles seda terminit kasutatakse, ning selle tavapärast tähendust igapäevases kõnes (vt selle kohta 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-431/04: Massachusetts Institute of Technology, EKL 2006, lk I-4089
, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 13. detsembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C-395/11: BLV Wohn-und Gewerbebau, punkt 25).
Lisaks peab liidu õigusnormi tõlgendamisel arvestama mitte üksnes normi sõnastust, vaid ka selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa see norm on (vt selle kohta eelkõige 29. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-19/08: Petrosian, EKL 2009, lk I-495
, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sõidumeerikute kasutamist puudutavate erandite kohta on Euroopa Kohus sedastanud, et sellist erandit ei saa tõlgendada nii, et selle mõju ulatuks kaugemale, kui on tingimata vaja selle erandiga tagatavate huvide kaitse kindlustamiseks. Lisaks tuleb erandite ulatus kindlaks määrata, võttes arvesse kõnealuse õigusakti eesmärke (vt 25. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-116/91: British Gas, EKL 1992, lk I-4071
, punkt 12; 21. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-39/95: Goupil, EKL 1996, lk I-1601
, punkt 8; 21. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-335/94: Mrozek ja Jäger, EKL 1996, lk I-1573
, punkt 9; 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-128/04: Raemdonck ja Raemdonck-Janssens, EKL 2005, lk I-2445
, punkt 19, ning 28. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-554/09: Seeger, EKL 2011, lk I-7131
, punkt 33).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele, mis on ümber sõnastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 15, tuleb vastata nendest põhimõtetest lähtudes.
Euroopa Komisjon leiab, et määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis h ette nähtud erandit tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab olukorda, kus isik veab kaupa hobitegevuse raames, mida osaliselt rahastatakse kolmandate isikute toetustest, mistõttu selleks veoks kasutataval sõidukil ei pea olema sõidumeerikut.
Tuleb märkida, et sellist tõlgendust kinnitavad nii põhikohtuasjas kõne all oleva mõiste tavatähendus kui ka üldine kontekst, milles seda kasutatakse, ning eesmärgid, mida taotletakse määrusega nr 561/2006, mille osa see mõiste on.
Esiteks tuleb mõiste „kaupade mitteäriline vedu” tavatähendusega seoses märkida, et sellise veoga on tegemist siis, kui sel puudub seos kutse- või äritegevusega, s.t kui vedu ei toimu tulu saamise eesmärgil. Üldise arusaama kohaselt hõlmab kaupade mitteäriline vedu seega iseäranis kauba vedu harrastustegevuse käigus väljaspool isiku kutsetegevust.
Teiseks tuleb seoses üldise kontekstiga, milles määruse nr 561/2006 artikli 3 punkti h kasutatakse, kõigepealt märkida, et vastavalt määruse põhjendusele 17 on selle määruse eesmärk „parandada määruse kohaldamisalasse kuuluvate töötajate sotsiaalseid tingimusi.”
Kõnealuse määruse artiklis 1 on lisaks sätestatud, et määrusega kehtestatakse eeskirjad kauba- ja reisijateveoga hõivatud sõidukijuhtide sõiduaegade, vaheaegade ja puhkeperioodide kohta, et ühtlustada konkurentsitingimusi sisetranspordi liikide, eriti autoveosektori osas ning parandada töötingimusi ja liiklusohutust ning aidata kaasa järelevalve ja haldussunni praktika parandamisele liikmesriikides, samuti töökorralduse parandamisele autoveosektoris.
Määruse nr 561/2006 artikli 4 punkt c sisaldab lõpuks mõiste „juht” määratlust, mis hõlmab „isik[ut], kes juhib sõidukit, isegi lühiajaliselt, või kes oma kohustuste osana sõidab kaasa selleks, et olla vajaduse korral kättesaadav sõiduki juhtimiseks.”
Käesoleva kohtuotsuse punktidest 24–27 tuleneb, et määruse nr 561/2006 sätteid kohaldatakse eeskätt kutselistele juhtidele, mitte aga eraviisiliselt sõidukit juhtivatele isikutele, nagu ka komisjon Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades õigustatult märkis.
Määruse nr 561/2006 põhjenduses 17 ja artiklis 1 kasutatud väljendid „ühtlustada konkurentsitingimusi”, „parandada töötingimusi” ja „parandada töötajate sotsiaalseid tingimusi” ning „töökorraldus […] autoveosektoris”, samuti määruse artikli 4 punktis c kasutatud väljend „oma kohustuste osana” näitavad seega, et seda määrust ei kohaldata sellisele isikule, kes nagu D. Lundberg ei tööta raskeveoki juhina ega osuta veoteenust, kuid kes veab – nagu käesolevas asjas – enda kulul üksnes hobi raames oma sportautot, millega ta osaleb asjaarmastajana autorallidel, ja teostab seega käesoleva kohtuotsuse punktis 15 kirjeldatud vedu.
Kolmandaks tuleb määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis h sätestatud erandi tõlgendamisel silmas pidada mitte üksnes selle erandi, vaid ka selle määruse eesmärke.
Mis puudutab ühelt poolt määruse eesmärke, siis piisab, kui meenutada, et nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 25–28 öeldud, on määruse eesmärk ühtlustada konkurentsitingimusi maanteeveosektoris ning parandada selle sektori töötajate töötingimusi ja liiklusohutust (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Goupil, punkt 10; Mrozek ja Jäger, punkt 11; Raemdonck ja Raemdonck-Janssens, punkt 22, ning Seeger, punkt 34), ning et need eesmärgid kajastuvad kohustuses varustada maanteeveo sõidukid nõuetekohase sõidumeerikuga, mis võimaldaks kontrollida, kas juhid on sõidu- ja puhkeaegadest kinni pidanud.
Teiselt poolt tuleb määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis h sätestatud erandi eesmärkide osas märkida, et liidu seadusandja soovis selle määruse kohaldamisalast välja jätta teatavad sõidukid ja nendega toimuvad teatavat liiki veod, mistõttu seda määrust ei kohaldata „kaupade mitteärilisele veole”, kui selleks kasutatakse sõidukeid või sõidukite kombinatsioone, mille lubatud täismass ei ületa 7,5 tonni. Seega ei ole selle erandi eesmärk mitte hõlmata määrusega olukorda, kus isikud veavad kaupa väljaspool igasugust kutse- või äritegevust.
Mainitud eesmärke silmas pidades tuleb sedastada, et nendega ei ole kooskõlas määruse nr 561/2006 artikli 3 punkti h tõlgendus, mille kohaselt käesoleva kohtuotsuse punktis 29 kirjeldatud vedu ei ole selle sättega hõlmatud.
Tõlgendus, mis laiendab määruse kohaldamisala sellistele juhtidele, kes veavad kaupa eraviisiliselt hobi raames, seaks nimelt kahtluse alla määruse artikli 3 punktis h sätestatud erandi kasuliku mõju.
Lisaks on oluline märkida, et käesoleva otsuse punktis 29 kirjeldatud vedu ei mõjuta konkurentsi maanteeveosektoris, kuna põhikohtuasjas kõne all olev juht ei ole kutseline juht, vaid juhib sõidukit eraviisiliselt.
Samal põhjusel ei saa kõnealune tõlgendus kuidagi olla vastuolus määruse nr 561/2006 eesmärgi saavutamisega, milleks on parandada töötingimusi maanteeveosektoris.
Lõpuks tuleb märkida, et kuna põhikohtuasjas kõne all olevaid vedusid ei toimu ilmselt eriti tihti, siis ei tohiks tõlgendus, mille kohaselt on selle erandiga hõlmatud olukord, kus isik veab kaupa hobi raames, avaldada olulist negatiivset mõju liiklusohutusele.
Tuleb lisada, et sellise tõlgenduse puhul ei mängi mõiste „kaupade mitteäriline vedu” hindamisel mingit rolli asjaolu, et veo kui sellise eest ei maksta tasu, ega küsimus, kui suur on nimetatud majanduslik abi võrreldes selle hobi kogumaksumusega.
Eelnevast lähtudes tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis h kasutatud mõistet „kaupade mitteäriline vedu” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab olukorda, kus isik veab enda kulul kaupa üksnes hobi raames, kui seda hobi rahastatakse osaliselt kolmandate isikute toetustest, ja selle veo eest tasu ei maksta.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85, artikli 3 punktis h kasutatud mõistet „kaupade mitteäriline vedu” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab olukorda, kus isik veab enda kulul kaupa üksnes hobi raames, kui seda hobi rahastatakse osaliselt kolmandate isikute toetustest, ja selle veo eest tasu ei maksta
.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rootsi.