CELEX: 62006TJ0192
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Vetyperoksidi ja natriumperboraatti
Päätös, jossa EY 81 artiklaa todetaan rikotuksi
Sakot
Vanhentuminen
Eriytetty kohtelu
Rikkomisen kesto
Lieventävät olosuhteet

Tosiseikat
Kantajana oleva Caffaro Srl, aiemmin ensin Industrie Chimiche Caffaro SpA ja sitten Caffaro SpA, on Italian oikeuden mukaan
perustettu yhtiö, joka piti vuoteen 1999 saakka kaupan natriumperboraattia. Tosiseikkojen tapahtuma-aikaan se oli Caffaro
SpA:n, josta tuli vuonna 2000 SNIA SpA, kokonaan omistama tytäryhtiö.
Degussa AG ilmoitti Euroopan yhteisöjen komissiolle marraskuussa 2002, että vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoilla
toimi kartelli, ja vaati sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission
tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3) soveltamista.
Degussa toimitti aineelliset todisteet komissiolle, joka teki 25. ja 26.3.2003 tarkastukset kolmen yrityksen toimitiloissa.
Komissio lähetti 26.1.2005 väitetiedoksiannon kantajalle ja muille yrityksille, joita asia koskee.
Asianomaisten yritysten kuulemisen jälkeen komissio teki 3.5.2006 päätöksen K(2006) 1766 lopullinen (jäljempänä riidanalainen
päätös) [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavia yrityksiä vastaan: Akzo Nobel NV,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa, Edison, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, L’Air Liquide SA,
Chemoxal SA, SNIA, kantaja, Solvay SA, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA ja Arkema SA (asia COMP/F/38.620 – Vetyperoksidi
ja perboraatti); päätöksen tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 13.12.2006 (EUVL L 353, s. 54).
Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 8.5.2006 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös
Komissio ilmoitti riidanalaisessa päätöksessä, että päätöksen adressaatit olivat osallistuneet jatkettuun ja yhtenäiseen EY
81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen vetyperoksidin ja sen jatkojalostustuotteen natriumperboraatin osalta
(riidanalaisen päätöksen toinen perustelukappale).
Kilpailusääntöjen rikkominen, joka todettiin ajanjaksolta 31.1.1994–31.12.2000, koski lähinnä liiketoiminnan kannalta merkityksellisten
tietojen sekä luottamuksellisten markkina- ja yritystietojen vaihtamista kilpailijoiden kesken, tuotannon sekä potentiaalisen
ja tosiasiallisen tuotantokapasiteetin rajoittamista ja valvontaa, markkinaosuuksien ja asiakkaiden jakamista sekä tavoitehintojen
asettamista ja noudattamisen seurantaa.
Kantajan todettiin olevan SNIA:n kanssa ”yhdessä ja yhteisvastuullisesti” vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta (riidanalaisen
päätöksen 407–412 perustelukappale).
Komissio käytti sakon määrän laskennassa menetelmää, joka on esitetty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan
5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat).
Komissio määritti sakkojen perusmäärät rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale)
ja luonnehti rikkomisen erittäin vakavaksi (riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappale).
Eriytettyä kohtelua sovellettaessa kantaja sijoittui neljänteen eli viimeiseen ryhmään, joka vastasi 1,875 miljoonan euron
suuruista sakon laskentapohjaa. Laskentapohjaa määrittäessään komissio alensi sitä 25 prosenttia siksi, ettei ollut osoitettu,
että kantaja oli ollut tietoinen tai sillä olisi välttämättä voinut olla tietoa kilpailunvastaisten järjestelyjen kokonaissuunnitelmasta
(riidanalaisen päätöksen 460–462 perustelukappale).
Koska kantaja oli komission mukaan osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen 29.5.1997–31.12.1998 eli vuoden ja seitsemän
kuukauden ajan, sille määrättävän sakon laskentapohjaa korotettiin 15 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 467 perustelukappale).
Komissio totesi, että kantajalla oli rikkomisessa ainoastaan passiivinen tai vähäinen rooli, ja alensi tämän lieventävän seikan
vuoksi sakon määrää 50 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 476 ja 477 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan f alakohdassa määrätään, että kantaja on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklaa osallistuessaan kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen 29.5.1997–13.12.1998.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan g alakohdassa komissio määräsi kantajalle ja SNIA:lle ”yhdessä ja yhteisvastuullisesti”
1,078 miljoonan euron sakon.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.7.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin kuudenteen jaostoon,
ja asia siirrettiin osapuolten kuulemisen jälkeen laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti 22.12.2009 prosessinjohtotoimina kirjallisia kysymyksiä kantajalle, joka vastasi asetetussa
määräajassa.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaisten
lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 4.3.2010 pidetyssä istunnossa.
Koska kaksi jaoston jäsentä ei voinut osallistua päätösharkintaan, unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artiklan
mukaisesti päätösharkintaa jatkoivat ne kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet tämän tuomion.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio määräsi sille ja SNIA:lle yhteisvastuullisesti sakon
–        toissijaisesti alentaa sakkoa symboliseen määrään
–        tai ainakin alentaa sakon määrää ”merkittävästi”, kun otetaan huomioon kantajan rikkomiseen osallistumisen lyhytkestoisuus
ja lieventävien seikkojen olemassaolo
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja vaatii kanteellaan kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio määrää siinä kantajalle ja SNIA:lle
yhteisvastuullisen sakon tai alentamaan sakon määrää, ja se esittää kumoamiskanteensa tueksi viisi perustetta, joiden mukaan
komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja tosiseikkojen arviointivirheen ensiksi arvioidessaan väitettä siitä, että kantaja
”on vetyperoksidikartellin uhri, ei sen jäsen”, toiseksi valitessaan eriytetyn kohtelun soveltamiseksi kantajan mielestä väärän
viitevuoden, kolmanneksi arvioidessaan kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoa, neljänneksi soveltaessaan [EY 81] ja [EY
82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL
L 1, s. 1) 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua vanhentumisaikaa ja viidenneksi arvioidessaan lieventäviä seikkoja.

Väitetty ”vetyperoksidikartellin uhrin, ei jäsenen” asema, johon kantaja on vedonnut
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää joutuneensa ”kartellin uhriksi”, koska se joutui poistumaan natriumperboraatin markkinoilta vuonna 1999 vetyperoksidimarkkinoilla
tehtyjen lainvastaisten sopimusten vuoksi. Se nimittäin joutui hankkimaan vetyperoksidin, joka on ainoa natriumperboraatin
valmistamisessa tarvittava raaka-aine, kartellissa osallisina olleilta tuottajilta, jotka olivat sen suoria kilpailijoita
natriumperboraattimarkkinoilla. Kartelliin osallisina olleiden yritysten päättämä vetyperoksidin hinnankorotus syrjäytti kantajan
markkinoilta.
Kantaja oli taloudellisesti täysin riippuvainen vetyperoksidin tuottajista, sillä se ei ollut pystynyt mukauttamaan natriumperboraatin
markkinoilla noudattamaansa kaupallista strategiaa vetyperoksidin markkinoilla suunniteltuihin hinnankorotuksiin. Komissio
oli itse vahvistanut, ettei ollut ”osoitettu, että [kantaja] oli ollut tietoinen tai sillä olisi välttämättä voinut olla tietoa
kilpailunvastaisten järjestelyjen kokonaissuunnitelmasta” (riidanalaisen päätöksen 461 perustelukappale).
Kantaja väittää, että komissio on useissa aiemmissa päätöksissä päättänyt olla määräämättä sakkoa lainvastaisten sopimusten
sopimuspuolille, jos ne olivat toimineet vastoin omia intressejään tai olleet taloudellisesti riippuvaisia muista tällaisen
sopimuksen sopimuspuolina olevista yrityksistä. Komissio on muissa vastaavissa asioissa määrännyt ainoastaan symbolisen sakon.
Suuntaviivojen 5 kohdan d alakohdassa vahvistetaan lisäksi nimenomaisesti, että komissio voi määrätä symbolisen sakon.
Kantajan mukaan nämä aiemmat päätökset sitovat komissiota, sillä niitä on useita ja niissä käsitellyt asiat muistuttavat nyt
käsiteltävänä olevaa asiaa. Päätöksiä yhdistää se, että kyseessä olleet yritykset olivat kantajan tavoin osallisina niiden
intressien vastaisessa sopimuksessa tai olivat joka tapauksessa taloudellisesti riippuvaisia muista sopimuksen sopimuspuolista.
Kantajan tilanne voidaan samaistaa sellaisen jälleenmyyjän tilanteeseen, joka on tehnyt vertikaalisen sopimuksen tietyn tuottajan
kanssa, sillä ne ovat molemmat tuottajasta taloudellisesti riippuvaisia yrityksiä.
Kantajan tilanne on ennen kaikkea erittäin samankaltainen kuin Compagnie maritime zaïroise (CMZ) -nimisen yrityksen, joka
on kyseessä [EY 81] artiklan soveltamisesta (IV/32.448 ja IV/32.450 – Cewal, Cowac, Ukwal) ja [EY 82] artiklan soveltamisesta
(IV/32.448 ja IV/32.450 – Cewal) 23.12.1992 tehdyssä päätöksessä 93/82/ETY (EYVL 1993, L 34, s. 20) ja jolle komissio ei määrännyt
sakkoa, koska sille ei koitunut mitään etua todetusta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Komissio on kantajan mukaan rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohtaa ja suuntaviivoja
sekä laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, kun se ei ole ottanut samoja olosuhteita huomioon kantajan tapauksessa. Kyseisessä
arvioinnissa on tehty ilmeinen arviointivirhe ja harkintavaltaa on käytetty väärin. Komissio on lisäksi samaistanut toisiinsa
virheellisesti kantajan aseman sekä vetyperoksidin tuottajien Atochem SA:n, Kemiran ja Chemoxalin aseman (riidanalaisen päätöksen
332 perustelukappaleen b alakohta).
Komissio on erityisesti jättänyt ottamatta huomioon, että vetyperoksidin tuottajat olivat ottaneet käyttöön järjestelmän,
jonka vuoksi hinnat kaksinkertaistuivat alle puolessatoista vuodessa, ettei kantaja tuottanut vetyperoksidia ja että se oli
taloudellisesti täysin riippuvainen kyseisistä yrityksistä, ettei se ollut tietoinen kartellia koskevasta kokonaissuunnitelmasta,
että vetyperoksidin hankintahinnat olivat nousseet merkittävästi, mikä vaikutti ratkaisevasti siihen, että se poistui natriumperboraatin
markkinoilta kartellin aikana, ettei se ollut hyötynyt kartellista edes toimittajaa vaihtamalla, koska kaikki vetyperoksidin
tuottajat olivat nostaneet hintojaan vastaavasti, ja ettei se ollut pystynyt mukauttamaan natriumperboraatin markkinoilla
noudattamaansa kaupallista strategiaa, koska se ei ollut koskaan osallistunut vetyperoksidia koskeviin tapaamisiin. Sakko
oli määrätty kantajalle lainvastaisesti, koska edellä mainittuja seikkoja ei ollut otettu huomioon eikä tätä päätöstä ollut
perusteltu.
Kantajalle määrätyllä sakolla ei myöskään ole tehokasta vaikutusta sen paremmin rikkomisen estämistä kuin varoittavaa vaikutustakaan
koskevan tavoitteen näkökulmasta, koska kantaja on jo poistunut kyseisiltä markkinoilta juuri kyseisen kartellin vuoksi, koska
se on jo kärsinyt seuraamuksia ja koska se ei enää voisi rikkoa kilpailusääntöjä uudelleen.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aivan aluksi on todettava, että – kuten kannekirjelmässä esitetystä perustelusta ilmenee – vaikka kantaja viittaa ”vetyperoksidikartellin
uhrin, ei sen jäsenen” asemaan, se ei tosiasiassa kiistä osallistuneensa kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen eikä kiistä
rikkomisen olleen yhtä kokonaisuutta.
Kantaja ei etenkään kyseenalaista osallistumistaan kartellitapaamisiin, jotka pidettiin 28. tai 29.5.1997 Sevillassa ja 14.5.1998
Évian-les-Bainsissa, eikä kiistä näiden tapaamisten lainvastaista sisältöä, sellaisena kuin komissio on sen todennut riidanalaisen
päätöksen 162–164 ja 226–229 perustelukappaleessa, vaan kiistää ainoastaan kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisensa
keston jäljempänä tarkasteltavan kolmannen kanneperusteensa yhteydessä.
Tällaisessa tilanteessa on katsottava, että käsiteltävänä olevalla kanneperusteella, jonka mukaan kantaja on ”vetyperoksidikartellin
uhri, ei sen jäsen”, pyritään tosiasiassa kyseenalaistamaan sakon lainmukaisuus ja määrä suhteessa kantajan erityistilanteeseen
kartellissa.
Kantaja vetoaa nimittäin ainoastaan tiettyihin olosuhteisiin, joiden vuoksi sakkoa ei sen mielestä pitäisi määrätä lainkaan
tai enintään pitäisi määrätä suuntaviivojen 5 kohdan d alakohdassa tarkoitettu symbolinen 1 000 euron sakko. Kantaja vetoaa
erityisesti ainutlaatuiseen tilanteeseensa vetyperoksidin jatkojalostustuotteen eli natriumperboraatin valmistajana ja väittää
olleensa taloudellisesti riippuvainen muista sopimuspuolista, jotka olivat vetyperoksidin tai vetyperoksidin ja natriumperboraatin
tuottajia, sekä vetoaa siihen, että se osallistui salaisiin järjestelyihin vastoin omia intressejään eikä saanut niistä etua,
sillä se joutui poistumaan natriumperboraatin markkinoilta vuoden 1999 puolivälissä.
Tästä on syytä muistuttaa, että komission toimivalta määrätä sakkoja yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksellisesti
rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää
sille unionin oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu velvollisuus noudattaa sellaista yleistä politiikkaa,
jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten
käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio,
tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 105 kohta).
Komissiolla on sakkojen määrää vahvistaessaan harkintavaltaa, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa kilpailusääntöjen
mukaiseksi. Vaikka komissio olisi aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, se ei estä
sitä milloin tahansa korottamasta tätä tasoa varmistaakseen unionin kilpailupolitiikan toteuttamisen (edellä 37 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 109 kohta).
Tällainen harkintavalta on sitäkin suuremmalla syyllä olemassa sellaisissa tapauksissa, joissa komissio voi suuntaviivojen
5 kohdan d alakohdan nojalla määrätä niin sanotun symbolisen sakon tai olla määräämättä sakkoa lainkaan.
Riitauttaakseen sille määrätyn sakon lainmukaisuuden kantaja vetoaa käsiteltävässä asiassa ensiksi siihen, että se oli riippuvainen
muista kartellin osapuolista.
On huomattava, että sen seikan perusteella, että yritys on ollut taloudellisesti riippuvainen muista kartellin osapuolista,
ei sellaisenaan voida sulkea pois kartellin osapuolen vastuuta. Tällaista olosuhdetta ei myöskään täydy välttämättä ottaa
huomioon sakon suuruuden määrittämisessä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksellä, joka osallistuu kilpailun rajoittamiseen tähtäävään kokoukseen, on siitä
riippumatta, johtuuko sen osallistuminen sitä taloudellisesti vahvempien osallistujien harjoittamasta pakosta, aina mahdollisuus
tehdä komissiolle kantelu paljastaakseen kyseiset kilpailua rajoittavat toimet sen sijaan, että se jatkaa osallistumista näihin
kokouksiin (asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 178 kohta ja asia T-38/02, Groupe Danone
v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 423 kohta). Vaikka oletettaisiin, että yritystä olisi painostettu liittymään
kartelliin, se olisi kartelliin liittymisen sijasta voinut ilmoittaa kartellista toimivaltaisille viranomaisille (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004,
Kok., s. II‑1181, 344 kohta).
Edellä esitetyn perusteella sen enempää riippuvuusasema, jossa kantajan on väitetty olleen toiseen kartellin osapuoleen nähden,
kuin myöskään uhkaava asema, joka tällä osapuolella on väitetty olleen kantajaan nähden, ei osoita, että kyseessä olisi sellainen
tilanne, jonka komissio ottaisi huomioon lieventävänä olosuhteena (edellä 42 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio,
tuomion 424 kohta).
Komission ei sitä suuremmalla syyllä voida siis katsoa olevan velvollinen ottamaan huomioon näitä samoja seikkoja päättäessään
sakkojen määräämättä jättämisestä tai ainoastaan symbolisen sakon määräämisestä.
Edellä esitetyn perusteella kantajan väite siitä, ettei sen taloudellista riippuvuusasemaa muista kartellin osapuolista ole
otettu huomioon, ei voi menestyä.
Kun seuraavaksi tarkastellaan kantajan viittauksia komission aiempiin päätöksiin, joissa tämä ei ole määrännyt sakkoa tai
on määrännyt ainoastaan symbolisen sakon, on muistettava, että komission aiempi päätöskäytäntö ei ole sakkojen määrittämisen
oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla ja että muita asioita koskevat päätökset ovat luonteeltaan vain viitteellisiä
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mahdollisen loukkaamisen osalta, koska on epätodennäköistä, että niihin liittyvät olosuhteet,
kuten markkinat, tuotteet, yritykset ja asianomaiset ajanjaksot, olisivat identtisiä (asia C-167/04 P, JCB Service v. komissio,
tuomio 21.9.2006, Kok., s. I-8935, 201 ja 205 kohta ja asia C-76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007,
Kok., s. I-4405, 60 kohta).
Tästä huolimatta komission on tässäkin yhteydessä noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, eikä se voi kohdella toisiinsa
rinnastettavissa olevia tilanteita eri tavalla eikä erilaisia tilanteita samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti
perusteltua.
On kuitenkin huomattava, että komission aiemmissa päätöksissä, joihin kantaja on vedonnut, kyseessä olleiden asioiden tilanteet
erosivat merkittävästi käsiteltävässä asiassa kyseessä olevasta tilanteesta.
Kantaja vetoaa yhtäältä useisiin päätöksiin, jotka koskevat tuottajan ja jälleenmyyjien välisiä sopimuksia ja yhdenmukaistettuja
menettelytapoja, joihin kuului rinnakkaistuonnin ja -viennin estäviä toimenpiteitä.
Näistä päätöksistä ilmenee, että komissio oli tietyissä vertikaalisia rajoituksia koskeneissa asioissa ottanut huomioon sen,
että jälleenmyyjät, jotka olivat taloudellisesti huomattavasti tuottajia heikommassa asemassa olevia yrityksiä, toimivat tuottajan
pakottamina vastoin omia taloudellisia intressejään, sillä ne pelkäsivät menettävänsä yksinoikeutensa jälleenmyyntiin. Komissio
päätti tapauskohtaisesti, ettei se aseta jälleenmyyjiä vastuuseen eikä määrää niille sakkoa tai määrää niille erittäin lievän
sakon.
On kuitenkin huomattava, ettei näitä toteamuksia voida suoraan soveltaa horisontaalisia rajoituksia koskeviin tapauksiin,
kuten käsiteltävässä asiassa kyseessä oleviin hintakartelliin ja markkinoiden jakamiseen, jotka ovat luonteeltaan erittäin
vakavia kilpailusääntöjen rikkomisia ja joita toteutetaan yleensä taloudellisesti toisiinsa verrattavassa asemassa olevien
sellaisten yritysten kesken, jotka ovat kaikki kyseisen tuotteen tai kyseisten tuotteiden tuottajia.
Käsiteltävässä asiassa kantaja on nimittäin osallistunut yhtenäiseen rikkomiseen vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoilla.
Ne seikat, että kantaja tuotti ainoastaan natriumperboraattia, että sen oli hankittava vetyperoksidi muilta kartellin osapuolilta
ja että siihen kohdistui näin ollen hintapaineita vetyperoksidin alkupään markkinoilla, eivät osoita, että kantaja oli pakotettu
toimimaan lainvastaisesti natriumperboraatin markkinoilla. Kantaja ei joka tapauksessa vetoa mihinkään konkreettiseen seikkaan
osoittaakseen, että kartellin muut osapuolet olisivat painostaneet sitä esimerkiksi uhkaamalla lopettaa vetyperoksidin toimitukset,
jos se ei noudattaisi natriumperboraatin markkinoilla salaa käyttöön otettuja sääntöjä.
Kantaja vetoaa toisaalta horisontaalisten rajoitusten osalta [EY 81] ja [EY 82] artiklan mukaisesta menettelystä 29.3.1994
tehtyyn komission päätökseen 94/210/EY (Asia 33.941 – HOV-SVZ/MCN) (EYVL L 104, s. 34) sekä [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta
menettelystä 20.10.2004 tehtyyn komission päätökseen K(2004) 4030 (Asia 38.238 – Raakatupakka-ala – Espanja), jonka tiivistelmä
julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 19.4.2007 (EUVL L 102, s. 14).
On huomattava, että päätös 94/210 koski ”defensiivisessä kartellissa” osallisina olleita rautatieliikenteenharjoittajia, joilla
oli tarkoitus torjua määräävässä asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytäntöjen vaikutuksia; näitä käytäntöjä tarkasteltiin
samassa päätöksessä EY 82 artiklan näkökulmasta. Kyseisen päätöksen 109–112 perustelukappaleessa komissio totesi, että ”yleisesti
ottaen – – luonteeltaan defensiivinen kartelli ei voi vapauttaa yrityksiä sakosta”, minkä jälkeen se päätti, että ”yksittäistapauksen
erityispiirteet huomioon ottaen – – [EY 81] artiklan rikkomisesta ei [ollut] tarpeen määrätä sakkoja”.
Päätös K(2004) 4030 koski kahta, raakatupakan jalostajien välistä ja tuottajien edustajien välistä kartellia, ja komissio
päätteli siinä viimeksi mainitun kartellin osalta, että kullekin tuottajien edustajalle oli määrättävä ainoastaan 1 000 euron
symbolinen sakko, koska kansallinen sääntelykehys oli aiheuttanut huomattavaa epävarmuutta tuottajien edustajien toiminnan
laillisuudesta. Komissio totesi nimittäin, että Espanjan viranomaiset olivat ainakin kannustaneet tuottajien edustajia jatkamaan
hintaneuvotteluja, ja maatalousministeriö oli jopa sallinut neuvottelut hinnastoista, jotka oli liitetty Espanjan virallisessa
lehdessä julkaistuun vakiosopimukseen (päätöksen K(2004) 4030 425–431 perustelukappale).
Näistä toteamuksista seuraa, että kantajan esille ottamat kaksi päätöstä ovat sellaisista erityisolosuhteista tehtyjä erillisiä
päätöksiä, jotka eivät ole millään tavalla rinnastettavissa olosuhteisiin, joihin kantaja on käsiteltävässä asiassa vedonnut.
Näin ollen kantajan väite siitä, että sitä on ”syrjitty” komission aiemman päätöskäytännön näkökulmasta, kun sen taloudellista
riippuvuusasemaa suhteessa muihin kartellin osapuoliin ei ole otettu huomioon, ei voi menestyä.
Kantaja vetoaa toiseksi siihen, ettei se ole hyötynyt kartellista millään tavoin, vaan siitä on pikemminkin aiheutunut sille
haittaa.
On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että yritys ei ole hyötynyt millään tavoin kilpailusääntöjen
rikkomisesta, ei estä sakon määräämistä, koska muuten sakot menettäisivät ehkäisevän vaikutuksensa. Tästä seuraa, että kun
komissio määrää sakkoja, sen ei tarvitse näyttää toteen, että kilpailusääntöjen rikkomisesta on aiheutunut lainvastaista hyötyä
asianomaisille yrityksille, eikä vastaavasti ottaa huomioon sitä, että kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ole koitunut
hyötyä (yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95,
T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 4881 kohta ja
yhdistetyt asiat T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02 ja T-126/02, T-128/02 ja T-129/02, T-132/02 ja T-136/02, Bolloré ym.
v. komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II-947, 671 kohta).
Tällaisen edun puuttumista ei voida pitää lieventävänä olosuhteena, joka voitaisiin ottaa huomioon sakon määrän määrittämisessä
(asia T-52/02, SNCZ v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-5005, 91 kohta ja asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008,
Kok., s. II-1333, 442 kohta), ja näin ollen se ei ole peruste symbolisen sakon määräämiselle.
Sama pätee lähtökohtaisesti väitteeseen siitä, että kantaja oli osallistunut yhteistyöhön kilpailijoidensa kanssa vastoin
omia taloudellisia intressejään ja että se oli tämän seurauksena kärsinyt yhteistyön kielteisistä vaikutuksista, sillä vaikka
tämä olosuhde näytettäisiin toteen, sekään ei olisi sellainen seikka, joka olisi välttämättä otettava huomioon lieventävänä
olosuhteena tai etenkään seikkana, jonka perusteella voitaisiin määrätä symbolinen sakko.
Oikeuskäytännön mukaan on niin, että yrityksen, joka jatkaa hintayhteistyötä kilpailijoidensa kanssa sille väitetysti aiheutuneesta
vahingosta huolimatta, ei voida katsoa syyllistyneen vähemmän vakavaan kilpailusääntöjen rikkomiseen kuin muiden salaisessa
yhteistyössä mukana olleiden yritysten (ks. vastaavasti T-304/94, Europa Carton v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-869,
141 kohta).
Tässä yhteydessä on huomattava kantajan väitteestä, joka koskee päätöksessä 93/82 kyseessä ollutta CMZ:n tilannetta, että
tämän päätöksen 111 ja 112 perustelukappaleesta kohdasta ”Osallisuus” ilmenee, että komissio päätti olla määräämättä CMZ:lle
sakkoa syistä, jotka liittyivät lähinnä sen rikkomiseen osallistumiseen ja etenkin siihen, ettei se toiminut aktiivisesti
kyseessä olleilla markkinoilla, ja rikkomisesta saadun hyödyn puuttumiseen vedottiin ainoastaan toissijaisesti. Lisäksi on
huomattava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti, että komissio oli oikeutetusti jättänyt määräämättä sakon
kyseiselle yritykselle siksi, että sen kaupallinen ja taloudellinen tilanne erosi muiden rikkomiseen osallisena olleiden yritysten
tuolloisesta tilanteesta (asia T-276/04, Compagnie maritime belge v. komissio, tuomio 1.7.2008, Kok., s. II-1277, 96 kohta).
Koska kyse on sellaisessa asiassa tehdystä erillisestä päätöksestä, jolla ei ole yhtäläisyyksiä käsiteltävään asiaan, sillä
ei voida tukea kantajan väitettä, jonka mukaan päätöksessä olisi otettava huomioon, ettei rikkomisesta koitunut sille hyötyä.
Kantaja ei näin ollen voi pätevästi väittää, ettei komission olisi pitänyt määrätä sille sakkoa tai että olisi pitänyt määrätä
symbolinen sakko sen perusteella, ettei kantaja ollut hyötynyt kartellista vaan kartelli oli jopa vaikuttanut siihen kielteisesti.
Kun kolmanneksi tarkastellaan vielä kantajan väitettä siitä, ettei sakolla ole tehokasta vaikutusta sen paremmin rikkomisen
estämistä kuin varoittavaa vaikutustakaan koskevan tavoitteen näkökulmasta, on muistettava, että varoittavaa tekijää arvioidaan
useiden seikkojen perusteella eikä yksinomaan asianomaisen yrityksen erityisen tilanteen perusteella (asia C-289/04 P, Showa
Denko v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok., s. I-5859, 23 kohta ja asia T-13/03, Nintendo ja Nintendo of Europe v. komissio,
tuomio 30.4.2009, Kok., s. II-947, 71 kohta).
Tässä arvioinnissa ei myöskään pohdita sitä todennäköisyyttä, jolla kyseinen yritys uusii rikkomisen. Varoittavan vaikutuksen
tavoite ei nimittäin koske vain yrityksiä, joita päätös sakkojen määräämisestä nimenomaan koskee, sillä myös yritykset, jotka
ovat samankokoisia ja joilla on samanlaiset resurssit, on saatava pidättymään osallistumisesta samanlaisiin kilpailusääntöjen
rikkomisiin (ks. vastaavasti edellä 66 kohdassa mainittu asia Nintendo ja Nintendo of Europe v. komissio, tuomion 72 ja 73
kohta).
Kun otetaan huomioon, ettei kantaja ole lopettanut kaikkea taloudellista toimintaansa, se, ettei se enää toimi kyseisillä
markkinoilla, ei joka tapauksessa kyseenalaista tarvetta varmistaa sille määrätyn seuraamuksen varoittava vaikutus.
Rikkomisen ehkäisemisen tavoitteesta on riittävää todeta, että olisi tämän tavoitteen vastaista, jos kaupallisen toiminnan
lopettaminen kyseisillä markkinoilla johtaisi siihen, että kyseinen yritys välttyisi kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävältä
sakolta.
Kantajalle määrätyn sakon ei näin ollen voida katsoa menettäneen tehokasta vaikutustaan.
On todettava, etteivät esille otetut seikat yhdessä tarkasteltuina osoita, että komissio olisi ylittänyt harkintavaltansa
rajat käyttäessään toimivaltaansa määrätä seuraamuksia kantajalle.
Tästä on huomattava, että komissio on ottanut huomioon kantajan rikkomiseen osallistumisen erityispiirteet ja alentanut sen
sakon laskentapohjaa 25 prosenttia sillä perusteella, ettei ollut osoitettu, että kantaja oli tietoinen kilpailunvastaisten
järjestelyjen kokonaissuunnitelmasta (riidanalaisen päätöksen 461 perustelukappale), ja alentanut sakon määrää 50 prosenttia
sen lieventävän seikan perusteella, että kantajan rooli oli ollut passiivinen ja vähäinen ja sen osallisuutta kartelliin ei
voitu rinnastaa kartellin muiden, aktiivisten jäsenten osallisuuteen (riidanalaisen päätöksen 476 ja 477 perustelukappale).
Väitteessään, jonka mukaan komissio on verrannut kantajan tilannetta vetyperoksidin tuottajien tilanteeseen, kantaja lisäksi
viittaa ainoastaan riidanalaisen päätöksen 332 perustelukappaleen b alakohtaan, jonka mukaan se, että jotkin yritykset valmistivat
ainoastaan toista kyseessä olevista tuotteista, ei vaikuta toteamukseen yhtenä kokonaisuutena pidettävästä rikkomisesta. Koska
kantaja ei kuitenkaan kiistä kyseisen rikkomisen yhtenäisyyttä, sen väite on tehoton.
Edellä esitetyn perusteella kantajan väite harkintavallan väärinkäytöstä on hylättävä. Kuten edellä 66–70 kohdasta seuraa,
kantajalle määrätty seuraamus ei nimittäin ole ollut tarkoituksensa vastainen sen paremmin rikkomisen ehkäisemistä kuin varoittavaa
vaikutustakaan koskevan tavoitteen näkökulmasta.
Lisäksi on hylättävä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kantajan väite, joka on mainittu ainoastaan käsiteltävää
kanneperustetta koskevassa kannekirjelmän otsikossa muttei kantajan kirjelmissä eikä sen istunnossa esittämissä suullisissa
huomautuksissa.
Jos oletetaan, että kantaja moittii tällä väitteellään komissiota siitä, ettei se ole ottanut kantaa kantajan erityistilanteeseen
kartellissa, on huomattava yhtäältä, että komissio esitti riidanalaisen päätöksen 461 ja 474–477 perustelukappaleessa seikat,
joiden perusteella sakon määrää oli alennettu kantajan erityistilanteen johdosta, ja toisaalta, ettei se ollut velvollinen
ottamaan kantaa mahdolliseen symbolisen sakon määräämiseen, sillä se mainitaan suuntaviivojen 5 kohdan d alakohdassa ainoastaan
poikkeuksellisena mahdollisuutena.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

Eriytetyn kohtelun yhteydessä huomioon otettu viitevuosi
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on tehnyt virheen, kun se on eriytetyn kohtelun yhteydessä käyttänyt perusteena sen vuoden
1998 markkinaosuutta, vaikka se on muiden riidanalaisen päätöksen adressaattien tapauksessa ottanut huomioon rikkomisen viimeisen
kokonaisen vuoden eli vuoden 1999 markkinaosuudet. Komissio on tässä yhteydessä rikkonut myös yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa ja suuntaviivoja.
Komission olisi pitänyt valita viitevuodeksi rikkomisajanjakson viimeinen kokonainen vuosi. Asiassa C-196/99 P, Aristrain
vastaan komissio, 2.10.2003 annetusta tuomiosta (Kok., s. I-11005, 129 kohta) seuraa lisäksi, että ainoastaan yhteisen viitevuoden
käyttäminen kaikille samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneille yrityksille takaa yhdenvertaisen kohtelun. Komissio
on käyttänyt aiemmissa päätöksissään yhteistä viitevuotta, vaikka eri yritykset olisivat osallistuneet rikkomiseen eri ajanjaksoina.
Valitsemalla kantajalle viitevuodeksi vuoden 1998 komissio on kantajan mielestä pyrkinyt kasvattamaan sakon määrää. Kantajan
liikevaihto ja sitä vastaava markkinaosuus olivat vuonna 1999 huomattavasti vuotta 1998 pienemmät, sillä sen natriumperboraatin
maailmanlaajuinen liikevaihto pieneni vuoden 1998 12,9 miljoonasta eurosta 9,1 miljoonaan euroon vuonna 1999.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennen alakohdan mukaan rikkomistapauksissa, joissa osallisia yrityksiä on useita,
yleistä laskentapohjaa voidaan vaihdella ja vahvistaa erityinen laskentapohja, jossa otetaan huomioon rikkomisten tapauskohtainen
painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet
yritykset ovat huomattavan erikokoisia; näin voidaan siis mukauttaa yleistä laskentapohjaa kunkin yrityksen erityispiirteiden
mukaan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartellin jäseniä ryhmiin jaettaessa eriytetyn kohtelun toteuttamiseksi sakon laskentapohjan
määrittämisvaiheessa on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan toisiinsa rinnastettavissa olevia tapauksia
ei saa kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua.
Lisäksi sakkojen määrän on oltava ainakin oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisen osalta huomioon
otettaviin seikkoihin nähden (ks. edellä 42 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 219 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sen tarkastamiseksi, onko kartellin jäsenet jaettu luokkiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta
noudattaen, unionin yleisen tuomioistuimen on valvoessaan sitä, onko komissio käyttänyt sille tässä asiassa kuuluvaa harkintavaltaansa
laillisesti, tarkastettava ainoastaan, onko tämä jako johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu (asia T-213/00, CMA CGM
ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok., s. II-913, 416 kohta ja edellä 42 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon
ym. v. komissio, tuomion 220 kohta).
Määrittääkseen kantajaa lukuun ottamatta kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen painoarvon komissio otti käsiteltävässä
asiassa huomioon markkinaosuudet, jotka perustuivat kyseisten kahden tuotteen yhteenlaskettuun myyntiin maailmanmarkkinoilla
vuonna 1999, joka oli näitä kahta tuotetta koskevan rikkomisen viimeinen kokonainen vuosi. Kantajan osalta komissio otti huomioon
sen markkinaosuuden vuonna 1998, joka oli kantajan rikkomiseen osallistumisen viimeinen vuosi (riidanalaisen päätöksen 460
perustelukappale).
Komissio alensi lisäksi kantajalle määrättyä sakon laskentapohjaa 25 prosenttia siksi, ettei ollut osoitettu, että se oli
tietoinen tai sillä olisi välttämättä voinut olla tietoa kilpailunvastaisten järjestelyjen kokonaissuunnitelmasta (riidanalaisen
päätöksen 461 perustelukappale).
Tästä on todettava, että eri viitevuoden soveltaminen yhteen kartellin jäseneen eriytetyn kohtelun yhteydessä ei sinänsä tarkoita
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
Unionin tuomioistuin on toki todennut yhtäältä, että yhteisen viitevuoden käyttäminen kaikille samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen
osallistuneille yrityksille takaa sen, että kutakin yritystä kohdellaan samalla tavoin kuin muita yrityksiä, koska seuraamukset
määritetään yhdenmukaisesti, ja toisaalta, että valitsemalla sellainen viitevuosi, joka kuuluu ajanjaksoon, jolloin rikkominen
tapahtui, on mahdollista arvioida rikkomisen laajuutta tämän ajanjakson taloudellisen tilanteen valossa (ks. edellä 79 kohdassa
mainittu asia Aristrain v. komissio, 129 kohta).
Toisin kuin kantaja väittää, tämä ei kuitenkaan tarkoita, että yhteisen viitevuoden valinta on ainoa tapa määrittää seuraamukset
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti.
Komissio voi ottaa huomioon erityisesti myös sen, että tietyn yrityksen tapauksessa yhteinen viitevuosi sijoittuu kantajan
osalta vahvistetun rikkomisajanjakson ulkopuolelle, joten se ei tarjoa hyödyllistä tietoa määritettäessä yrityksen painoarvoa
rikkomisen aikana, ja tämän vuoksi se voi ottaa huomioon kyseisen yrityksen liikevaihdon joltakin muulta vuodelta sillä edellytyksellä,
että kartellin jäsenet jaetaan ryhmiin edelleen johdonmukaisesti ja objektiivisesti perustellusti.
Vastaavien seikkojen vuoksi on nimittäin valittava eri viitetilikausi, kun sovelletaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2
kohdassa tarkoitettua 10 prosentin enimmäismäärää liikevaihdosta, kun kyseessä on yritys, joka ei ole enää toiminnassa markkinoilla
muiden kartellin osapuolten tapauksessa käytetyllä tilikaudella, joka ei siten ole luotettava osoitus sen tosiasiallisesta
taloudellisesta tilanteesta (ks. vastaavasti edellä 46 kohdassa mainittu asia Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomion
28–30 ja 43 kohta ja asia T-33/02, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-4973, 74 kohta).
Sen jälkeen, kun komissio oli todennut käsiteltävässä asiassa, että kantajan toteuttamat myynnit muiden kartelliin osallisten
yritysten osalta hyväksytyn yhteisen viitevuoden aikana eivät olleet luotettava osoitus kantajan tosiasiallisesta taloudellisesta
tilanteesta rikkomisajanjaksolla, kun otetaan huomioon erityisesti, ettei se tuolloin enää osallistunut kilpailusääntöjen
rikkomiseen, komissio siis saattoi perustellusti ottaa vertailukohdaksi kantajan myynnit vuonna 1998, joka oli viimeinen vuosi,
jona kantaja oli osallistunut kartelliin.
Lisäksi on huomattava, että tätä perustetta on sovellettu objektiivisesti kaikkiin kartellin jäseniin eli kantajaa lukuun
ottamatta kaikkiin kyseessä oleviin yrityksiin, jotka osallistuivat kartelliin vuonna 1999, joka on näin ollen viimeinen vuosi,
jolloin ne osallistuivat kyseessä olevia kahta tuotetta koskevaan kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Kantaja ei myöskään ole osoittanut, että eri viitevuoden valitseminen sen osalta olisi aiheuttanut epäjohdonmukaisuutta yritysten
ryhmiin jaossa.
On huomattava, että kantaja on ainoa neljänteen ja viimeiseen ryhmään luokiteltu yritys, jonka sakon laskentapohja on siten
1,875 miljoonaa euroa (eli 2,5 miljoonaa euroa ennen riidanalaisen päätöksen 461 perustelukappaleessa sovellettua alennusta),
mikä on huomattavasti alhaisempi kuin kolmannen ryhmän sakon laskentapohja eli 20 miljoonaa euroa. Kantajan vuosien 1998 ja
1999 markkinaosuuksien välillä on lisäksi vain vähän eroa, kun sitä verrataan kolmanteen ryhmään luokiteltujen eri yritysten
markkinaosuuksien väliseen eroon, joka selittyy täysin sillä, että huomioon otetut määrät on vahvistettu kiinteämääräisiksi.
Tältä osin on muistettava, että sitä, että kuhunkin näistä luokista liittyvät sakon perusmäärän laskentapohjat eivät ole tiukasti
suhteessa kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuuteen, ei voida arvostella, koska tämä on vain seurausta luokkiin jakamisjärjestelmästä
ja siihen liittyvästä määrien kiinteämääräiseksi vahvistamisesta (edellä 84 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio,
tuomion 411 kohta).
Kantajan esille ottama sen vuosien 1998 ja 1999 markkinaosuuksien välinen ero ei kuitenkaan ole niin merkittävä, että komission
käyttämä menetelmä olisi voinut vääristää karkeasti kyseisiä markkinoita (ks. vastaavasti T-15/02, BASF v. komissio, tuomio
15.3.2006, Kok., s. II-497, 159 kohta ja asia T-68/04, SGL Carbon v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2511, 70 kohta).
Edellä esitetyn perusteella käsiteltävä kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

Kantajan rikkomiseen osallistumisen keston arviointi
Asianosaisten lausumat
Kantaja kiistää komission sakon määrän laskemisen yhteydessä toteaman, kantajan rikkomiseen osallistumisen keston. Se vetoaa
tältä osin tosiseikkojen vääristelyyn, harkintavallan väärinkäyttöön, puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen, perustelujen
puutteellisuuteen sekä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdan ja suuntaviivojen rikkomiseen.
Kantaja kiistää osallistumisensa Euroopan kemianteollisuuden neuvoston (CEFIC) Brysselissä 26.11.2998 pidetyn kokouksen yhteydessä
järjestettyyn kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappale) ja väittää, että sen edustaja osallistui tuolloin
ainoastaan CEFIC:n lainmukaisiin keskusteluihin. Komissio oli katsonut kantajan osallistuneen kokouksen tauoilla tapahtuneeseen
lainvastaiseen yhteydenpitoon Degussan lausuman perusteella, vaikka kyseinen lausunto käsitti ainoastaan CEFIC:n kokouksen
osallistujaluettelon. Komission toteamusta siitä, että kaikki CEFIC:n kokoukseen osallistuneet henkilöt olivat ”poikkeuksetta”
osallistuneet myös lainvastaiseen yhteydenpitoon, ei voitu päätellä tästä lausunnosta. Se, ettei Degussa ”palannut” väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa näihin lausumiin eikä myöskään muuttanut niitä (riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappale), ei
kantajan mukaan todistanut mitään, sillä Degussan alkuperäinen lausuma oli riittävän yksityiskohtainen.
Perustellakseen väitettään kantajan osallistumisesta Brysselissä pidettyyn kokoukseen komissio käytti riidanalaisen päätöksen
258 perustelukappaleessa lisäksi sellaisia Degussan väitetiedoksiantoon antaman vastauksen kohtia, joihin kantaja ei ollut
saanut tutustua. Kantajan puolustautumisoikeuksia näin ollen loukattiin.
Degussan lausumaa ei joka tapauksessa kantajan mukaan voitu hyväksyä kantajaa vastaan puhuvana todisteena, sillä kantaja kiistää
lausuman, jonka tueksi ei myöskään ole esitetty muuta näyttöä. Komissio oli lisäksi implisiittisesti todennut, ettei kantaja
ollut osallistunut Brysselin kokoukseen, kun se oli vahvistanut tämän osallistuneen ainoastaan kahteen kokoukseen (riidanalaisen
päätöksen 476 perustelukappale), jotka saattoivat olla ainoastaan Sevillan ja Évian-les-Bainsin kokoukset.
Kantajan mukaan on niin, että koska sen osallistumista Brysselin kokoukseen ei ole osoitettu, komission olisi pitänyt katsoa,
että kantajan rikkomiseen osallistumisen päättymispäivä oli 14.5.1998 eli Évian-les-Bainsin kokouksen päivä. Kantaja ei nimittäin
ollut soveltanut Évian-les-Bainsin kokouksessa vahvistettuja natriumperboraatin hintasopimuksia. Tätä tukee sen poissaolo
vuoden 1998 viidestä seuraavasta kokouksesta, joissa käsiteltiin Évian-les-Bainsissa tehdyn sopimuksen täytäntöönpanoa, sekä
sen vuoden 1998 lopussa tekemä päätös poistua natriumperboraatin markkinoilta.
Komissio oli siis virheellisesti määrittänyt kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoksi vuoden ja seitsemän kuukautta, vaikka
sen osallistuminen oli kestänyt vain vuoden ajanjaksolla 29.5.1997–14.5.1998, ja korottanut aiheettomasti sakon määrää tämän
keston perusteella.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että komissio moitti väitetiedoksiannossa kantajaa osallistumisesta lainvastaisiin menettelyihin
ajanjaksolla 24.5.1996–30.6.1999. Tätä rikkomisajanjaksoa oli lyhennetty huomattavasti riidanalaisessa päätöksessä, jossa
komissio totesi kantajan osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen ajanjaksolla 29.5.1997–31.12.1998 (riidanalaisen päätöksen
1 artiklan 1 kohta).
Kantaja kiistää käsiteltävässä perusteessa osallistuneensa kilpailusääntöjen rikkomiseen tietyllä rikkomisajanjakson osalla
eli ajanjaksolla 14.5.–31.12.1998 siltä osin kuin tämän ajanjakson huomioon ottaminen korottaa sille määrätyn sakon määrää.
Aluksi on huomattava, kuten komissio toteaa, että kantaja myönsi väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa osallistuneensa
lainvastaiseen yhteydenpitoon enintään ajanjaksolla 29.5.1997–31.12.1998.
Unionin yleinen tuomioistuin on toki todennut tästä, että kun kyseinen yritys on nimenomaisesti, selkeästi ja täsmällisesti
tunnustanut komission väitetiedoksiannossa sen osalta esittämät tosiseikat, näitä tosiseikkoja on pidettävä toteen näytettyinä,
joten yritys ei lähtökohtaisesti voi enää kiistää niiden paikkansapitävyyttä unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. asia
T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2567, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka kantaja todellakin totesi kiistäessään käsiteltävässä asiassa komission hyväksymät väitteet ajanjaksosta 24.5.1996–30.6.1999,
että ”[sen] vastuulle saatettava rikkominen [oli kestänyt] enintään ajanjakson 29.5.1997–31.12.1998”, se kiisti kuitenkin
samassa vastauksessa osallistuneensa tällä ajanjaksolla lainvastaiseen yhteydenpitoon eli 16.9 ja 26.11.1998 pidettyihin kokouksiin.
Kun tarkastellaan asiayhteyttä, jossa kyseiset tiedot annettiin, kantajan ei voida katsoa tunnustaneen nimenomaisesti, selkeästi
ja täsmällisesti osallisuuttaan kilpailusääntöjen rikkomiseen riidanalaisella ajanjaksolla.
Nyt käsiteltävä kanneperuste voidaan siis ottaa tutkittavaksi.
Tämän kanneperusteen asiasisällöstä on huomattava ensiksi, ettei kantaja kiistä osallistumistaan 14.5.1998 Évian-les-Bainsissa
pidettyyn natriumperboraattia käsittelevään kokoukseen eikä tämän kokouksen aikana käytyjen keskustelujen, joita käsitellään
riidanalaisen päätöksen 226–230 perustelukappaleessa, lainvastaista sisältöä.
Kiistatonta on myös, ettei kantaja osallistunut neljään muuhun natriumperboraattia käsitelleeseen kartellitapaamiseen, jotka
pidettiin CEFIC:n kokousten yhteydessä touko- ja marraskuussa 1998 eli kahteen kolmen osapuolen väliseen tapaamiseen, jossa
käsiteltiin Atochemin laitoksen sulkemista (riidanalaisen päätöksen 233 ja 243 perustelukappale), yhteen ”korkean tason” kahdenväliseen
kokoukseen ja yhteen Solvayn ja Degussan kahdenväliseen kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 237 ja 239 perustelukappale).
Kantaja kiistää kuitenkin osallistumisensa Brysselissä 26.11.1998 pidetyn CEFIC:n kokouksen yhteydessä toteutettuun lainvastaiseen
yhteydenpitoon ja väittää, että sen osallistuminen kartelliin päättyi 14.5.1998 Évian-les-Bainsissa pidettyyn kokoukseen.
Se väittää, että komissio tukeutui virheellisesti ainoastaan Degussan tästä yhteydenpidosta esittämiin lausumiin, jotka ovat
epätäsmällisiä ja joita muu näyttö ei tue.
Tältä osin on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kartelliin osallistumisesta syytetyn yrityksen
antamaa lausuntoa, jonka paikkansapitävyyden muut yritykset kiistävät, ei voida pitää riittävänä näyttönä näiden muiden yritysten
kilpailusääntöjen rikkomisesta, jollei sen tueksi esitetä muita todisteita (ks. edellä 42 kohdassa mainittu asia Groupe Danone
v. komissio, tuomion 285 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Riidanalaisen päätöksen 257 perustelukappaleesta ilmenee kantajan osallistumisesta 26.11.1998 toteutettuun lainvastaiseen
yhteydenpitoon, että ”natriumperboraatin tuottajat (Degussan mukaan läsnä olivat Ausimontin, [kantajan], Degussan, Atochemin,
FMC Foretin ja Solvayn edustajat) keskustelivat kahdenvälisesti ja monenvälisesti CEFIC:n kokouksen tauolla Évianin kokouksessa
toukokuussa päätetystä natriumperboraatin hinnankorotuksen soveltamisesta”.
Komissio hylkäsi myös kantajan vastaväitteen tästä yhteydenpidosta todeten seuraavaa (riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappale):
”Degussa totesi selvästi, että tietyt edustajat olivat ottaneet osaa natriumperboraattia koskevaan viralliseen kokoukseen
ja että he osallistuivat kokouksen aikana lainvastaiseen yhteydenpitoon (ja mainitsi tässä yhteydessä kaikki edustajat; Degussa
ei palannut näihin lausumiin väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa eikä myöskään muuttanut niitä). Atofina asetti lainvastaisen
yhteydenpidon tähän samaan yhteyteen, vaikkei se ollut tietoinen Degussan lausumista, joten komission mielestä nämä keskustelut
tosiasiassa käytiin ja Degussan mainitsemat henkilöt osallistuivat niihin.”
Näistä perusteluista ilmenee, että komissio perusti toteamuksensa kantajan osallistumisesta kyseiseen lainvastaiseen yhteydenpitoon
yksinomaan niihin tietoihin, jotka se sai Degussan komission kanssa tekemän yhteistyön yhteydessä esittämästä lausumasta.
Vaikka komissio huomautti myös, ettei Degussa ”[ollut] palannut” lausuntoihinsa ja että sen lausuma oli yhdenmukainen tiettyjen
Atofinalta saatujen tietojen kanssa, nämä tiedot eivät muodosta kantajan osallistumista koskevia lisätodisteita. Kuten asiakirja-aineistosta
ilmenee, Atofinan antamat tiedot koskevat ainoastaan 25.11.1998 pidettyä vetyperoksidia käsitellyttä kokousta ja niissä ei
viitata lainkaan kantajaan.
Lisäksi on huomattava, ettei Degussan lausumassa viitata nimenomaisesti kantajan osallistumiseen tähän salaiseen yhteydenpitoon,
vaan siinä ainoastaan luetellaan CEFIC:n virallisen kokouksen osanottajat, joihin kuului myös kantajan edustaja, ja vahvistetaan
yleisesti, että virallisten kokousten yhteydessä tapahtui lainvastaista kahdenvälistä yhteydenpitoa.
Näin ollen on katsottava, etteivät Degussan lausumasta ilmenevät seikat vahvista varmasti kantajan osallistuneen lainvastaiseen
yhteydenpitoon Brysselissä, ja koska lausumille ei löydy tukea, ne eivät muodosta riittävää näyttöä, jonka perusteella kantajan
voitaisiin todeta osallistuneen yhteydenpitoon.
Komissio on siis virheellisesti todennut kantajan osallistuneen lainvastaiseen yhteydenpitoon 26.11.1998.
Mainitun virheen seurauksista on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että siltä osin kuin tietyt
päätöksen perustelut riittävät oikeudellisesti yksin perusteeksi tälle päätökselle, virheet, jotka saattaisivat rasittaa toimen
muita perusteluja, eivät missään tapauksessa vaikuta tämän päätöksen päätösosaan (asia T‑87/05, EDP v. komissio, tuomio 21.9.2005,
Kok., s. II-3745, 144 kohta ja asia T-210/01, General Electric v. komissio, tuomio 14.12.2005, Kok., s. II-5575, 42 kohta;
ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat C-302/99 P ja C-308/99 P, komissio ja Ranska v. TF1, 12.7.2001, Kok., s. I-5603, 26–29
kohta).
Kuten riidanalaisen päätöksen 362 perustelukappaleesta ilmenee, sen toteaminen, että kantaja osallistui kilpailusääntöjen
rikkomiseen 31.12.1998 saakka, ei käsiteltävässä asiassa perustu ainoastaan siihen, että se osallistui lainvastaiseen yhteydenpitoon
26.11.1998, vaan myös siihen, että kantaja ”noudatti salaisia järjestelyjä ainakin 31.12.1998 asti” eli siihen päivään saakka,
johon Évian-les-Bainsissa 14.5.1998 pidetyssä kokouksessa päätetyt salaiset järjestelyt ulottuivat.
Kun otetaan huomioon, ettei kantaja kiistä osallistuneensa Évian-les-Bainsissa pidettyyn kokoukseen eikä kiistä tässä kokouksessa
tehtyjen sopimusten sisältöä (riidanalaisen päätöksen 226–230 perustelukappale), kantajan osallistumista Évian-les-Bainsissa
päätettyihin järjestelyihin 31.12.1998 saakka ulottuvalla ajanjaksolla koskevaa toteamusta ei kyseenalaista kantajan väite,
jonka mukaan se ei väitetysti soveltanut kyseisiä järjestelyjä ja jota väitetysti tukee se, ettei kantaja osallistunut muihin
vuonna 1998 pidettyihin salaisiin kokouksiin ja päätti vuoden 1998 lopulla poistua natriumperboraatin markkinoilta.
Yhtäältä nimittäin se, että yritys ei noudata kokouksessa, jolla on kilpailunvastainen tavoite, sovittua, ei poista sen vastuuta,
ellei se ole julkisesti sanoutunut irti näiden keskustelujen lainvastaisesta sisällöstä (ks. yhdistetyt asiat C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123,
85 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisaalta kartellin vaikutusten voidaan perustellusti katsoa jatkuneen siihen kartellin päättymispäivämäärään saakka, josta
salaisten järjestelyjen yhteydessä on sovittu, riippumatta kartellin todellisista vaikutuksista markkinoihin (ks. vastaavasti
edellä 59 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. v. komissio, tuomion 186 kohta).
Koska käsiteltävässä asiassa on osoitettu, että kantaja hyväksyi Évian-les-Bainsissa päätetyt järjestelyt, mukaan luettuna
erityisesti natriumperboraatin hintojen vahvistamisen vuoden 1998 loppupuolta varten (riidanalaisen päätöksen 229 ja 362 perustelukappale),
ainoastaan se, että kantaja pitäytyi noudattamasta järjestelyjä – vaikka se näytettäisiin toteen –, ei voi vaikuttaa sen vastuuseen,
joka koskee kartelliin osallistumista kyseisen ajanjakson aikana.
Tästä on todettava, ettei kantajan väite siitä, ettei se osallistunut vuoden 1998 jälkipuoliskolla pidettyihin kokouksiin,
osoita, että se olisi sanoutunut julkisesti irti 14.5.1998 Évian-les-Bainsissa tehtyjen lainvastaisten sopimusten sisällöstä.
Lisäksi on kiistatonta, että kantaja toimi natriumperboraatin markkinoilla vuoden 1999 puoliväliin saakka.
Näin ollen on katsottava, että komission toteamus siitä, että kantaja osallistui kilpailusääntöjen rikkomiseen 31.12.1998
saakka, perustuu oikeudellisesti riittävällä tavalla siihen, että kantaja osallistui 14.5.1998 Évian-les-Bainsissa pidetyssä
kokouksessa päätettyihin salaisiin järjestelyihin, joita oli tarkoitus soveltaa vuoden 1998 loppupuoliskolla.
Se, ettei komissio ole osoittanut kantajan osallistuneen 26.11.1998 tapahtuneeseen lainvastaiseen yhteydenpitoon, ei siten
vaikuta kantajan osalta todettuun rikkomisen kestoon.
Perusteluvelvollisuuden väitetystä laiminlyönnistä on todettava, että kuten edellä 125 ja 129 kohdasta seuraa, komissio esitti
riidanalaisen päätöksen 226–230 ja 362 perustelukappaleessa ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin se perusti toteamuksensa
kantajan rikkomiseen osallistumisen päättymispäivämäärästä.
Komissio esitti nimittäin riidanalaisen päätöksen 226–230 perustelukappaleessa päättelyn, joka tuki sen toteamusta siitä,
että kantaja oli osallistunut 14.5.1998 Évian-les-Bainsissa pidetyssä kokouksessa päätettyihin salaisiin järjestelyihin. Tämän
lisäksi se totesi riidanalaisen päätöksen 362 perustelukappaleessa, että ”[Évian-les-Bainsissa] sovittuja hintoja sovellettiin
31.12.1998 saakka” ja että ”kun otetaan huomioon, että [kantaja] noudatti salaisia järjestelyjä ainakin 31.12.1998 saakka,
komissio pitää [kyseistä päivämäärää] päättymispäivänä, joka otetaan [kantajan] tapauksessa huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen
keston määrittämisessä”.
Koska komission toteamus kantajan osallistumisesta 26.11.1998 tapahtuneeseen lainvastaiseen yhteydenpitoon on osoittautunut
paikkansapitämättömäksi, ei ole tarpeen lausua kantajan väitteestä, joka koskee tähän toteamukseen vaikuttavaa puolustautumisoikeuksien
väitettyä loukkaamista, joka johtui siitä, että osoittaakseen kantajan osallistuneen Brysselissä pidettyyn kokoukseen komissio
käytti perusteena Degussan väitetiedoksiantoon antaman vastauksen kohtia, joita ei ollut annettu tiedoksi.
Kantaja pyrkii tällä väitteellään joka tapauksessa ainoastaan huomauttamaan, että komissio viittasi riidanalaisen päätöksen
258 perustelukappaleessa siihen, ettei ”Degussa palannut näihin [26.11.1998 Brysselissä tapahtunutta lainvastaista yhteydenpitoa
koskeviin] lausumiin eikä myöskään muuttanut niitä”. Tästä viittauksesta ei kuitenkaan ilmene, että komissio olisi käyttänyt
lisätodisteita, joita ei ollut annettu tiedoksi kantajalle, mikä voisi johtaa sen puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.
Kaiken edellä esitetyn perusteella käsiteltävä kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

Viiden vuoden vanhentumisaika
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on rikkonut asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 2 kohtaa, loukannut sen puolustautumisoikeuksia
ja laiminlyönyt perusteluvelvollisuuden, kun se on kieltäytynyt toteamasta, että kantajan kilpailusääntöjen rikkominen oli
vanhentunut.
Kantaja väittää, että sen rikkomiseen osallistumisen päättymispäivän 31.12.1998 ja sille 18.3.2004 osoitetun tietopyynnön
välillä on kulunut viisi vuotta.
Kantaja myöntää, että asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 3 kohdan mukaisesti vanhentumisaika katkeaa päivänä, jona toimi annetaan
tiedoksi vähintään yhdelle rikkomiseen osalliselle yritykselle. Se huomauttaa kuitenkin, että se on joutunut käsiteltävässä
asiassa ”komission toimimattomuudesta aiheutuneiden seurausten maksumieheksi”. Kantaja sai nimittäin tiedon tutkimuksista
vasta maaliskuussa 2004, eikä se voinut olla niistä tietoinen, koska se oli joutunut poistumaan markkinoilta viisi vuotta
aikaisemmin.
Kantaja vetoaa edellä 84 kohdassa mainittuun asiaan CMA CGM ym. vastaan komissio (tuomion 484 kohta) ja väittää, että vanhentumisajan
katkeaminen on poikkeus viiden vuoden vanhentumisajan periaatteeseen ja sitä on tulkittava suppeasti. Komissio on käsiteltävässä
asiassa tulkinnut asetuksen N:o 1/2003 25 artiklaa ”muodollisesti” ja jättänyt selittämättä syyt, joiden perusteella se ei
ollut lähettänyt kantajalle tietopyyntöä tutkimuksen alkuvaiheessa. Komissio oli näin jättänyt huomiotta vanhentumisajan katkeamisen
taustalla olevan syyn eli hallinnollisten toimien tehokkuuden sekä menettelyn nopeuden vaatimukset ja kantajan edun.
Riidanalainen päätös on siis kantajan mukaan lainvastainen siltä osin kuin komissio on siinä määrännyt kantajalle sakon, vaikka
tämä lakkasi osallistumasta kartelliin yli viisi vuotta ennen sitä koskevan tutkimuksen aloittamista. Tätä näkemystä tukee
komission käsiteltävässä asiassa Chemoxalin ja Air Liquiden osalta omaksuma kanta (riidanalaisen päätöksen 448 perustelukappale)
sekä komission aiemmat päätökset, joissa se ei ole määrännyt sakkoa tuottajille, jotka ovat lakanneet osallistumasta kartelliin
yli viisi vuotta ennen tutkimuksen aloittamista ([EY 81] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia
C.37.533 – Koliinikloridi) 9.12.2004 tehty komission päätös 2005/566/EY (EUVL 2005, L 190, s. 22)).
Komission menettely oli lainvastainen siksi, että se ilmoitti asetuksen N:o 1/2003 25 artiklaan vedoten kantajalle vireillä
olevasta tutkimuksesta vasta vuoden kuluttua tutkimuksen aloittamisesta eikä perustellut tätä laiminlyöntiään. Komissio on
syyllistynyt tutkimuksessaan ”toimivallan ylitykseen”, sillä se on tulkinnut tämän säännöksen tarkoitusta vääristyneellä tavalla
ja jättänyt esittämättä perusteluja. Tämä menettelyvirhe on tehnyt riidanalaisesta päätöksestä lainvastaisen siltä osin kuin
komissio määrää siinä kantajalle sakon.
Komission toimimattomuus suhteessa kantajaan eli se, että komissio lähetti tietopyynnön tälle myöhäisessä vaiheessa, mikä
johtui kyseisen toimielimen laiminlyönnistä, tekee kantajan mukaan riidanalaisesta päätöksestä lainvastaisen, sillä se rikkoo
oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita.
Komissio on kantajan mukaan laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska se ei ole ilmoittanut syitä, joiden perusteella
kantajalle ilmoitettiin tutkimuksesta myöhäisessä vaiheessa. Komission toiminnan hitaus on lisäksi rajoittanut aiheettomasti
kantajan puolustautumisoikeuksia, koska sillä oli vähemmän aikaa valmistella puolustustaan ja perehtyä riidanalaisiin tosiseikkoihin.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan kyseisen asetuksen 23 ja 24 artiklassa tarkoitettuihin komission
valtuuksiin määrätä seuraamuksia sovelletaan viiden vuoden vanhentumisaikaa.
Saman asetuksen 25 artiklan 2 kohdan nojalla vanhentumisaika alkaa kulua päivästä, jona rikkominen tapahtui, tai jatkettujen
tai uusittujen rikkomisten osalta siitä päivästä, jona rikkominen on lakannut.
Asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 3 kohdan mukaan kaikki komission suorittamat toimet rikkomisen tutkinnan tai rikkomista koskevan
menettelyn aloittamiseksi katkaisevat vanhentumisajan. Vanhentumisaika katkeaa päivänä, jona toimi annetaan tiedoksi vähintään
yhdelle rikkomiseen osalliselle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle, ja saman asetuksen 25 artiklan 4 kohdan nojalla
se katkeaa suhteessa kaikkiin rikkomiseen osallisiin yrityksiin tai yritysten yhteenliittymiin.
Samat säännöt on vahvistettu vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä
menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanosta 26.11.1974 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o
2988/74 (EYVL L 319, s. 1) 1 ja 2 artiklassa.
Kuten kolmannen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee (ks. edellä 131 kohta), komissio on käsiteltävässä asiassa todennut oikeutetusti,
että kantaja osallistui kilpailusääntöjen rikkomiseen 31.12.1998 saakka.
On kiistatonta, että ensimmäinen toimenpide, jonka komissio toteutti kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen tutkimiseksi, oli
tarkastusten toteuttaminen tiettyjen yritysten tiloissa 25. ja 26.3.2003 (ks. edellä 3 kohta) eli ennen viiden vuoden vanhentumisajan
päättymistä kantajan osalta, joten vanhentumisaika ei ollut päättynyt riidanalaisen päätöksen tekemispäivänä.
Tästä seuraa, että rikkominen ei ollut kantajan osalta vanhentunut menettelyn aloittamisen hetkellä.
Kantajan väite siitä, että rikkomisen lakkaamispäivän ja komission sille osoittaman tietopyynnön esittämispäivän välillä on
kulunut viisi vuotta, perustuu asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 3 ja 4 kohdan ja asetuksen N:o 2988/74 2 artiklan 1 ja 2 kohdan
säännösten virheelliseen tulkintaan; näistä säännöksistä ilmenee selvästi, että vanhentumisaika katkeaa päivänä, jona toimi
annetaan tiedoksi vähintään yhdelle rikkomiseen osalliselle yritykselle, ja se katkeaa suhteessa kaikkiin rikkomiseen osallisiin
yrityksiin.
Nämä seikat käyvät nimenomaisesti ilmi edellä mainituista säännöksistä, eikä niitä kyseenalaista kantajan väite, joka koskee
tarvetta tulkita suppeasti vanhentumisajan katkeamista koskevia sääntöjä, tämän säännöksen tarkoituksen vääristyneestä tulkinnasta
aiheutunutta ”toimivallan ylittämistä” sekä perustelujen puuttumista.
Kantaja on vedonnut virheellisesti myös väitettyyn ”syrjintään” viitatessaan siihen, ettei aiemmissa päätöksissä ollut määrätty
sakkoa yrityksille, jotka olivat olleet kantajan tilanteesta täysin poikkeavassa tilanteessa, koska viiden vuoden vanhentumisaika
oli päättynyt sinä päivänä, kun komissio toteutti ensimmäiset toimet rikkomista koskevan menettelyn aloittamiseksi (riidanalaisen
päätöksen 448 perustelukappale ja päätöksen 2005/566 184 perustelukappale).
Kun tarkastellaan kantajan väitettä, joka perustuu oikeuskäytäntöön, jonka nojalla tietojensaantipyynnön on voitava perustellusti
katsoa liittyvän oletettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, jotta se katkaisisi pätevästi viiden vuoden vanhentumisajan (edellä
84 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 484–488 kohta), on riittävää huomauttaa, ettei kantaja ole esittänyt
mitään väitettä osoittaakseen, etteivät kyseiset vanhentumisajan katkaisevat toimet eli 25. ja 26.3.2003 tehdyt tarkastukset
(ks. edellä 3 kohta) olleet perusteltuja tutkimuksen tavoitteen kannalta tai että niiden ainoana tarkoituksena oli pidentää
vanhentumisaikaa keinotekoisesti.
Kantajan väite vanhentumisaikaa koskevien sääntöjen väitetystä virheellisestä soveltamisesta on siis perusteeton.
Kantaja väittää käsiteltävässä kanneperusteessaan myös, että komission väitetty laiminlyönti, kun se lähetti kantajalle tietopyynnön
lähes vuosi tutkimuksen aloittamisen jälkeen, rikkoo oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita ja loukkaa kantajan
puolustautumisoikeuksia. Kantaja ilmoittaa erityisesti, ettei se saanut riittävän ajoissa tietoa tutkimuksen vireilläolosta
eikä se olisi voinut olla siitä tietoinen, koska se ei enää toiminut kyseisillä markkinoilla.
Kun tarkastellaan väitettyä oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden loukkaamista ja siltä osin kuin kantaja viittaa
oikeuskäytäntöön, jonka mukaan on niin, että silloin kun vanhentumisajasta ei ole säädetty, oikeusvarmuuden perustavanlaatuinen
vaatimus estää sen, että komissio voisi viivyttää loputtomasti toimivaltansa käyttöä (yhdistetyt asiat T-22/02 ja T-23/02,
Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomio 6.10.2005, Kok., s. II-4065, 87–89 kohta), on riittävää huomauttaa,
että mainitussa oikeuskäytännössä tehty oletus ei ole merkityksellinen käsiteltävän asian kannalta, sillä komission valtaan
määrätä seuraamuksia kantajalle sovelletaan asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja asetuksen N:o 2988/74
1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua vanhentumisaikaa.
Koska kyseistä vanhentumisaikaa on noudatettu käsiteltävässä asiassa, sakon määrääminen kantajalle ei voi loukata oikeusvarmuuden
ja luottamuksensuojan periaatteita.
Kun tarkastellaan kantajan puolustautumisoikeuksien väitettyä loukkaamista, joka johtui siitä, että tutkimuksen vireilläolosta
ilmoitettiin väitetysti myöhäisessä vaiheessa, on muistettava, että vaikka komissio on velvollinen toimittamaan asianomaiselle
yritykselle alustavasta tutkintavaiheesta lähtien tietyt tiedot, kyseinen velvollisuus koskee asianomaiselle yritykselle tiedottamista,
kun komissio ryhtyy kyseisen yrityksen osalta ensimmäiseen toimenpiteeseen (ks. vastaavasti asia T-99/04, AC-Treuhand v. komissio,
tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1501, 52–56 kohta).
Kantaja ei kuitenkaan käsiteltävässä asiassa kiistä sitä, että sille ilmoitettiin riittävällä tavalla meneillään olevasta
tutkinnasta, kun sen osalta ryhdyttiin ensimmäiseen toimenpiteeseen eli 18.3.2004 lähetetyn tietopyynnön yhteydessä.
Vaikka oletettaisiin, että se seikka, ettei kantajalle ollut ilmoitettu tutkinnasta heti ensimmäisistä tutkintatoimista lähtien,
voitaisiin sellaisenaan ottaa huomioon tutkittaessa kantajan puolustautumisoikeuksien väitettyä loukkaamista, on huomattava,
että kantaja ei joka tapauksessa ole esittänyt mitään konkreettista todistetta tukeakseen näkemystään siitä, että tämän tiedon
väitetysti myöhäinen toimittaminen olisi vakavasti loukannut sen puolustuksen tehokkuutta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella käsiteltävä kanneperuste on hylättävä.

Lieventävien seikkojen arviointi
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on soveltanut virheellisesti suuntaviivoja, ottanut tosiseikat vääristyneellä tavalla huomioon
ja laiminlyönyt perusteluvelvollisuuden, kun se on kieltäytynyt soveltamasta kantajaan lieventäviä seikkoja, jotka liittyvät
siihen, ettei sopimuksia ollut sovellettu ja ettei rikkomisesta ollut saatu taloudellista tai rahoituksellista hyötyä.
Kantaja väittää ensiksi, ettei se ollut soveltanut sopimuksia, jotka oli tehty niissä kokouksissa, joihin kantajan oli riidanalaisessa
päätöksessä todettu osallistuneen. Sevillassa toukokuussa 1997 pidetyissä kokouksissa ei ollut tehty mitään sopimuksia (riidanalaisen
päätöksen 164 perustelukappale), joten kyse on ainoastaan Évian-les-Bainsissa toukokuussa 1998 pidetyssä kokouksessa tehtyjen
natriumperboraattia koskevien sopimusten, jotka liittyivät vuoden 1998 jälkipuoliskolla toteutettavaan hinnankorotukseen,
soveltamisesta (riidanalaisen päätöksen 229 ja 230 perustelukappale).
Kyseisellä ajanjaksolla kantaja oli kuitenkin alentanut yleisesti natriumperboraatin myyntihintojaan, lukuun ottamatta elokuussa
1998 tehtyä pientä hinnankorotusta, joka johtui pääasiallisen raaka-aineen eli vetyperoksidin hintojen noususta. Kantajan
soveltamat natriumperboraatin hinnat pysyivät maaliskuuhun 1999 saakka huomattavasti toukokuun 1998 hintatasoa alempana. On
siis selvää, ettei kantaja ollut soveltanut Évian-les-Bainsissa suunniteltuja hinnankorotuksia.
Kun otetaan huomioon kantajan soveltamien hintojen ja sovittujen hintojen ero ja sen syksyllä 1998 tekemä päätös natriumperboraatin
markkinoilta poistumisesta, on mahdotonta, että kantaja olisi pyrkinyt hyötymään kartellista, kuten komissio väittää.
Kantaja toteaa toiseksi, ettei se saanut mitään taloudellista tai rahoituksellista hyötyä väitetystä osallistumisestaan kartelliin
vaan että se päinvastoin syrjäytyi natriumperboraatin markkinoilta kartellin vuoksi. Komission olisi pitänyt ottaa huomioon
tämä lieventävänä seikkana.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistettava, että arvioidessaan lieventäviä seikkoja riidanalaisessa päätöksessä komissio alensi kantajalle määrätyn sakon
määrää 50 prosenttia, koska tämän rooli kilpailusääntöjen rikkomisessa oli passiivinen ja vähäinen. Komissio totesi nimittäin,
ettei kantajan osallisuutta kartelliin voitu verrata muiden kartellin aktiivisten jäsenten osallisuuteen, että sen osallistuminen
salaiseen yhteydenpitoon oli huomattavasti satunnaisempaa ja rajoittui ainoastaan natriumperboraattia koskeviin kahteen kokoukseen,
mikä osoitti sen vähäisen osallisuuden kaikkiin lainvastaisiin järjestelyihin (riidanalaisen päätöksen 476 ja 477 perustelukappale).
Tältä osin on huomattava, ettei suuntaviivoissa ole todettu, että komission olisi aina otettava huomioon erikseen jokainen
näiden suuntaviivojen 3 kohdassa lueteltu lieventävä seikka. Vaikka siinä luetellut seikat ovat varmasti niiden joukossa,
jotka komissio voi tietyssä tapauksessa ottaa huomioon, se ei ole velvollinen antamaan tämän vuoksi lisäalennusta automaattisesti,
jos yritys esittää viitteitä, jotka osoittavat jonkin tällaisen seikan olemassaolon.
Koska suuntaviivat eivät sisällä mitään pakottavaa lausumaa lieventävistä olosuhteista, jotka voidaan ottaa huomioon, komissio
on säilyttänyt harkintavallan arvioidakseen kokonaisvaltaisesti lieventäviin olosuhteisiin perustuvan sakon määrän mahdollisen
alentamisen suuruutta ottaen huomioon kaikki käsiteltävän asian lieventävät olosuhteet (asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke
v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 274 ja 275 kohta ja asia T-50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok.,
s. II-2395, 325 ja 326 kohta; ks. myös vastaavasti asia T-30/05, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, 204
kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Merkittävän suurta sakon määrän alennusta, jonka komissio myönsi riidanalaisessa päätöksessä lieventävien seikkojen perusteella,
ei voida pitää riittämättömänä, vaikka kantajan käsiteltävässä asiassa esittämä väite muiden sellaisten lieventävien seikkojen
olemassaolosta, joita komissio ei ole hyväksynyt, olisi perusteltu.
Lisäksi on huomattava, etteivät kantajan esittämät väitteet missään tapauksessa osoita muiden kuin komission hyväksymien lieventävien
seikkojen olemassaoloa.
Kun tarkastellaan yhtäältä väitettä siitä, ettei kantaja hyötynyt kyseisestä rikkomisesta, on muistettava, että komission
ei tarvitse sakkojen määräämisen yhteydessä näyttää toteen, että kilpailusääntöjen rikkomisesta on aiheutunut lainvastaista
hyötyä asianomaisille yrityksille, eikä vastaavasti ottaa huomioon sitä, että kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta ei
ole koitunut hyötyä (ks. edellä 59 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. v. komissio, tuomion 671 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Erityisesti rikkomiseen liittyvän taloudellisen edun puuttumista ei voida pitää lieventävänä olosuhteena (ks. edellä 60 kohdassa
mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 442 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun tarkastellaan toisaalta väitettä siitä, ettei sopimuksia tosiasiassa sovellettu, mikä on suuntaviivojen 3 kohdan toisessa
luetelmakohdassa tarkoitettu seikka, on tutkittava, osoitetaanko kantajan esittämillä seikoilla, että sinä aikana, jona kantaja
osallistui kilpailusääntöjen vastaisiin sopimuksiin, se tosiasiassa pidättyi niiden soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla
tai ainakin selvästi ja huomattavasti rikkoi velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pantiin täytäntöön, siinä määrin, että
se häiritsi kartellin toimintaa (asia T-26/02, Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok. s. II-713, 113 kohta
ja asia T-73/04, Carbone-Lorraine v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2661, 196 kohta).
Tästä on muistettava, että kantajan vastuuseen joutuminen kilpailusääntöjen rikkomisesta johtuu sen osallistumisesta yhtäältä
Sevillassa 29.5.1997 pidettyihin lainvastaisiin kokouksiin, joissa ei saatu aikaan sopimusta salaisista järjestelyistä (riidanalaisen
päätöksen 162–164 perustelukappale), ja toisaalta Évian-les-Bainsissa 14.5.1998 pidettyyn kokoukseen, jossa tehtiin markkinaosuuksia
ja natriumperboraatin hintoja koskevia kilpailunvastaisia sopimuksia, joita sovellettiin vuoden 1998 jälkipuoliskolla (riidanalaisen
päätöksen 226–230 perustelukappale).
Kantaja väittää lähinnä, ettei kyseisellä ajanjaksolla sovellettuja hintoja ollut korotettu Évian-les-Bainsissa 14.5.1998
tehdyissä kilpailunvastaisissa sopimuksissa suunnitellulla tavalla. Kantaja viittaa tässä yhteydessä väitetiedoksiantoon antamaansa
vastaukseen ja kannekirjelmään liitettyihin tietoihin sekä vastauskirjelmässä esitettyihin lisätietoihin.
Ensiksi on kuitenkin todettava, ettei kyseisiä tietoja voida pitää luotettavana näyttönä kantajan toiminnasta markkinoilla.
Kyseessä ovat nimittäin kantajan vuonna 2005 laatimat kaaviokuva ja taulukot, joissa ei mitenkään selvennetä tietoja, joiden
perusteella ne on laadittu, ja joita tukevaa näyttöä ei ole esitetty. Vaikka kantaja esittää vastauskirjelmänsä liitteessä
tiettyjä kyseisen tuotteen myyntiä koskevia laskuja vuodelta 1998, näitä tietoja ei voida ottaa huomioon, koska ne on esitetty
ensimmäistä kertaa vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. vastaavasti asia T-330/01, Akzo Nobel v. komissio, tuomio
27.9.2006, Kok., s. II-3389, 89 kohta).
Toiseksi on huomattava, että – kuten riidanalaisen päätöksen 226–230 perustelukappaleesta ilmenee – Évian-les-Bainsissa tehdyt
kilpailunvastaiset sopimukset eivät koskeneet pelkästään hintoja vaan myös markkinoiden jakamista, ja kantaja osallistui markkinaosuuksien
valvontamallin laatimiseen toimittamalla omia tietojaan.
Kantajan esittämät väitteet ja tiedot eivät tällaisessa tilanteessa riitä osoittamaan, että se olisi pidättynyt kaikkien salaisten
järjestelyjen soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla tai että se olisi ainakin selvästi ja huomattavasti rikkonut velvoitteita,
joilla kartelli pantiin täytäntöön, siinä määrin, että se olisi häirinnyt kartellin toimintaa.
Edellä esitetystä seuraa, että käsiteltävä kanneperuste on hylättävä.
Näin ollen käsiteltävä kanne on hylättävä kokonaisuudessaan ilman, että on tarpeen lausua komission esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä,
joka koskee kantajan vaatimusten, joilla se pyrkii kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio määrää siinä
sakon kantajan emoyhtiölle SNIA:lle, tutkittavaksi ottamista.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut
komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Caffaro Srl velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä kesäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Tosiseikat
Riidanalainen päätös
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Väitetty ”vetyperoksidikartellin uhrin, ei jäsenen” asema, johon kantaja on vedonnut
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Eriytetyn kohtelun yhteydessä huomioon otettu viitevuosi
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan rikkomiseen osallistumisen keston arviointi
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viiden vuoden vanhentumisaika
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Lieventävien seikkojen arviointi
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.