CELEX: 62007TJ0461
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Darījumu ar kredītkartēm vai debetkartēm ar atliktā debeta funkciju iegūšanas pakalpojumu tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Konkurences ierobežojums
Potenciāls konkurents
Naudas sodi
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Saprātīgs termiņš
Tiesiskā drošība
Tiesības uz aizstāvību

Pamata lietas rašanās fakti

Visa International Service
, kas reģistrēta Amerikas Savienotajās Valstīs, ir juridiska persona, kuras mērķis ir peļņas gūšana un kura pieder finanšu
iestādēm, kuras ir tās dalībnieces (turpmāk tekstā – “
Visa International
”).
Visa International
vada un koordinē starptautisko tīklu maksājumiem ar tāda paša nosaukuma karti (turpmāk tekstā – “
Visa
sistēma”), un tas it īpaši nozīmē, ka tā nosaka tīkla noteikumus, kā arī sniedz iestādēm dalībniecēm autorizācijas un kompensācijas
pakalpojumus.
Visa
karšu izdošana un sadarbības līgumu slēgšana ar komersantiem par karšu akceptēšanu ietilpst finanšu iestāžu dalībnieču atbildības
jomā.

Morgan Stanley
(iepriekš –
Morgan Stanley Dean Witter & Co
., turpmāk tekstā – “
Morgan Stanley
”) ir finanšu iestāde, kas reģistrēta Amerikas Savienotajās Valstīs, kur tai visas administratīvās procedūras laikā piederēja
Discover Card
/
Novus
tīkls, kas darbojās ar
Discover
kartēm (turpmāk – “
Discover
sistēma”).
1999. gada 23. februārī
Morgan Stanley
izveidoja Apvienotajā Karalistē meitas sabiedrību, kuras nosaukums ir
Morgan Stanley Bank International Ltd
.
2000. gada 22. martā
Morgan Stanley
tika informēta, ka tā nebija piemērota kļūt par
Visa International
“Eiropas Savienības” reģiona dalībnieci.
2000. gada 12. aprīlī
Morgan Stanley
saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81.] un [EKL 82.] panta īstenošanu (OV 1962,
13, 204. lpp.) – 3. pantu iesniedza sūdzību, apgalvojot, ka ir pārkāpts EKL 81. un 82. pants, atsakoties to uzņemt par
Visa International
“Eiropas Savienības” reģiona dalībnieci.
Morgan Stanley
paralēli cēla prasību par to pašu rīcību
High Court of Justice
(
England & Wales
) [Augstākā tiesa (Anglija un Velsa)]. Šīs prasības izskatīšana ir apturēta līdz procedūras beigām Eiropas Komisijā.

Morgan Stanley
sūdzība ir par to, ka tai tika piemērots
Visa International
statūtu 2.12. noteikuma b) punkts (turpmāk tekstā – “Noteikums”), kura dažādās versijas ir tikušas paziņotas Komisijai. Kopš
1989. gada 4. decembra Noteikums ir formulēts šādi: “Ja piemērojamie tiesību akti atļauj, valde (ieskaitot reģionālās valdes
un grupas dalībniekus) neakceptē par dalībnieku kandidātu, kuru tā uzskata par sabiedrības konkurentu.”
Pirms 2004. gada 1. jūlija lemšanas pilnvaras par
Visa International
“Eiropas Savienības” reģionu – kas papildus Eiropas Savienības dalībvalstīm ietver Islandi, Lihtenšteinu, Norvēģiju, Šveici,
Turciju un Izraēlu – bija deleģētas
Visa International
Eiropas Savienības reģionālajai valdei. Kopš 2004. gada 1. jūlija šīs pilnvaras īstenoja
Visa Europe Ltd
(turpmāk tekstā – “
Visa Europe
”), kuras reģionālajai valdei ir ekskluzīvas tiesības reglamentēt visus jautājumus “Eiropas Savienības” reģionā un tostarp
lemt par to, vai ir atbilstīgi akceptēt vai noraidīt lūgumus par
Visa Europe
dalībnieka statusa piešķiršanu. Kopš 2004. gada oktobra Noteikums ir pārņemts
Visa Europe
pievienošanās reglamenta 3. punkta 5. klauzulā.
2004. gada 2. augustā Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem
Visa International
un
Visa Europe
(turpmāk tekstā – “prasītājas”) sakarā ar EKL 81. panta pārkāpumu. 2004. gada 3. decembrī prasītājas nosūtīja rakstveida
apsvērumus, atbildot uz Komisijas iebildumiem. Tad tās arī lūdza tikt uzklausītas, bet šo lūgumu atsauca 2005. gada 5. aprīlī.
2004. gada 1. un 2. septembrī, 19. novembrī, 17. decembrī un 2007. gada 12. janvārī prasītājām bija piekļuve Komisijas lietas
materiāliem.
2004. gada 15. oktobrī Komisija nosūtīja paziņojuma par iebildumiem nekonfidenciālo versiju
Morgan Stanley
. 2004. gada 22. oktobrī
Morgan Stanley
iesniedza rakstveida apsvērumus par paziņojumu par iebildumiem. 2005. gada 23. februārī prasītājas pauda savus komentārus
par šiem apsvērumiem.
2004. gada 23. decembrī Komisija nosūtīja prasītājām pirmo vēstuli, kurā izklāstīti attiecīgie fakti (turpmāk tekstā – “pirmā
faktu izklāsta vēstule”) un uz kuru prasītājas atbildēja ar 2005. gada 14. janvāra un 23. februāra vēstulēm.
2006. gada 6. jūlijā Komisija nosūtīja prasītājām otru vēstuli, kurā izklāstīti attiecīgie fakti (turpmāk tekstā – “otrā faktu
izklāsta vēstule”) un uz kuru prasītājas atbildēja ar 2006. gada 22. septembra vēstuli.
2006. gada 21. septembrī
Morgan Stanley
un prasītājas noslēdza vienošanos, ar kuru
Morgan Stanley
tika atzīts
Visa Europe
dalībnieces statuss un ar kuru bija paredzēts atsaukt Komisijā iesniegto sūdzību, kā arī izbeigt
High Court of Justice
uzsākto tiesvedību.
2006. gada 22. septembrī
Morgan Stanley
kļuva par
Visa Europe
dalībnieci un atsauca sūdzību, kuru tā bija iesniegusi Komisijā. Tomēr Komisija uzskatīja, ka tai ir leģitīmas intereses
pieņemt lēmumu, ar kuru tiek sodīta prasītāju pret konkurenci vērstā rīcība.

Apstrīdētais lēmums
2007. gada 3. oktobrī Komisija pieņēma 2007. gada 3. oktobra Lēmumu C(2007) 4471, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā
ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/D1/37860 –
Morgan Stanley
/
Visa International
un
Visa Europe
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura būtiskie elementi ir izklāstīti turpmāk.
A –
Konkrētā tirgus definīcija
Komisija uzskata, ka pakalpojumi, kas tiek sniegti maksājumu karšu tīklā, var tikt iedalīti trīs atsevišķās grupās:
–        pakalpojumi, kurus maksājumu karšu tīkls sniedz finanšu iestādēm un par kuriem dažādi maksājumu karšu tīkli konkurē;
–        pakalpojumi, kurus sniedz bankas, kas izdod maksājumu kartes, šo karšu īpašniekiem;
–        darījumu iegūšanas pakalpojumi, kas tiek sniegti komersantiem.
Komisija no tā secina, ka var tikt nošķirti trīs atšķirīgi tirgi: augšupējais tirgus, kurā karšu tīkli sniedz pakalpojumus
dažādām finanšu iestādēm; pirmais lejupējais tirgus, kurā maksājumu karšu izdevēji konkurē savā starpā par karšu izdošanu
un saistīto pakalpojumu sniegšanu privātpersonām (turpmāk tekstā – “izdošanas tirgus”); otrais lejupējais tirgus, kurā darījumu
ar kartēm saņēmēji konkurē, lai noslēgtu ar komersantiem līgumus par visiem pakalpojumiem, kas nepieciešami, lai tie varētu
pieņemt kartes (turpmāk tekstā – “iegūšanas tirgus”).
Uzsverot, ka Noteikumam var būt konkurenci ierobežojošas sekas abos lejupējos tirgos, Komisija paziņoja, ka tā ir balstījusies
vienīgi uz iegūšanas tirgu, kurā Noteikuma ierobežojošās sekas uz konkurenci esot bijušas visievērojamākās.
Tādēļ Komisija definēja konkrēto tirgu kā komersantiem Apvienotajā Karalistē sniegtu darījumu ar kredītkarti vai debetkarti
ar atliktā debeta funkciju iegūšanas pakalpojumu tirgu (turpmāk tekstā – “konkrētais tirgus” vai “attiecīgais tirgus”).
B –
Inkriminētā rīcība
Apstrīdētā lēmuma 25. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi, ka prasītājām pārmestā rīcība nav Noteikuma pieņemšana pati par sevi,
bet tā piemērošana
Morgan Stanley
(turpmāk tekstā – “strīdīgā rīcība”).
C –
EKL 81. panta piemērošana
Lai nonāktu pie secinājuma, ka strīdīgā rīcība ietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā, Komisija, pirmām kārtām,
uzskatīja, ka noteikumi un regulējums, kas nosaka
Visa
sistēmas darbību (ieskaitot
Visa International
statūtus un
Visa Europe
pievienošanās reglamentu, kurā ir ietverts Noteikums), un lēmums tos piemērot uzņēmumam var tikt uzskatīti par vai nu vienošanos
uzņēmumu starpā, vai nu par uzņēmumu apvienības lēmumu. Komisija pamatojās uz to, ka, pirmkārt, prasītājas un to attiecīgie
dalībnieki veic ekonomiska rakstura darbības un līdz ar to ir uzņēmumi EKL 81. panta 1. punkta nozīmē un, otrkārt, prasītājas
ir “apvienojošas organizācijas” (
membership organisations
).
Otrām kārtām, Komisija konstatēja, ka strīdīgā rīcība ir radījusi pret konkurenci vērstas sekas, jo no atteikuma iekļaut
Morgan Stanley Visa International
“Eiropas Savienības” reģionā, pēc tam
Visa Europe
(turpmāk tekstā kopā – “
Visa
”) izrietēja tas, ka potenciālajam konkurentam tika traucēts iekļūt tirgū, kurā ir paaugstināta koncentrācija un kurā konkurence,
nebūdama neefektīva, esot varējusi kļūt intensīvāka.
Šajā ziņā Komisija norādīja, ka atteikums
Morgan Stanley
iekļaut
Visa
ne tikai traucēja iegūt darījumus, kas veikti ar
Visa
kartēm, bet kopumā izslēdza visu iegūšanas tirgu, ieskaitot to darījumu tirgu, kuri veikti ar
MasterCard
kartēm. Komisija pamatojās uz to, ka komersanti vēlas noslēgt sadarbības līgumus par kartēm, kas ir visizplatītākās Apvienotajā
Karalistē, proti,
Visa
un
MasterCard
, ar vienu un to pašu ieguvēju.
Komisija apstrīdētajā lēmumā analizēja prasītāju minēto iespēju, ka
Morgan Stanley
varētu iekļūt iegūšanas tirgū, noslēdzot “fasādes vienošanos” ar finanšu iestādi, kas ir
Visa
dalībniece. Komisija definēja fasādes vienošanos, kas būtībā attiecas uz apstākļiem, kuros
Visa
dalībniece, fasādes partnere, ir beigusi veikt komersantu piesaistīšanas darbības un darbojas kā vienkārša saskarne starp
Visa
un trešo ieguvēju, kas arī tiek kvalificēts kā faktiskais ieguvējs, kurš uzņemas atbildību par gandrīz vai visiem iegūšanas
pakalpojuma elementiem un uzņemas risku saistībā ar komersanta ienākumu svārstībām. Komisija secināja, ka fasādes līguma noslēgšana
tādai starptautiskai bankai kā
Morgan Stanley
nav efektīvs veids, kā iekļūt konkrētajā tirgū.
Atbildot uz dažādajiem argumentiem, kurus prasītājas izvirzīja administratīvās procedūras laikā, lai attaisnotu strīdīgo rīcību,
Komisija uzskatīja, ka nebija reālistiski uzskatīt, ka
Morgan Stanley
būtu spējusi paplašināt savu
Discover
sistēmu Eiropas Savienībā un tādējādi konkurēt ar
Visa
, sākusi aktīvi darboties tirgū. Tāpat Komisija uzskata, ka atteikumu iekļaut
Morgan Stanley
nevar pamatot ar vēlmi izvairīties no iespējamā “parazītisma” (
free-riding
) no
Visa
tiešā konkurenta puses, kuram tādējādi būtu piekļuve konfidenciālai informācijai. Šajā ziņā Komisija norādīja, ka noteiktiem
Visa
dalībniekiem bija kredītkaršu vai karšu ar atliktā debeta funkciju sistēma, kas tieši konkurēja ar
Visa
, un ka Noteikums tiem netika piemērots.
Komisija konstatēja, ka EKL 81. panta 3. punkts nebija piemērojams šajā lietā.
Visbeidzot, Komisija uzskatīja, ka tai ir leģitīmas intereses pieņemt lēmumu, ar kuru tiek noteikts sods par prasītāju pret
konkurenci vērsto rīcību, lai gan šis pārkāpums tika pārtraukts,
Morgan Stanley
iekļaujot
Visa
2006. gada 22. septembrī.
D –
Naudas soda aprēķināšana
Kaut gan Komisija uzskata, ka pārkāpums sākās 2000. gada 22. martā un ilga sešus gadus un sešus mēnešus, tā par atskaites
punktu naudas soda aprēķināšanai ņēma vērā īsāku periodu no paziņojuma par iebildumiem datuma 2004. gada 2. augusta līdz
Morgan Stanley
iekļaušanai
Visa
2006. gada 22. septembrī. Tā uzskatīja, ka pārkāpums ir smags un nav ne atbildību pastiprinošu, ne mīkstinošu apstākļu.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. un 2. pantā ir noteikts:
“
1. pants
[
Visa International
] un [
Visa Europe
] ir pārkāpušas (pirmā minētā uzņēmējsabiedrība laikā no 2000. gada 22. marta līdz 2006. gada 22. septembrim un pēdējā minētā
uzņēmējsabiedrība laikā no tās izveidošanas 2004. gada 1. jūlijā līdz 2006. gada 22. septembrim) EKL [..] 81. pantu un EEZ
līguma 53. panta 1. punktu, atsakot [
Morgan Stanley
]
Visa Europe
dalībnieces statusu.
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu [
Visa International
] un [
Visa Europe
] tiek uzlikts EUR 10 200 000 liels naudassods, par ko tās ir kopīgi un solidāri atbildīgas.”

Process
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 19. decembrī,
prasītājas cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 24. jūlijā, prasītājas, pirmkārt, ir lūgušas,
lai, piemērojot Reglamenta 114. panta 1. punktu, iesākumā tiktu spriests par noteiktu argumentu un pierādījumu pieņemamību
un, otrkārt, lai tiktu īstenoti procesa organizatoriskie pasākumi saskaņā ar Reglamenta 64. panta 4. punktu.
Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 18. septembrī, Komisija iesniedza savus apsvērumus
par prasītāju lūgumiem.
Ar 2009. gada 14. decembra rīkojumu Pirmās instances tiesa (piektā palāta) lēmuma pieņemšanu par prasītāju saskaņā ar Reglamenta
114. panta 1. punktu iesniegto lūgumu atlika līdz lietas izskatīšanai pēc būtības.
Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja lēmumu Vispārējās tiesas piektās palātas sastāvs tika grozīts šī procesa vajadzībām.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (piektā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas
Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Komisijai rakstveidā uzdeva jautājumus. Komisija
uz tiem atbildēja noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva
2010. gada 20. maija tiesas sēdē.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prioritāri – atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        pakārtoti – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu;
–        papildus pakārtoti – tiktāl, ciktāl nepieciešams, samazināt uzliktā naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
A –
Par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu
Lai pamatotu šo prasību, prasītājas izvirza trīs pamatus.
Ar pirmo un trešo pamatu prasītājas apstrīd Komisijas analīzi, saskaņā ar kuru strīdīgajai rīcībai esot bijušas konkurenci
ierobežojošas sekas EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.
Otrais pamats ir par prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo juridiskais kritērijs, kuru Komisija izmantojusi apstrīdētajā
lēmumā, lai izvērtētu apstrīdētās rīcības ierobežojošās sekas, esot atšķīries no kritērija, kas apskatīts administratīvās
procedūras laikā.
1.
Ievada jautājumi
a)     Par noteiktu argumentu un dokumenta pieņemamību
Prasītājas savos dokumentos, kā arī atsevišķā 2009. gada 24. jūlija dokumentā, kas iesniegts saskaņā ar Reglamenta 114. panta
1. punktu, norāda, ka Komisija gan apstrīdētajā lēmumā, gan dokumentos balstās uz argumentiem un vienu dokumentu, par kuriem
tām nav bijusi iespēja paust savu nostāju administratīvās procedūras laikā. Pirmkārt, runa ir par argumentiem par
Morgan Stanley
stratēģiju, kas balstīta uz darījumu, kuri veikti ar kartēm, kuras tā izdotu, iegūšanu no komersantiem (turpmāk tekstā –
““on-us” darījumu iegūšanas stratēģija”) un, otrkārt, par otrās faktu izklāsta vēstules 57. pielikumu, kurā ietverta
Morgan Stanley
sniegtā prezentācija saistībā ar uzklausīšanu.
Saistībā ar argumentiem par “on-us” darījumu iegūšanas stratēģiju prasītājas apgalvo, ka Komisija tos nav izvirzījusi administratīvās
procedūras laikā.
Saistībā ar otrās faktu izklāsta vēstules 57. pielikumu tās būtībā apgalvo, ka šis pielikums tām nav ticis paziņots pietiekamā
apmērā, jo uz šo pielikumu nav sniegta neviena atsauce pašā minētās vēstules tekstā.
Komisija uzskata, ka tā bija tiesīga gan apstrīdētajā lēmumā, gan savos dokumentos balstīties uz šiem argumentiem un dokumentu.
Vispārējā tiesa izvērtēs šo argumentu un šī dokumenta pieņemamību, izvērtējot dažādos pamatus, uz kuriem tie attiecas.
b)     Par prasības pieteikuma pielikuma pieņemamību
Komisija apstrīd prasības pieteikuma A5. pielikuma, kurā ietverts kolektīvais ekspertīzes ziņojums (turpmāk tekstā – “kolektīvais
ekspertīzes ziņojums”), pieņemamību.
Komisija apgalvo, ka prasītājas kolektīvajā ekspertīzes ziņojumā izvirza argumentus, kas nav izklāstīti prasības pieteikumā,
un norāda, ka tas ir pretrunā pielikumu funkcijai, saskaņā ar kuru tie ir izmantojami vienīgi pierādīšanas un tehniskos nolūkos.
Prasītājas uzskata, ka pamati un argumenti, kuru atbalstam ir iesniegts kolektīvais ekspertīzes ziņojums, ir pietiekami izklāstīti
prasības pieteikumā un līdz ar to Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta tiesību normas ir ievērotas.
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Vispārējās tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā
ir jānorāda strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai prasība būtu pieņemama,
pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem prasība pamatota, jāizriet – vismaz kopsavilkuma veidā, bet saskaņotā
un saprotamā veidā – no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu var pamatot un
papildināt, atsaucoties uz tam pievienotajiem materiāliem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti
prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu neesamību, kam atbilstoši iepriekš minētajiem noteikumiem
ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā. Vispārējai tiesai turklāt nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus
un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi izmantojami vienīgi pierādīšanas
un tehniskos nolūkos (skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑201/04
Microsoft
/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, protams, ir redzams, ka dažādie pamati un argumenti, kuru atbalstam ir veikta norāde uz kolektīvo ekspertīzes
atzinumu, ir skaidri identificējami pašā prasības pieteikuma tekstā. Tādējādi prasītājas norāda uz šo dokumentu, kritizējot
Komisijas analīzi, saskaņā ar kuru konkurence attiecīgajā tirgū varēja kļūt intensīvāka, lai noliegtu seku uz konkurenci nozīmi,
kas pagātnē esot bijusi finanšu iestādes ienākšanai attiecīgajā tirgū, un lai pamatotu to, ka Komisija ir nepamatoti raksturojusi
Morgan Stanley
kā efektīvu, nozīmīgu un pieredzējušu tirgus dalībnieci.
Tomēr ir jākonstatē, ka kolektīvās ekspertīzes ziņojums pārsniedz pielikumu funkciju, saskaņā ar kuru tie ir izmantojami vienīgi
pierādīšanas un tehniskos nolūkos. No šī ziņojuma izlasīšanas izriet, ka ar to netiek vienīgi pamatoti vai papildināti faktu
vai tiesību apstākļi, kas tieši izklāstīti prasības pieteikuma tekstā, bet tiek izvirzīti jauni argumenti.
Līdz ar to prasības pieteikuma A5. pielikumu Vispārējā tiesa ņems vērā vienīgi tiktāl, ciktāl tas papildina vai pamato pamatus
vai argumentus, kurus prasītājas ir tieši izklāstījušas savu dokumentu tekstā, un ciktāl Vispārējai tiesai ir iespējams precīzi
noteikt, ko šajā pielikumā ietvertais pamato vai papildina pamatos vai argumentos (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu
lietā
Microsoft
/Komisija, minēts iepriekš 50. punktā, 99. punkts).
2.
Par otro pamatu – prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas pārmet Komisijai, ka tā ir grozījusi savu analīzi administratīvās procedūras laikā, nesniedzot tām iespēju paust
savu nostāju; līdz ar to esot pieļauts to tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kura dēļ ir jāatceļ apstrīdētais lēmums. Paziņojuma
par iebildumiem 198.–200. punktā un otrās faktu izklāsta vēstules 5.–9. punktā Komisija esot pamatojusi ievērojamu seku uz
konkurenci pastāvēšanu ar iegūšanas tirgū esošās konkurences ierobežoto raksturu. Tomēr apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumā tā
esot pirmo reizi norādījusi, ka neuzskata, ka konkurence šajā tirgū būtu neefektīva. Prasītājas no tā secina, ka Komisijas
analīze ir balstīta uz kritēriju, kas pirmo reizi izklāstīts apstrīdētajā lēmumā un saskaņā ar kuru, kaut gan Apvienotās Karalistes
iegūšanas tirgū esot efektīva konkurence, tā varētu kļūt vēl intensīvāka.
Komisija uzskata, ka prasītāju tiesības tikt uzklausītām nav pārkāptas.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar judikatūru paziņojumā par iebildumiem iebildumi ir jāizklāsta pietiekami skaidri, pat ja tie tiek izklāstīti kopsavilkuma
veidā, lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības (Pirmās
instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo Och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 63. punkts). Tiesību uz aizstāvību ievērošana procesā, kura rezultātā var tikt noteikti sodi, kā tas ir šajā
lietā, nozīmē, ka attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām bija jādod iespēja administratīvās procedūras laikā pienācīgi
paust savu nostāju par faktu patiesumu un atbilstību, kā arī par Komisijas iebildumiem un apgalvotajiem apstākļiem (Pirmās
instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95
līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95
un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 553. punkts). Šo prasību var uzskatīt par izpildītu, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai
tajos pārkāpumos, kas ir norādīti iebildumu kopsavilkumā, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām
personām ir dota iespēja paust savu nostāju (Pirmās instances tiesas 1994. gada 23. februāra spriedums apvienotajās lietās
T‑39/92 un T‑40/92
CB
un
Europay
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 47. punkts).
Saskaņā ar judikatūru lēmumam nav obligāti jābūt paziņojuma par iebildumiem precīzai kopijai. Komisijai faktiski ir jābūt
iespējai savā lēmumā ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu atbildes uz paziņojumu par iebildumiem. Šajā ziņā tai ir ne tikai jāatzīst
vai jānoraida attiecīgo uzņēmumu argumenti, bet arī pašai jāveic uzņēmumu sniegtās informācijas analīze, lai vai nu atteiktos
no iebildumiem, kas ir izrādījušies nepamatoti, vai arī gan faktu, gan juridiskā ziņā pielāgotu vai papildinātu savus argumentus
izvirzīto iebildumu atbalstam. Tāpēc tikai tad, ja galīgajā lēmumā attiecīgie uzņēmumi tiek vainoti pārkāpumos, kas nav minēti
paziņojumā par iebildumiem, vai tiek ņemti vērā citi fakti, ir jāuzskata, ka ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību. Tā tas nav
tad, kad apgalvotās atšķirības starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu attiecas tikai uz tādām darbībām, attiecībā
uz kurām attiecīgie uzņēmumi jau ir snieguši paskaidrojumus un kas līdz ar to nav saistītas ar nevienu jaunu iebildumu (skat.
Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 191. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, lai apgalvotu, ka ir noticis tiesību uz aizstāvību pārkāpums saistībā ar iebildumiem, kas izklāstīti apstrīdētajā
lēmumā, attiecīgie uzņēmumi nevar vienīgi izvirzīt to, ka vienkārši pastāv atšķirība starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto
lēmumu, precīzā un konkrētā veidā neizklāstot, kādā ziņā katra no šīm atšķirībām šajā lietā ir jauns iebildums, par kuru tās
nav tikušas uzklausītas. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir jāizvērtē saskaņā ar katras lietas
īpašajiem apstākļiem, jo tas būtībā ir atkarīgs no Komisijas izvirzītajiem iebildumiem, lai pierādītu attiecīgajiem uzņēmumiem
pārmesto pārkāpumu (skat. spriedumu apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija, minēts iepriekš 57. punktā, 192. punkts un tajā minētā judikatūra).
Paziņojuma par iebildumiem 198.–200. punktā Komisija ir balstījusies uz noteiktām tirgus iezīmēm un tostarp uz ievērojamo
koncentrāciju, lai secinātu, ka konkurence tajā bija ierobežota, it īpaši saistībā ar tādu darījumu iegūšanu, kas veikti pie
maza un vidēja lieluma komersantiem.
2004. gada 3. decembra apsvērumos prasītājas ir apstrīdējušas šo Komisijas analīzi, tostarp norādot uz komersantu izmaksu
samazināšanos un uz to, ka komersantiem ir viegli mainīt ieguvēju. Atbildot uz šiem apsvērumiem, Komisija apstrīdētā lēmuma
200. apsvērumā norādīja, ka konkurence tirgū nebija “neefektīva” un ka tā varēja kļūt intensīvāka.
Ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumā neizvirza jaunu iebildumu pret prasītājām, ne arī balstās uz jaunu
faktu. Tā vienīgi papildina savu analīzi, ņemot vērā prasītāju argumentus, gluži kā tas tai ir jāveic, piemērojot šī sprieduma
56. un 57. punktā minēto judikatūru.
Tādējādi šī apstrīdētā lēmuma pamatojuma attīstīšana salīdzinājumā ar to pamatojumu, kas sākotnēji bija izklāstīts paziņojumā
par iebildumiem, nebūt nebūdama prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpšana, tieši pretēji pierāda, ka tām bija iespēja paust
savu nostāju par Komisijas izvirzīto iebildumu, kas izriet no tā, ka, ņemot vērā attiecīgajā tirgū pastāvošo konkurenci, apstrīdētajai
rīcībai bija konkurenci ierobežojošas sekas.
Tas, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies uz iespēju paaugstināt konkurences intensitāti konkrētajā tirgū, tādēļ
nav prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Tādēļ otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3.
Par pirmo un trešo pamatu, ar kuriem tiek apstrīdēts apstrīdētās rīcības konkurenci ierobežojošais raksturs
Prasītājas apstrīd Komisijas saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu veikto vērtējumu par apstrīdētās rīcības konkurenci ierobežojošajām
sekām. Ar pirmo pamatu tās noliedz, ka apstrīdētās rīcības sekas bija attiecīgā tirgus slēgšana
Morgan Stanley
. Ar trešo pamatu tās kritizē Komisijas vērtējumu par ietekmi uz konkurenci, kādu varētu būt radījusi
Morgan Stanley
esamība minētajā tirgū.
Pirms analizēt šo abu pamatu pamatotību, ir jāuzsver, ka prasītājas šajā prasībā neatkārto administratīvajā procedūrā izvirzītos
argumentus par to, ka Noteikums
Morgan Stanley
tika piemērots, jo
Discover
sistēma ir
Visa
konkurente, un līdz ar prasītājas neapstrīd Komisijas apstrīdētajā lēmumā veiktos vērtējumus par to, ka apstrīdētā rīcība
nebija objektīvi pamatota.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, izvērtējot nolīgumu, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību saskaņā ar EKL
81. panta 1. punktu, ir jāņem vērā konkrētie apstākļi, kuros izpaužas to sekas, it īpaši ekonomiskais un juridiskais konteksts,
kurā attiecīgie uzņēmumi darbojas, attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturs, kā arī attiecīgā tirgus funkcionēšanas faktiskie
apstākļi un struktūra, ja vien runa nav par nolīgumu, kurš paredz acīmredzamus konkurences ierobežojumus, kā cenu noteikšana,
tirgus sadalīšana vai noieta kontrole. Pēdējā gadījumā šādi ierobežojumi var tikt izsvērti saistībā ar to apgalvotajām labvēlīgajām
sekām pret konkurenci vienīgi EKL 81. panta 3. punkta kontekstā, lai piešķirtu izņēmumu saistībā ar aizliegumu, kas noteikts
šī paša panta 1. punktā (skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94,
T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 136. punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkurences apstākļu pārbaude balstās ne tikai uz pastāvošo konkurenci, kas pastāv starp jau attiecīgajā tirgū esošajiem uzņēmumiem,
bet arī uz potenciālo konkurenci, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā tirgus struktūru un tā darbību regulējošo ekonomisko un
juridisko kontekstu, pastāv faktiskas un konkrētas iespējas, ka attiecīgie uzņēmumi konkurēs savā starpā vai ka attiecīgajā
tirgū var parādīties jaunienācējs, kas konkurēs ar jau izveidotajiem uzņēmumiem (spriedums apvienotajās lietās
European Night Services
u.c./Komisija, minēts iepriekš 67. punktā, 137. punkts).
Turklāt, ja nolīgums, uzņēmumu apvienības lēmums vai saskaņotās darbības to izraisīto konkurences nosacījumu izmaiņu dēļ ir
uzskatāmi par aizliegtiem, konkurences nosacījumi ir jāpārbauda reālā situācijā, kurā tie rastos, neesot attiecīgajam nolīgumam,
uzņēmumu apvienības lēmumam vai saskaņotām darbībām (šajā ziņā skat. 1998. gada 28. maija spriedumu lietā C‑7/95 P
Deere
/Komisija,
Recueil
, I‑3111. lpp., 76. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saistībā ar tiesas kontroles apjomu attiecībā uz Komisijas vērtējumiem ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru,
lai gan Savienības tiesa vispusīgi pārbauda, vai ir izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi, attiecībā uz
Komisijas komplekso ekonomisko vērtējumu minētā tiesa vienīgi pārbauda, vai ievēroti procesuālie noteikumi, vai pamatojums
ir pietiekams, vai pareizi konstatēti faktiskie apstākļi, vai nav acīmredzamas kļūdas vērtējumā un vai nav notikusi nepareiza
pilnvaru izmantošana (skat. spriedumu lietā
Deere
/Komisija, minēts iepriekš 69. punktā, 34. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr, lai arī Komisijai ir atzīta rīcības brīvība,
tas tomēr nenozīmē, ka Savienības tiesai ir jāatturas no Komisijas veiktās ekonomiska rakstura datu interpretācijas kontroles.
It īpaši Savienības tiesai ir jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu saturiskā precizitāte, ticamība un konsekvence, bet
arī jākontrolē, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju,
un tas, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (skat. spriedumu lietā
Microsoft
/Komisija, minēts iepriekš 50. punktā, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāju abu pamatu pamatotība ir jāizvērtē, ievērojot šos apsvērumus.
a)     Par pirmo pamatu – ka Komisija nav ņēmusi vērā
Morgan Stanley
iespēju ienākt tirgū ar fasādes nolīguma palīdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Šim prasītāju iesniegtajam pamatam ir divas daļas.
Saistībā ar pirmo daļu prasītājas apgalvo, ka Komisijas argumentācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, piemērojot kļūdainu
juridisku kritēriju, jo tā esot izslēgusi
Morgan Stanley
iespēju ienākt tirgū ar fasādes nolīguma palīdzību tādēļ, ka šāds līgums, pirmkārt, praksē tādai bankai kā
Morgan Stanley
negarantētu nepieciešamo efektivitāti ienākšanai tirgū un, otrkārt, nebūtu aizvietotājs tam, ka
Morgan Stanley
ienāk tirgū ar savu vārdu.
Ar otro daļu prasītājas apgalvo, ka Komisijas dažādajos pamatojumos ir pieļautas kļūdas faktos un vērtējumā. Pirmām kārtām,
Komisija esot nepamatoti uzskatījusi, ka lielās starptautiskās bankas neizmanto fasādes nolīgumus.
Otrām kārtām, arguments, ka fasādes līgums nebūtu ļāvis
Morgan Stanley
īstenot stratēģiju, kas balstīta uz iegūšanas un emisijas darbību integrāciju, esot kļūdains. Turklāt šis arguments tādēļ,
ka tas attiecas uz “on‑us” darījumu iegūšanu, būtu jāatzīst par nepieņemamu tiktāl, ciktāl tas pirmo reizi ir minēts apstrīdētajā
lēmumā un nebija darīts zināms prasītājām administratīvās procedūras laikā.
Trešām kārtām, Komisija esot nepamatoti secinājusi, ka
Morgan Stanley
būtu bijis grūti atrast fasādes partneri. Pirmkārt, Komisija esot bez iemesla izslēgusi lielās bankas, kas darbojas iegūšanas
tirgū, otrkārt, novērtējusi par zemu iespējas atrast fasādes partneri
Visa
dalībnieku starpā, kuri nedarbojas iegūšanas tirgū, un, treškārt, neesot ņēmusi vērā
Morgan Stanley
iespēju noslēgt fasādes līgumu ar ārvalstu banku.
Ceturtām kārtām, esot nepareizi uzsvērt, ka fasādes nolīgumi rada papildu izmaksas un sarežģījumus. Prasītājas it īpaši norāda,
ka
Visa Europe
iekšējā reģionālā reglamenta 2.10 nodaļa, uz kuru Komisija norāda apstrīdētajā lēmumā, neesot piemērojama fasādes nolīgumiem.
Turklāt ir jāņem vērā tas, ka
Visa
dalībniekiem arī ir izmaksas, kas saistītas ar klientu meklēšanu. No vienas no apstrādes sabiedrības vadītāju liecībām izrietot,
ka fasādes līgumi nav mazāk efektīvi par tiešu iegūšanu
Visa
dalībnieka statusā, bet, tieši pretēji, sniedz priekšrocības faktiskajam ieguvējam. Visbeidzot, Komisija esot nepamatoti
uzsvērusi “papildu neefektivitātes” pastāvēšanu saistībā ar fasādes nolīguma noslēgšanu tāpēc, ka
Morgan Stanley
arī ir
MasterCard
kartes maksājumu tīkla dalībniece (turpmāk tekstā – “
MasterCard
sistēma”).
Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saistībā ar šo pamatu ir jāizvērtē, vai un kādos apstākļos tam, ka
Morgan Stanley
bija iespēja noslēgt fasādes nolīgumu ar
Visa
dalībnieku, bija jāliek Komisijai secināt, ka attiecīgās rīcības sekas nebija
Morgan Stanley
izstumšana no attiecīgā tirgus.
Vispirms ir jākonstatē, ka lietas dalībnieki piekrīt fasādes nolīguma aprakstam, kas apstrīdētā lēmuma 110. apsvērumā formulēts
šādi:
“Bankas ir beigušas veikt komersantu piesaistīšanas darbības un turpmāk darbojas kā vienkārša saskarne (vai “fasāde”) starp
Visa
un
MasterCard
, no vienas puses, un trešo personu pakalpojuma sniedzēju, no otras puses. Tieši šī trešā persona pakalpojuma sniedzējs uzņemas
atbildību par gandrīz vai visiem iegūšanas pakalpojuma elementiem un uzņemas risku saistībā ar komersanta ienākumu svārstībām.
Lai nodrošinātu
Visa
sistēmas noteikumu ievērošanu, ar komersantiem noslēgtie līgumi parasti ir trīspusēji līgumi, kas noslēgti starp komersantu,
trešo personu pakalpojuma sniedzēju un banku, kas ir tīkla dalībniece. Šie līgumu starp
Visa
/
MasterCard
dalībnieci banku un trešo personu – pakalpojumu sniedzēju, kas nav banka, dažreiz tiek saukti par “fasādes nolīgumiem”.”
Kā minēts šī sprieduma 67. punktā, izvērtējot nolīgumu, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību saskaņā ar EKL 81. panta
1. punktu, ir jāņem vērā konkrētie apstākļi, kuros izpaužas to sekas, it īpaši ekonomiskais un juridiskais konteksts, kurā
attiecīgie uzņēmumi darbojas, attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturs, kā arī attiecīgā tirgus funkcionēšanas faktiskie apstākļi
un struktūra.
Tas, ka
Visa
sistēmas noteikumi dalībniekiem rezervē darījumu ar komersantiem iegūšanu, protams, ir ekonomiskā un juridiskā konteksta,
kurā ir jāizvērtē apstrīdētā rīcība, elements. Tomēr ir arī jāņem vērā citi elementi, kas nosaka iespējas iekļūt attiecīgajā
tirgū (pēc analoģijas skat. Tiesas 1991. gada 28. februāra spriedumu lietā C‑234/89
Delimitis
,
Recueil
, I‑935. lpp., 20. punkts).
Šajā ziņā tas, ka tirgus dalībniekiem, kuri nav
Visa
dalībnieki, pastāv iespēja ienākt tirgū, pateicoties fasādes nolīguma noslēgšanai ar
Visa
dalībnieku, ir ekonomiskā un juridiskā konteksta elements, kas vajadzības gadījumā būtu jāņem vērā, ja tiktu konstatēta reāla
un konkrēta
Morgan Stanley
iespēja ienākt attiecīgajā tirgū un konkurēt ar izveidotajiem uzņēmumiem (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu lietā
Delimitis
, minēts iepriekš 82. punktā, 21. punkts).
Lai pārbaudītu, vai fasādes nolīguma noslēgšana ar
Visa
dalībnieku veidoja reālu un konkrētu
Morgan Stanley
iespēju ienākt attiecīgajā tirgū un konkurēt ar tur jau esošajiem uzņēmumiem, ir svarīgi ņemt vērā apstākļus, kādos noris
konkurence attiecīgajā tirgū.
No tā noteikti izriet, ka nevar ņemt vērā tādu iespēju integrēties attiecīgajā tirgū, kas, ņemot vērā minētos apstākļus, ir
nereāla vai vienīgi teorētiska.
Pamatā par to, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, prasītājas pauž kritiku par formulējumu, ko Komisija ir
izmantojusi apstrīdētā lēmuma 121. apsvērumā, kas ir formulēts šādi:
“Kaut gan bankas, kas paredz ienākt darījumu, kas veikti ar kredītkarti un debetkarti ar atliktā debeta funkciju, iegūšanas
no komersantiem tirgū, teorētiski varētu to darīt ar fasādes nolīguma palīdzību, šāds nolīgums praksē tādai bankai kā
Morgan Stanley
negarantē nepieciešamo efektivitāti, lai ienāktu tirgū, un nav aizvietotājs iegūšanai savā vārdā.”
No šī viena apsvēruma nav iespējams secināt, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā sakarā ar kļūdaina juridiska
kritērija piemērošanu, jo šādu kļūdu var atklāt, vienīgi analizējot Komisijas secinājuma pamatojumus, kura pamatotība ir apstrīdēta
otrajā pamatā.
Tādēļ abas šī pamata daļas tiks izvērtētas kopā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir balstījusies uz četrām pamatojuma virknēm: pirmkārt, par to, ka fasādes nolīgumus neizmanto
lielās starptautiskās bankas, otrkārt, par to, ka
Morgan Stanley
nebija iespējas īstenot stratēģiju, kas balstīta uz iegūšanas un emisijas darbību integrāciju ar fasādes nolīguma palīdzību,
treškārt, par
Morgan Stanley
grūtībām atrast fasādes partneri un, ceturtkārt, par šāda veida iegūšanas sarežģītību un papildu izmaksām.
Šajā lietā pietiek izvērtēt Komisijas sniegto pamatojumu pamatotību saistībā ar
Morgan Stanley
grūtībām atrast fasādes partneri.
No apstrīdētajā lēmumā sniegtajiem, kā arī no prasītāju minētajiem fasādes līgumu piemēriem izriet, ka šādi nolīgumi būtībā
ir tikuši noslēgti ar faktiskajiem ieguvējiem, kas jau atradās iegūšanas tirgū, – ar finanšu iestādēm vai apstrādes sabiedrībām
– un tādēļ to sekas nebija ļaut ienākt jaunam konkurentam attiecīgajā tirgū, bet drīzāk jau tirgū esošo tirgus dalībnieku
konkurētspējas stāvokļa nostiprināšana.
Vienīgie piemēri par jauna konkurenta ienākšanu attiecīgajā tirgū ar fasādes līguma palīdzību attiecas uz apstrādes sabiedrībām,
kurām ir ciešas komerciālas saiknes ar
Visa
dalībnieku, kas pilda fasādes partnera funkciju. Tomēr ir jākonstatē, ka
Morgan Stanley
situācija, ņemot vērā tās finanšu iestādes statusu un tādēļ to, ka tā ir
Visa
dalībnieku konkurente tirgos, kas nav iegūšanas tirgi, nav salīdzināma ar apstrādes sabiedrību statusu, kuras neveic nekādas
bankas darbības.
Šajos apstākļos prasītāju apgalvotajai iespējai, ka
Morgan Stanley
, finanšu iestāde, kas neatrodas attiecīgajā tirgū, var atrast fasādes partneri starp lielajām bankām, kas, iespējams, varētu
pamest attiecīgo tirgu,
Visa
dalībniecēm, kas aktīvi nedarbojas attiecīgajā tirgū, vai ārzemju banku, kas ir
Visa
dalībniece, kas vēlas veikt banku darbību Apvienotajā Karalistē, ir būtībā teorētisks un spekulatīvs raksturs.
Tādēļ Komisija pamatoti konstatēja, ka
Morgan Stanley
būtu bijis grūti atrast fasādes partneri. Ir jāuzskata, ka šis konstatējums pats par sevi attaisno to, ka Komisija noraidīja
hipotēzi par
Morgan Stanley
ienākšanu attiecīgajā tirgū ar fasādes nolīguma starpniecību.
Pabeigtības labad ir jānorāda, ka Komisijas secinājuma pamatotību pastiprina pamatojumi, kas izriet no tā, ka iegūšana fasādes
vienošanās gadījumā būtu sarežģītāka un dārgāka nekā iegūšana
Visa
dalībnieces statusā.
Pirmām kārtām, saistībā ar lielāku sarežģītību, kas raksturīga iegūšanai saskaņā ar fasādes līgumu, ir jāņem vērā apstrīdētā
lēmuma 117. apsvērumā veiktais konstatējums, ka nolīgumi, kas noslēgti ar komersantiem fasādes līguma gadījumā, parasti ir
trīspusēji, jo tie ietver arī fasādes partneri. Ir jākonstatē, ka prasītājas, lai gan tās apstrīd faktiskā ieguvēja precīzo
pienākumu saturu šāda veida nolīguma gadījumā, nenoliedz attiecīgo nolīgumu trīspusējo raksturu.
Komisija apstrīdētā lēmuma 118. apsvērumā būtībā ir arī uzskatījusi, ka fasādes partnerim ir pienākumi attiecībā pret
Visa
un ka šādi pienākumi arī ir ierobežojumu avots faktiskajam ieguvējam.
Prasītājas apstrīd šo pienākumu apmēru, uzsverot, ka
Visa Europe
iekšējā reglamenta nodaļa, uz kuru balstās Komisija, nav piemērojama faktiskajiem ieguvējiem.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka prasītājas nav specifiski norādījušas precīzos noteikumus, kas nosaka attiecīgos pienākumus starp
fasādes partneri un faktisko ieguvēju, jo to replikas pielikumā sniegtā veidlapa šajā ziņā nav pietiekama.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka prasītājas neapstrīd, ka fasādes partnera funkcija ir kalpot par saskarni starp
Visa
un faktisko ieguvēju. No šīs saskarnes lomas var saprātīgi secināt, ka pastāv pienākumi, kas tiek uzlikti gan fasādes partnerim,
gan faktiskajam ieguvējam un kuri nepastāv gadījumā, ja
Visa
dalībnieks rīkojas neatkarīgi iegūšanas tirgū.
Līdz ar to Komisija varēja pamatoti secināt, ka iegūšana ar fasādes līguma palīdzību bija daudz sarežģītāka nekā iegūšana
Visa
dalībnieka statusā, bez vajadzības pārbaudīt to, vai vērtējums, saskaņā ar kuru fasādes līguma noslēgšana izraisītu “papildu
neefektivitāti” sakarā ar
Morgan Stanley
kā
MasterCard
sistēmas dalībnieces statusu, ir atbilstošs un pamatots.
Otrām kārtām, saistībā ar papildu izmaksām, kas rodas no iegūšanas ar fasādes nolīguma palīdzību, Komisija ir norādījusi uz
to, ka faktiskajam ieguvējam ne tikai ir jāatalgo savs fasādes partneris par tā iegūšanas portfeļa iegādāšanos, bet arī jāsedz
izmaksas.
Prasītājas apstrīd šo analīzi, jo
Visa
dalībniekam, kas tieši ienāk iegūšanas tirgū, arī rodas izdevumi, it īpaši saistībā ar klientu meklēšanu. Izmaksas, kurus
faktiskais ieguvējs samaksā savam fasādes partnerim, tādējādi esot atlīdzība it īpaši par klientu nosūtīšanu, ko veic fasādes
partneris.
Šie argumenti nevar atspēkot Komisijas analīzes pamatotību. Lai gan daļa no samaksātajām izmaksām var patiešām atbilst izdevumiem,
kas jebkurā gadījumā būtu jāsedz
Visa
dalībniekam, kas tieši darbojas iegūšanas tirgū, Komisija tomēr varēja pamatoti uzskatīt, ka fasādes partnerim veiktie maksājumi
ir arī atlīdzība par saskarnes pakalpojumiem un vismaz daļēji nav izmaksas, kas rodas
Visa
dalībniekam, kas tieši darbojas iegūšanas tirgū.
Līdz ar to, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Komisija uzsvēra, ka iegūšana ar fasādes līguma palīdzību ir sarežģītāka
un dārgāka nekā iegūšana kā
Visa
dalībniecei.
Tādējādi, kā tika uzsvērts šī sprieduma 84. punktā, ņemot vērā apstākļus, kādos norit konkurence attiecīgajā tirgū, ir jāizvērtē
šādu apsvērumu ietekme uz prasītāju izvirzīto hipotēzi par
Morgan Stanley
iespējamo ienākšanu minētajā tirgū ar fasādes līguma palīdzību.
Ir jāatgādina, ka Komisija ir konstatējusi divus labvēlīgus faktorus jaunienācēja piekļuvei tirgum, proti, iespēju īstenot
konkurenci saistībā ar citiem mainīgajiem, nevis cenu, tostarp pakalpojumu kvalitāti, un to, ka komersantiem ir vienkāršas
un ne dārgas ieguvēja nomaiņas procedūras.
Tomēr Komisija apstrīdētajā lēmumā arī konstatēja, ko šajā aspektā nav apstrīdējušas prasītājas, ka attiecīgajai tirgus struktūrai
ir raksturīga augsta koncentrācijas pakāpe. Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 166.–168. apsvēruma izriet, ka saskaņā ar Komisijas
rīcībā esošo informāciju diviem galvenajiem ieguvējiem 2003. gadā bija 61 % no iegūšanas tirgus un četriem lielākajiem ieguvējiem
bija 90 % no tirgus, atlikušajai tirgus daļai esot sadalītai starp četriem ieguvējiem. Apstrīdētā lēmuma 169. apsvērumā Komisija
arī norādīja tendenci uz šī tirgus konsolidāciju, atsaucoties uz faktu, ka vairāki vidēja lieluma ieguvēji bija cedējuši vai
deleģējuši savas iegūšanas darbības mazam skaitam finanšu iestāžu un apstrādes sabiedrību.
Tāpat apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka pēdējā ienākšana tirgū notika 1996. gadā un ka neviens no Komisijas aptaujātajiem
finanšu uzņēmumiem nav paredzējis tajā ienākt.
Tādēļ ir jākonstatē, ka iegūšanas tirgus struktūra, neskatoties uz faktoriem, kurus Komisija ir akceptējusi kā labvēlīgus
jaunienācēja ienākšanai, padara mazticamu
Morgan Stanley
ienākšanu attiecīgajā tirgū, izmantojot fasādes nolīgumu, kurš uzreiz to nostādītu nelabvēlīgā stāvoklī salīdzinājumā ar
tās galvenajiem konkurentiem, kuri jau ir minētajā tirgū.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Komisijas secinājums, ar kuru tiek noraidīta hipotēze par
Morgan Stanley
ienākšanu ar fasādes nolīguma palīdzību, ir pietiekami pamatots ar apsvērumiem par grūtībām atrast fasādes partneri un, pabeigtības
labad, ar apsvērumiem par fasādes nolīgumu sarežģītību un papildu izmaksām. Tādēļ Komisija pretēji prasītāju apgalvotajam
nav piemērojusi kļūdainu juridisku kritēriju.
Šajos apstākļos nav jāizvērtē pārējā kritika par Komisijas pamatojumiem saistībā ar to, ka lielas starptautiskas bankas neizmanto
fasādes nolīgumus un ka nav iespējams īstenot integrētu iegūšanas un emisijas stratēģiju. Līdz ar to nav nepieciešams atbildēt
uz prasītāju apgalvojumiem par to Komisijas argumentu nepieņemamību, kas izriet no apgalvotās
Morgan Stanley
vēlēšanās īstenot “on‑us” darījumu iegūšanas stratēģiju.
Tādēļ pirmais pamats ir jānoraida.
b)     Par trešo pamatu –
Morgan Stanley
klātbūtnes ietekmi uz konkurenci attiecīgajā tirgū
Šajā pamatā prasītājas pārmet Komisijai, ka, pirmkārt, tā ir piemērojusi ekonomiski un juridiski kļūdainu kritēriju, lai izvērtētu
apstrīdētās rīcības sekas uz konkurenci, otrkārt, tā esot par zemu novērtējusi attiecīgajā tirgū esošo konkurenci. Tās arī
kritizē Komisijas analīzi par sekām, kas būtu varējušas būt
Morgan Stanley
ienākšanai attiecīgajā tirgū.
Par pirmo pamata daļu par ekonomiski un juridiski kļūdaina kritērija piemērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot ekonomiski un juridiski kļūdainu kritēriju,
proti, “iespēju intensificēt konkurenci” attiecīgajā tirgū, tajā pašā laikā atzīstot minētās konkurences efektivitāti.
Tās atgādina, ka konkurence, kas ir norādīta EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā un 81. pantā, ir efektīva konkurence. Līdz
ar to konkurences līmeņa nodrošināšana virs efektīvā līmeņa nav Līguma mērķis un, uz šī pamata nosakot sodu par atteikumu
uzņemt
Morgan Stanley
, Komisija esot piemērojusi kļūdainu kritēriju.
Norādot uz kolektīvās ekspertīzes ziņojumu, prasītājas apgalvo, ka konkurence pēc būtības ir dinamisks process, kas var vienmēr
kļūt intensīvāks neatkarīgi no intensitātes pakāpes. Tādējādi Komisijas tēze liekot secināt, ka tirgū nekad nav iespējama
efektīva konkurence.
Saistībā ar Komisijas iebildumu rakstā pausto apgalvojumu, saskaņā ar kuru kavēšana ienākt tirgū vienmēr ir bijusi uzskatīta
par pret konkurenci vērstu, prasītājas vispirms uzsver, ka šis apgalvojums nav pamatots ne ar vienu norādi uz judikatūru.
Pēc tam tās norāda, ka šī analīze ir līdzvērtīga tam, ka prasītājām tiek pārmests, ka apstrīdētās rīcības mērķis ir bijis
ierobežot konkurenci, kaut gan apstrīdētais lēmums ir balstīts uz atteikuma uzņemt
Morgan Stanley
sekām. Visbeidzot, prasītājas norāda, ka šāda analīze ir pilnīgi pretēja judikatūrai, jo tā nozīmē, ka ierobežojums var pastāvēt
neatkarīgi no konkurences līmeņa attiecīgajā tirgū. Tā arī esot pretrunā noteiktiem Komisijas publicētiem dokumentiem, it
īpaši tās Pamatnostādnēm par [EKL] 81. panta 3. punkta piemērošanu (OV 2004, C 101, 97. lpp.). No šo pamatnostādņu 31. zemsvītras
piezīmes izrietot, ka Komisijas pašas nostāja ir tāda, ka EKL 81. panta mērķis ir konkurences aizsargāšana tirgū patērētāju
interesēs.
Prasītājas apstrīd iebildumu rakstā izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru jaunai konkurenta ienākšanai noteiktās attiecīgā
tirgus apakšnozarēs varētu būt ievērojamākas sekas, nekā varētu liecināt iegūšanas tirgus kopējais veidols. Šis arguments
patiešām bija pausts paziņojumā par iebildumiem, bet to Komisija nebija atkārtojusi apstrīdētajā lēmumā pēc tam, kad prasītājas
to noraidīja.
Komisija noraida prasītāju argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas apgalvojumu par kļūdu tiesību piemērošanā būtībā pamato, pirmkārt, ar to, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumā
ir atzinusi, ka konkurence attiecīgajā tirgū nav “neefektīva”, un, otrkārt, ar apstrīdētā lēmuma 187. un 200. apsvērumā sniegto
apgalvojumu par “konkurences intensificēšanās” iespēju attiecīgajā tirgū. Saistībā ar prasītāju atsaukšanos uz kolektīvo ekspertīzes
atzinumu ir jānorāda, ka tas tiks ņemts vērā tikai tādā apmērā, kā norādīts šī sprieduma 53. punktā.
Lai pārbaudītu šo argumentu pamatotību, ir jāņem vērā visi argumenti, kas apstrīdētajā lēmumā veltīti analīzei par apstrīdētās
rīcības konkurenci ierobežojošajām sekām EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.
No tā izriet, ka Komisija ir balstījusies uz vairākiem faktoriem, kas attiecas, pirmkārt, uz faktiskās konkurences līmeni
attiecīgajā tirgū un, otrkārt, uz potenciālo konkurenci. Saistībā ar pirmo aspektu, kā ticis norādīts šī sprieduma 108. un
109. punktā, Komisija ir uzskatījusi, ka attiecīgā tirgus struktūrai ir raksturīgs augsts koncentrācijas līmenis un tendence
uz konsolidēšanos. Saistībā ar potenciālo konkurenci Komisija apstrīdētā lēmuma 169.–174. apsvērumā būtībā ir uzskatījusi,
ka tā attiecas vienīgi uz lielajām bankām vai lielajām starptautiskajām apstrādes sabiedrībām, kas ir spējīgas sasniegt nepieciešamo
lielumu, lai konkurētu ar esošajiem ieguvējiem. Tā ir norādījusi, ka
Morgan Stanley
bija vienīgā potenciālā ienācēja, kas paudusi nodomu ienākt minētajā tirgū.
Ir jākonstatē, ka šī analīze nav juridiski kļūdaina, kā to apgalvo prasītājas.
Pirmkārt, saskaņā ar šī sprieduma 68. punktā minēto judikatūru konkurences apstākļu pārbaude balstās ne tikai uz pastāvošo
konkurenci, kas pastāv starp attiecīgajā tirgū jau esošajiem uzņēmumiem, bet arī uz potenciālo konkurenci.
Otrkārt, no Tiesas judikatūras arī izriet, ka EKL 81. pants, kā arī pārējie Līgumā iekļautie konkurences noteikumi ir paredzēti
ne vien, lai aizsargātu konkurentu vai patērētāju tiešās intereses, bet arī, lai aizsargātu tirgus struktūru un līdz ar to
konkurenci kā tādu (Tiesas 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08
T‑Mobile Netherlands
u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 38. punkts, un 2009. gada 6. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P
un C‑519/06 P
GlaxoSmithKline Services
u.c./Komisija, Krājums, I‑9291. lpp., 63. punkts).
Līdz ar to Komisija, pamatojot savu vērtējumu par apstrīdētās rīcības konkurenci ierobežojošajām sekām attiecībā uz
Morgan Stanley
pārstāvēto potenciālo konkurenci un uz attiecīgā tirgus struktūru, ir veikusi pareizu EKL 81. panta 1. punkta interpretāciju
un tādēļ nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ko apgalvo prasītājas.
Turklāt saistībā tieši ar apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumu, kā jau ticis uzsvērts šī sprieduma 60.–62. punktā, tas ir vienīgi
Komisijas atzinums, atbildot uz prasītāju argumentiem, kas iesniegti administratīvās procedūras laikā, par konkurences līmeņa
pastāvēšanu starp tirgus dalībniekiem attiecīgajā tirgū.
Tomēr šāds atzinums nenozīmē, ka apstrīdētajai rīcībai nevarēja būt konkurenci ierobežojušas sekas, kuras konstatējusi Komisija.
Pirmkārt, piekrist prasītāju argumentācijai nozīmētu padarīt analīzi par apstrīdētās rīcības seku uz potenciālo konkurenci
atkarīgu no attiecīgajā tirgū pastāvošās konkurences līmeņa izvērtēšanas. Ir jākonstatē, ka šāda doma būtu pretrunā šī sprieduma
68. punktā minētajai judikatūrai, kurā prasīts, lai konkurences apstākļi noteiktajā tirgū tiktu pārbaudīti ne tikai saistībā
ar faktisko konkurenci starp jau attiecīgajā tirgū esošajiem uzņēmumiem, bet arī saistībā ar potenciālo konkurenci.
Otrkārt, ņemot vērā attiecīgā tirgus pazīmes, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka jauna tirgus dalībnieka ienākšana būtu
ļāvusi paaugstināt tirgū, kuram raksturīgs augsts koncentrācijas līmenis, esošās konkurences līmeni. Līdz ar to frāzes “iespēja
paaugstināt konkurences intensitāti” izmantošana 187. un 200. apsvērumā nav kļūdaina, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas.
Tādēļ pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par pamata otro daļu – ka ir izdarīta kļūdaina analīze par attiecīgajā tirgū pastāvošās konkurences līmeni
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka Komisija ir acīmredzami par zemu novērtējusi iegūšanas tirgū faktiski pastāvošās konkurences intensitāti.
Atzīstot, ka tās piekrīt lielākajai daļai pierādījumu, ko Komisija ir ņēmusi vērā, prasītājas pārmet Komisijai, ka tā tos
ir nepienācīgi izvērtējusi un no tiem ir izdarījusi nesaskanīgus secinājumus. Šo elementu pareizas analīzes rezultātā Komisijai
būtu bijis jāsecina, ka iegūšanas tirgū pastāv intensīva konkurence.
Pirmām kārtām, Komisija esot nepamatoti koncentrējusies uz attiecīgā tirgus dalībnieku skaitu un šī tirgus tendenci uz konsolidēšanos,
jo šīs norādes pašas par sevi neesot noteicošas konkurences līmeņa noteikšanai tirgū. Prasītājas uzskata, ka Komisijai drīzāk
bija jāpamato analīze ar tādiem konkurences indikatoriem kā iespēja ienākt tirgū, izmaiņas tirgus daļās, izmaiņas izmaksās,
kuras komersanti maksā savai bankai ieguvējai, konkurence, kas netiek veikta uz cenu pamata, un komersantu veiktā ieguvēju
maiņa.
Otrām kārtām, tās pārmet Komisijai, ka tā nav izdarījusi visus secinājumus no pierādījumiem, kurus tās bija iesniegušas.
Pirmkārt, kā piemēru prasītājas izvirza to, ka Komisija uzskatīja faktisko ieguvēju ienākšanu tirgū par tādu, kas izraisījusi
lielāku konsolidēšanos tirgū, jo tie vienīgi esot iestājušies sava fasādes partnera vietā, pilnībā atzīstot, ka šie jaunie
tirgus dalībnieki varēja uzlabot iegūšanas pakalpojumus un samazināt savas izmaksas. Šajā ziņā prasītājas uzsver, ka no paša
apstrīdētā lēmuma izriet, ka noteikti faktiskie ieguvēji ir saistīti ar bankām, kas neveic emisiju darbības, vai ar ārvalstu
bankām.
Otrkārt, Komisija, atzīstot, ka noteiktas ārvalstu bankas ir ienākušas Apvienotās Karalistes iegūšanas tirgū, esot nepamatoti
noraidījusi šo fenomenu kā “nišu”, kaut gan no Komisijas rīcībā esošajiem pierādījumiem izrietot, ka pārrobežu ieguvēju daļa
no kopējā apgrozījuma pieauga par 50 % laikposmā no 2002. gada līdz 2004. gadam. Turklāt tās pārmet Komisijai, ka tā būtībā
ir vienīgi analizējusi pārrobežu ieguvēju faktisko konkurenci, tādējādi neņemot vērā to pārstāvēto potenciālo konkurenci.
Treškārt, prasītājas norāda, ka Komisija ir atzinusi, ka attiecīgajam tirgum ir raksturīgas vienkāršas un ne dārgas procedūras
ieguvēja nomaiņai, un apgalvo, ka Komisijai būtu bijis no tā jāizdara secinājums, ka maiņas vieglums radīja intensīvu konkurenci
starp sabiedrībām, kas jau atrodas tirgū.
Trešām kārtām, prasītājas pārmet Komisijai, ka tā ir nepamatoti balstījusies uz pēdējo gadījumu, kad banka ienāca attiecīgajā
tirgū 1996. gadā, nenoskaidrojot konkurences stāvokli šajā laikā. Tomēr no kolektīvā ekspertīzes ziņojuma izrietot, ka konkurence
tajā laikā nebija tik efektīva; līdz ar to šai pieredzei neesot nozīmes.
Komisija apstrīd prasītāju izvirzīto argumentu pamatotību un lūdz tos noraidīt.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Būtībā prasītājas uzskata, ka Komisija ir par zemu novērtējusi attiecīgajā tirgū pastāvošās konkurences gan faktisko, gan
potenciālo līmeni. Tās arī uzskata par nepamatotu to, ka Komisija ir ņēmusi vērā 1996. gadā notikušās pēdējās ienākšanas attiecīgajā
tirgū sekas uz konkurenci.
Pirmkārt, saistībā ar faktisko konkurenci attiecīgajā tirgū ir jāuzsver, ka Komisija varēja pamatoti pamatot savu analīzi
ar šajā tirgū esošo tirgus dalībnieku skaitu un tā tendenci uz konsolidēšanos, šādiem elementiem, kas ir saistīti ar attiecīgā
tirgus struktūru, saskaņā ar šī sprieduma 126. punktā minēto judikatūru esot īpaši atbilstošiem.
Saistībā, konkrētāk, ar sekām uz konkurenci, kuras varēja būt tam, ka attiecīgajā tirgū ir vairāki faktiskie ieguvēji, Komisija
apstrīdētā lēmuma 115. apsvērumā konstatēja, ka lielākajā daļā gadījumu faktiskais ieguvējs iestājās iegūšanas tirgū aktīvas
bankas vietā. Komisija apstrīdētā lēmuma 169. apsvērumā būtībā arī norādīja, ka lielās bankas un apstrādes sabiedrības, kas
darbojas kā ieguvēji, veicināja tirgus konsolidēšanu, jo tām bija tendence pārņemt mazāku ieguvēju darbības, kuri vēlējās
pamest tirgu.
Ir jākonstatē, ka šī analīze nav acīmredzami kļūdaina un ka prasītāju šajā ziņā paustā kritika nav pārliecinoša. Tādējādi
apstāklis, ka attiecīgie faktiskie ieguvēji var veicināt iegūšanas pakalpojumu uzlabošanos un to izmaksu samazināšanos, nav
pretrunā Komisijas pieejai, kas ir balstīta uz attiecīgā tirgus struktūru.
Saistībā ar piemēriem, kurus sniegušas prasītājas par faktiskajiem ieguvējiem, kuri esot saistīti ar bankām, kas neveic emisijas
darbības, vai ārvalstu bankām, ir jānorāda, ka šie nolīgumi nav izraisījuši jauna tirgus dalībnieka ienākšanu attiecīgajā
tirgū, bet gan nostiprinājuši jau minētajā tirgū esošo tirgus dalībnieku stāvokli.
Saistībā ar to, ka Komisija ir atzinusi, ka komersantiem ir vienkāršas un ne dārgas ieguvēja nomaiņas procedūras, pietiek
atgādināt, kā tika uzsvērts šī sprieduma 129.–131. punktā, ka Komisija varēja pamatoti atzīt, ka attiecīgajā tirgū starp tirgus
dalībniekiem pastāv konkurence, secinot, ka potenciāla konkurenta izslēgšanai bija konkurenci ierobežojušas sekas EKL 81. panta
1. punkta nozīmē.
Otrkārt, saistībā ar potenciālo konkurenci attiecīgajā tirgū ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 169.–147. apsvērumā Komisija
no attiecīgajā tirgū novērotās augstās koncentrācijas un konsolidācijas pakāpes izdarīja secinājumu, ka potenciālo konkurenci
varēja radīt vienīgi lielās bankas vai lielās starptautiskās apstrādes sabiedrības, kas var sasniegt tādu lielumu, lai kļūtu
par esošo ieguvēju konkurentiem. Komisija it īpaši ņēma vērā, ka, lai veiktu iegūšanas darbības un būtu rentabli, uzņēmumiem
ir jāspēj strādāt ar ievērojamiem apjomiem un jāīsteno apjomradīti ietaupījumi. Šajā ziņā tā uzsver, ka darījumu iegūšanas
jomā ir būtiski, lai apgrozījums iegūto darījumu izteiksmē būtu augsts, jo ieguvēju galvenie ienākumi, proti, izmaksas, kas
jāsedz komersantiem, tiek aprēķinātas procentos no veikto darījumu vērtības.
Pamatojoties uz sarakstu, kuru prasītājas iesniegušas administratīvās procedūras laikā, Komisija ir uzskatījusi, ka papildus
Morgan Stanley
deviņas finanšu iestādes, kas dibinātas Apvienotajā Karalistē, varēja tikt uzskatītas par potenciāliem konkurentiem. Šo Komisijas
apsvērumu prasītājas nav tieši apstrīdējušas.
Prasītāju kritika attiecas uz to, ka netika ņemta vērā potenciālā konkurence no pārrobežu ieguvējiem. Šajā ziņā ir jāuzsver,
ka, neskatoties uz pārrobežu ieguvēju daļas pieaugumu laika posmā no 2002. līdz 2004. gadam, uz ko norāda prasītājas, no apstrīdētā
lēmuma 65.–68. apsvēruma, kuru patiesums nav apstrīdēts, izriet, ka 2004. gadā galveno pārrobežu ieguvēju piesaistītie komersanti
bija vienīgi 0,3 % no visiem piesaistītajiem komersantiem. Ņemot vērā šo rādītāju, Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka konkurences
nosacījumi starp dažādu valstu iegūšanas tirgiem Eiropā nebija pietiekami homogēni, lai pārrobežu iegūšana varētu izdarīt
konkurences spiedienu uz attiecīgā tirgus dalībniekiem, un ka tādēļ potenciālās konkurences izvērtēšana ir jāveic saistībā
ar Apvienotajā Karalistē nodibinātiem tirgus dalībniekiem.
Treškārt, par kritiku par to, ka Komisija ir ņēmusi vērā bankas pēdējo ienākšanu konkrētajā tirgū 1996. gadā, pietiek uzsvērt,
ka Komisijas pieeja – analizēt pēdējās ienākšanas attiecīgajā tirgū sekas – nav pamatota ar kļūdainu argumentāciju.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 181. apsvēruma izriet, ka šī ienākšana notika cenu samazināšanās apstākļos, kuru paātrināja šīs
bankas esamība minētajā tirgū. Tādēļ pastāv nenoliedzama līdzība ar tirgus situāciju attiecīgajā laikā, kurā arī notika no
komersantiem iekasēto cenu samazināšanās. Līdz ar to šāds piemērs tādējādi ataino, ka tas, ka references tirgū krīt cenas
sakarā ar konkurenci starp tirgū esošajiem uzņēmumiem, nekādā veidā nesamazina sekas, kas varētu būt bijušas, ja šajā tirgū
būtu bijis jauns dalībnieks. Ņemot vērā lietas apstākļus, šis fakts tādēļ bija īpaši atbilstīgs.
Tādēļ pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par pamata trešo daļu – nepietiekamu un kļūdainu atteikuma uzņemt
Morgan Stanley
seku uz konkurenci analīzi
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu veikt salīdzinošu izvērtējumu starp, pirmkārt, konkurences situāciju
attiecīgajā tirgū
Morgan Stanley
neesamības gadījumā un, otrkārt, to situāciju, kāda būtu bijusi, jā tā būtu uzņemta par
Visa
dalībnieci pirms 2006. gada septembra.
Ar pirmo iebildumu prasītājas pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepiemērojot kritērijus, kas
izriet no iepriekš 67. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
European Night Services
u.c./Komisija,
Morgan Stanley
ienākšanas iespējām, jo Komisijai esot pieticis ar
Morgan Stanley
apgalvoto nodomu ienākt Apvienotās Karalistes iegūšanas tirgū.
Prasītājas analīzi, ko Komisija veikusi par
Morgan Stanley
iespējām ienākt Apvienotās Karalistes, pretnostata analīzei, kas veikta apstrīdētajā lēmumā saistībā ar
Discover
sistēmas potenciālo ienākšanu maksājumu karšu sistēmu Eiropas tirgū, saistībā ar kuru Komisija esot norādījusi uz tādu elementu
neesamību kā oficiālais paziņojums par īstenošanu, kurš varētu pierādīt, ka tiek īstenota ienākšanas stratēģija. Prasītājas
tajā saskata kritēriju stingru piemērošanu, kuri izriet no Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. aprīļa sprieduma lietā T‑114/02
BaByliss
/Komisija (
Recueil
, II‑1279. lpp.) un kuri minēti apstrīdētajā lēmumā. Prasītājas arī pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā šos pašus kritērijus,
izvērtējot, vai
Morgan Stanley
bija potenciāla ienācēja Apvienotās Karalistes ienākšanas tirgū.
Komisijas analīzes teorētiskais raksturs arī neesot saderīgs ar Pamatnostādnēm vertikālo ierobežojumu jomā (OV 2000, C 291,
1. lpp.).
Ar otro iebildumu prasītājas pārmet Komisijai, ka tā ir izdarījusi pieņēmumu, ka
Morgan Stanley
, kļuvusi par
Visa
dalībnieci, būtu ienākusi iegūšanas tirgū, vienīgi balstoties uz
Morgan Stanley
apgalvotā “pastāvīgā nodoma”, par kuru nav nekādu objektīvu pierādījumu. Prasītājas uzskata, ka
Morgan Stanley
nelūdza iestāties
Visa
, lai īstenotu konkrētu stratēģiju, kā to apgalvo Komisija, bet ka
Morgan Stanley
vienīgi interesēja iespēja izdot
Visa
kartes. Šajā ziņā tās apstrīd Komisijas veikto
Morgan Stanley
sūdzības interpretāciju.
Prasītājas norāda, ka
Morgan Stanley
apgalvotais nodoms ienākt iegūšanas tirgū tika pausts pēc sūdzības un parādījās iekšējā dokumentā, Eiropas komersantu piesaistīšanas
stratēģiskajā plānā, kurš datēts ar 2002. gada jūniju, un ka šim dokumentam nav pierādījuma spēka. Tās arī apgalvo, ka otrs
dokuments, uz kuru pamatojas Komisija un kas ir
Morgan Stanley
īstenošanas programma, ir otrās faktu izklāsta vēstules 57. pielikuma elements un šī sprieduma 42. un 44. punktā izklāstīto
iemeslu dēļ ir jāatzīst par nepieņemamu. Katrā ziņā tam nav pierādījuma spēka. Prasītājas arī uzskata, ka Komisija nepamatoti
neņēma vērā, ka
Morgan Stanley
pēc pievienošanās
Visa
nemēģināja ienākt iegūšanas tirgū, bet koncentrējās vienīgi uz
Visa
karšu izdošanu, kas, pēc prasītāju domām, ir tās patiesais mērķis.
Ar trešo iebildumu prasītājas pārmet Komisijai, ka tā pati nav padziļināti izvērtējusi
Morgan Stanley
ienākšanas iespējamās sekas uz attiecīgajā tirgū pastāvošo konkurenci. Komisijas secinājumi par labvēlīgajām sekām, kādas
Morgan Stanley
ienākšanai būtu bijušas uz konkurenci, neesot nekas vairāk kā nepamatoti pieņēmumi.
Tās tostarp norāda, ka
Morgan Stanley
neesot bijusi spējīga, ņemot vērā tirgus īpašības, sniegt pievienoto vērtību šajā tirgū jau piedāvāto pakalpojumu kvalitātei
un cenām. Tās arī apstrīd dažādos pierādījumus, kurus Komisija ir izvirzījusi, lai raksturotu
Morgan Stanley
par “efektīvu, nozīmīgu un pieredzējušu ieguvēju”. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka tas tā būtu, tas nekādā veidā nediferencētu
jau attiecīgajā tirgū esošos ieguvējus. Neviens no Komisijas izvirzītajiem elementiem nepierāda
Morgan Stanley
pārākumu pār jau esošajiem ieguvējiem.
Komisija lūdz noraidīt šos iebildumus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saistībā ar prasītāju pirmo iebildumu, ka Komisija esot piemērojusi kļūdainu juridisku kritēriju, lai izvērtētu
Morgan Stanley
iespējas ienākt attiecīgajā tirgū, ir jānorāda, ka tas būtībā ir ekvivalents apgalvojumam, ka Komisija nav pierādījusi, ka
Morgan Stanley
ir potenciāls konkurents.
Ir jānorāda, ka prasītāju kritika būtībā ir pamatota ar to, ka Komisijai esot pieticis ar
Morgan Stanley
pausto nodomu ienākt attiecīgajā tirgū.
Prasītājas arī norāda uz “potenciālo piegādātāju” definīciju, kuru Komisija sniegusi pamatnostādnēs par vertikālajiem ierobežojumiem.
Tās atgādina, ka no šīm pamatnostādnēm izriet, ka ienākšanas tirgū iespēja nav pietiekama, jo tā ir vienīgi teorētiska, un
ka šādai ienākšanai ir jānotiek gada laikā.
Pirmām kārtām, ir jānorāda, ka
Morgan Stanley
nodoms ienākt attiecīgajā tirgū nav vienīgais elements, uz kuru pamatojas Komisija, lai secinātu, ka
Morgan Stanley
ir potenciāls konkurents. No apstrīdētā lēmuma, un it īpaši no tā 190.–198. apsvēruma, izriet, ka Komisija ir nonākusi pie
šī secinājuma, būtībā pamatojoties uz divām virknēm pamatojumu, kas, protams, attiecas uz
Morgan Stanley
nodomu ienākt attiecīgajā tirgū, bet arī tās spēju to paveikt. Saistībā ar otro aspektu Komisija konstatēja, ka
Morgan Stanley
bija ilga pieredze komersantu piesaistīšanas jomā. Komisija arī ir norādījusi uz
Morgan Stanley
pieredzi, ko tā ieguvusi kā
MasterCard
sistēmas dalībniece, par četrpusējā tīkla procesuālajiem noteikumiem. Uz šī pamata Komisija 198. apsvērumā secināja:
“Iegūšanas tirgu koncentrācijas kontekstā [..]
Morgan Stanley
ir viena no nedaudzajām lielajām starptautiskajām bankām, kas var tikt uzskatītas par potenciāliem Eiropas mēroga ieguvējiem.
Tā ir paudusi savu nodomu ienākt iegūšanas tirgos Apvienotajā Karalistē un vairākās EEZ dalībvalstīs, kā arī savu interesi
pārrobežu iegūšanā – jomā, kas tai arī ir liegta bez
Visa
licences.”
Otrām kārtām, saistībā ar juridiskajiem kritērijiem, kas jāpiemēro, lai pārbaudītu, vai
Morgan Stanley
ir potenciāls konkurents attiecīgajā tirgū, no šī sprieduma 68. un 69. punktā minētās judikatūras izriet, ka Komisijai jāpārbauda,
vai, nepiemērojot Noteikumu saistībā ar
Morgan Stanley
, tai būtu bijušas faktiskas un konkrētas iespējas ienākt Apvienotās Karalistes iegūšanas tirgū un konkurēt ar tajā nodibinātajiem
uzņēmumiem.
No judikatūras arī izriet, ka šāda pierādīšanu nevar pamatot ar vienkāršu hipotēzi, bet tai ir jābūt pamatotai ar faktiem
vai konkrētā tirgus struktūru analīzi (šajā ziņā skat. spriedumu apvienotajās lietās
European Night Services
u.c./Komisija, minēts iepriekš 67. punktā, 142.–145. punkts). Tādēļ uzņēmumu nevar kvalificēt par potenciālu konkurentu,
ja tā ienākšana tirgū neatbilst rentablai ekonomiskai stratēģijai (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas
2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā T‑177/04
easyJet
/Komisija, Krājums, II‑1931. lpp., 123.–125. punkts).
No tā obligāti izriet, ka, lai gan uzņēmuma nodomam ienākt tirgū var būt nozīme, lai noteiktu, vai to var uzskatīt par potenciālu
konkurentu šajā tirgū, tomēr būtiskais faktors, ar kuru ir jāpamato šī kvalifikācija, ir tas, vai tam ir spēja ienākt šajā
tirgū.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka potenciāls konkurences ierobežojums, kas var būt uzņēmuma vienkārša pastāvēšana ārpus tirgus,
nevar būt atkarīgs no tā, vai tiek pierādīts, ka šim uzņēmumam ir nodoms drīzumā ienākt šajā tirgū. Pats šī uzņēmuma pastāvēšanas
fakts var izraisīt konkurences spiedienu uz uzņēmumiem, kas pašreiz darbojas šajā tirgū, kur šo spiedienu veido iespēja, ka
tirgus pievilcības attīstības gadījumā tajā ienāks jauns konkurents.
Saistībā ar to, vai ir jāņem vērā kritēriji, kurus Komisija ir izstrādājusi savās pamatnostādnēs par vertikālajiem ierobežojumiem,
ir jāuzsver, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, prasītāju veiktā atsauce uz “potenciālā piegādātāja” definīciju minētajās pamatnostādnēs
nav atbilstīga. Drīzāk ir jāatsaucas uz “potenciālā konkurenta” definīciju, kas beigu beigās būtībā ir ekvivalenta un kura
ir ietverta Pamatnostādnēs par [EKL] 81. panta piemērojamību horizontālās sadarbības nolīgumiem (OV 2001, C 3, 2. lpp.; turpmāk
tekstā – “pamatnostādnes par sadarbības nolīgumiem”).
Pamatnostādņu par sadarbības nolīgumiem 9. zemsvītras piezīmē ir norādīts, ka “uzņēmumu uzskata par potenciālu konkurentu,
ja ir pierādījumi, ka bez nolīguma šis uzņēmums varētu uzņemties un, domājams, uzņemtos nepieciešamos papildu ieguldījumus
vai nepieciešamās pārorientēšanas izmaksas, lai varētu iekļūt konkrētajā tirgū, reaģējot uz nelielu un pastāvīgu relatīvo
cenu paaugstināšanos”. Turklāt “šis novērtējums jābalsta uz reālu pamatojumu, vienīgi teorētiska iespēja iekļūt tirgū nav
pietiekama”. Ir arī minēts, ka “iekļūšanai tirgū jānotiek pietiekami ātri, lai potenciālās iekļūšanas draudi būtu tirgus dalībnieka
izturēšanās ierobežojums”, un ka “parasti tas nozīmē, ka iekļūšanai jānotiek īsā laikā”. Šajā ziņā Komisija norāda uz viena
gada termiņu, uzsverot, ka “tomēr atsevišķos gadījumos var ņemt vērā ilgākus laika periodus” un ka “laika periodu, kas nepieciešams
uzņēmumiem, kuri jau darbojas tirgū, lai koriģētu savas jaudas, var izmantot par kritēriju šī perioda noteikšanai”.
Tomēr ir jākonstatē, ka šajā definīcijā, tos izskaidrojot, ir pārņemti kritēriji, kas izriet no šī sprieduma 166. un 167. punktā
minētās judikatūras. Līdz ar to tiktāl, ciktāl šī definīcija nav pretrunā atbilstošajai judikatūrai, to var ņemt vērā, lai
pārbaudītu, vai Komisija ir pamatoti kvalificējusi
Morgan Stanley
kā potenciālu konkurentu.
Trešām kārtām, saistībā ar šo kritēriju piemērošanu šajā lietā ir svarīgi uzsvērt, ka prasītājas, gluži kā tās ir tieši atzinušas
tiesas sēdē, neapstrīd Komisijas veiktos vērtējumus par
Morgan Stanley
spēju ienākt attiecīgajā tirgū.
Tādējādi prasītāju kritika, kas būtībā ir pamatota ar
Morgan Stanley
nodoma ienākt attiecīgajā tirgū iespējamo neesamību, ir galvenokārt vērsta pret vērtējumiem, kas šī sprieduma 166.–169. punktā
minēto iemeslu dēļ nevar būt būtisks elements, lai pārbaudītu, vai
Morgan Stanley
kvalificēšana par potenciālu konkurentu ir pamatota.
Katrā ziņā Komisijai nevar pārmest, ka tā ir ņēmusi vērā
Morgan Stanley
ienākšanas attiecīgajā tirgū iespējamību, ja apstrīdētā rīcība nebūtu notikusi.
Tādējādi, pirmkārt, prasītāju paustā kritika, kas pamatota ar to, ka
Morgan Stanley
nav veikusi nevienu konkrētu pasākumu, lai ienāktu tirgū, nav pamatota, ņemot vērā šīs lietas apstākļus.
No vienas puses, tā kā
Visa
dalībnieces statuss bija priekšnoteikums iekļūšanai iegūšanas tirgū, nekādus secinājumus nevar izdarīt no tā, ka
Morgan Stanley
neīstenoja tādu pasākumu kā ienākšanas stratēģijas īstenošana pirms tās pievienošanās
Visa
2006. gada 22. septembrī. Šajā ziņā un nepastāvot nepieciešamībai pārbaudīt, vai Komisija nav ņēmusi vērā kritērijus, kas
izmantoti iepriekš 155. punktā minētajā spriedumā lietā
BaByliss
/Komisija, uz kuru norāda prasītājas, pietiek atzīmēt, ka šīs lietas apstākļi atšķiras no lietas, kurā tika pieņemts minētais
spriedums.
No otras puses, saistībā ar to, ka
Morgan Stanley
nav veikusi nekādas darbības, lai ienāktu iegūšanas tirgū pēc pievienošanās, ir jāatgādina, ka tai tika atļauts pievienoties
vairāk nekā sešus gadus pēc šajā ziņā iesniegtā lūguma. Līdz ar to no tā nevar izdarīt nekādu secinājumu par to, kāds varētu
būt bijis
Morgan Stanley
nodoms vai kā tā būtu varējusi rīkoties, ja tā būtu saņēmusi
Visa
dalībnieces statusu agrākā datumā.
Otrkārt, kaut gan ir taisnība, ka
Morgan Stanley
nav tieši norādījusi uz iegūšanas tirgu savā sūdzībā, kas adresēta Komisijai 2000. gada 12. aprīlī, vismaz divos
Morgan Stanley
dokumentos ir norāde uz attiecīgo tirgu.
No vienas puses, ir ticis tieši uzsvērts, ka
Morgan Stanley
savā prasībā, kas iesniegta
High Court of Justice
2000. gada 27. septembrī, norādīja, ka Noteikuma piemērošanas sekas bija tādas, ka tai tika liegts ienākt iegūšanas tirgū
Apvienotajā Karalistē.
No otras puses,
Morgan Stanley
izstrādāja stratēģisko plānu komersantu piesaistīšanai, kurš pieņemts 2002. gada jūnijā. Protams, tas prasītājām tika iesniegts
vienīgi nekonfidenciālajā versijā, kurā ir svītrotas daudzas daļas. Tomēr no šī dokumenta, kas tika nosūtīts prasītājām, izriet
dažādi elementi, kas saistīti ar analīzi par iegūšanas tirgu Apvienotajā Karalistē un citās EEZ dalībvalstīs. Tāpat tas sniedz
priekšstatu par to, kāda varēja būt
Morgan Stanley
ienākšanas stratēģija.
Saistībā ar pierādījuma spēku, kas jāpiešķir šiem diviem dokumentiem, ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās prevalē brīvas
pierādījumu iesniegšanas princips un vienīgais atbilstīgais kritērijs iesniegto pierādījumu izvērtēšanai ir to ticamība (Pirmās
instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 84. punkts). Lai novērtētu dokumenta pierādījuma vērtību, vispirms jāpārbauda tajā ietvertās
informācijas ticamība. Tādēļ it īpaši jāņem vērā dokumenta izcelsme, tā izstrādes apstākļi, adresāts un jāpārliecinās, vai
pēc satura tas šķiet saprātīgs un uzticams (Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, minēts iepriekš 56. punktā, 1838. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP,
T‑54/02 OP un T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP
Dresdner Bank
u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 121. punkts).
Patiešām šo abu dokumentu avots ir
Morgan Stanley
, tie tika pieņemti administratīvās procedūras laikā un šādi faktori ietekmē to pierādījuma spēku.
Tomēr, kā ticis uzsvērts šī sprieduma 177. punktā un ņemot vērā šīs lietas apstākļus, tā kā
Visa
dalībnieces statuss bija priekšnoteikums ienākšanai iegūšanas tirgū, Komisija nevarēja pamatoties uz pierādījumiem, kam ir
lielāks pierādījuma spēks, tādiem kā ienākšanas stratēģijas īstenošana.
Turklāt šo pierādījumu pastiprina Komisijas izvirzīts apstāklis par
Morgan Stanley
pieredzi komersantu piesaistīšanā citos tirgos.
Tādēļ
Morgan Stanley
ienākšanas iespējai attiecīgajā tirgū nebija vienīgi teorētisks raksturs, bet, tieši pretēji, tā bija ticama hipotēze. Tādēļ
Komisija no
Morgan Stanley
paziņojumiem varēja pamatoti secināt nodomu ienākt attiecīgajā tirgū.
Tiktāl, ciktāl no iepriekš minētā izriet, ka, pirmkārt, Komisijas vērtējumi par
Morgan Stanley
spēju ienākt attiecīgajā tirgū nav apstrīdēti un, otrkārt, hipotēze, ka
Morgan Stanley
varētu ienākt attiecīgajā tirgū, nav vienīgi teorētiska, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
kvalificējot
Morgan Stanley
par potenciālu konkurentu. Tādēļ pirmais iebildums ir jānoraida.
Šo secinājumu nevājina apstāklis, ka Komisija nebija iesniegusi aplēsi par termiņu, kurā
Morgan Stanley
būtu bijis jāienāk attiecīgajā tirgū, acīmredzamā pretrunā definīcijai, kas izklāstīta pamatnostādnēs par sadarbības nolīgumiem
un kurā minēts viena gada termiņš.
No šīs definīcijas, kas izklāstīta šī sprieduma 171. punktā, izlasīšanas izriet, ka būtiskais elements ir nepieciešamība,
lai potenciālā ienākšana notiktu pietiekami ātri, radot spiedienu uz tirgus dalībniekiem, bet viena gada termiņš ir vienīgi
piemērs.
Tomēr Komisija apstrīdētā lēmuma 186. apsvērumā norādīja, kas pastāv “labvēlīgi faktori jaunienācēja ienākšanai”, kuru starpā
ir tas, ka komersantiem ir vienkāršas un ne dārgas ieguvēja nomaiņas procedūras. Ir jākonstatē, ka šis elements, kuru nav
apstrīdējušas prasītājas, kas to izvirza savas argumentācijas pamatošanai, saistībā ar Komisijas apstrīdētā lēmuma 193.–198. apsvērumā
konstatētajiem elementiem, kas pierāda
Morgan Stanley
spēju ienākt attiecīgajā tirgū un kuru starpā ir tās ilgā pieredze komersantu piesaistīšanā, var pierādīt, ka
Morgan Stanley
ienākšana būtu varējusi notikt pietiekami ātri potenciālā konkurenta definīcijas, kuru Komisija sniegusi pamatnostādnēs par
sadarbības nolīgumiem, nozīmē. Līdz ar to Komisijas analīze ir saderīga ne tikai ar judikatūru, kas minēta šī sprieduma 166. un
167. punktā, bet arī ar pašas kritērijiem, kas izklāstīti Pamatnostādnēs par sadarbības nolīgumiem.
Prasītāju otrais iebildums, saskaņā ar kuru Komisija nepamatoti uzskatīja, ka
Morgan Stanley
būtu ienākusi attiecīgajā tirgū, ir jānoraida to iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 175.–186. punktā, nepastāvot nepieciešamībai
izvērtēt, vai
Morgan Stanley
īstenošanas programma, kas izklāstīta otrās faktu izklāsta vēstules 57. pielikumā, ir pieņemams pierādījums.
Prasītāju trešais iebildums, kas izriet no tā, ka Komisija neesot padziļināti izvērtējusi
Morgan Stanley
ienākšanas attiecīgajā tirgū iespējamās sekas, arī nevar tikt akceptēts.
Pirmkārt, šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasītājas atkārto savu vērtējumu par to, ka analīze par apstrīdētās rīcības sekām uz
potenciālo konkurenci ir jāpadara atkarīga no tirgū pastāvošās faktiskās konkurences līmeņa. Tomēr, kā jau tika uzsvērts šī
sprieduma 130. punktā, šāda argumentācija nevar tikt izmantota.
Otrkārt un katrā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāju argumentācija, kas izstrādāta saistībā ar šo iebildumu, ir balstīta uz faktu
ziņā kļūdainu pieņēmumu, proti, paaugstināta konkurences līmeņa pastāvēšanu attiecīgajā tirgū. Kā tika uzsvērts atbildē uz
šī pamata pirmo daļu, tas, ka starp tirgū esošajiem tirgus dalībniekiem ir konkurences līmenis, neliedz Komisijai secināt,
ka attiecīgajā tirgū ir augsta līmeņa koncentrācija.
Saistībā ar tirgu, kurā ir ļoti mazs konkurentu skaits, Komisija varēja leģitīmi secināt, ka jaunienācēja ienākšanai būtu
uzlabojusi konkurences situāciju vienīgi ar to vien; tai nebija jāpierāda, ka jaunienācējs bija kaut kādā ziņā pārāks salīdzinājumā
ar jau esošajiem tirgus dalībniekiem.
Līdz ar to diskusijai par
Morgan Stanley
spējām salīdzinājumā ar citu tirgus dalībnieku spējām attiecīgajā tirgū nav nozīmes, jo prasītājas neapstrīd tās spēju ienākt
attiecīgajā tirgū. Tādēļ nav jāanalizē prasītāju argumenti, ar kuriem tiek apstrīdēta
Morgan Stanley
pieredze un kvalifikācijas.
Tādēļ ir jānoraida šis trešais iebildums un līdz ar to pamats kopumā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, prasījumi par atcelšanu ir jānoraida.
B –
Par lūgumu atcelt vai samazināt naudas sodu
Prioritāri, prasītājas uzskata, ka saistībā ar naudas soda uzlikšanu šajā lietā ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā un
kļūdas vērtēšanā, un lūdz atcelt tām uzlikto naudas sodu. Pakārtoti, tās lūdz Vispārējo tiesu samazināt uzlikto naudas sodu.
1.
Par ceturto pamatu – kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtēšanā saistībā ar naudas soda uzlikšanu
Šim pamatam ir trīs daļas, kas izriet, pirmkārt, no vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās drošības principa pārkāpuma,
kā arī pamatojuma nenorādīšanas, otrkārt, no pienākuma pieņemt apstrīdēto lēmumu saprātīgā laikā neizpildes un, treškārt,
no tā, ka nav ņemtas vērā šaubas par to, vai ierobežojošā rīcība patiešām ir pārkāpums.
a)     Par pamata pirmo daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās drošība principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma nesniegšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas pārmet Komisijai, kā tā ir uzlikusi naudas sodu, kaut gan Noteikums tika paziņots Komisijai saskaņā ar Regulu Nr. 17.
Vispirms prasītājas norāda, ka Komisijas izvēlētais sākuma datums naudas soda aprēķināšanai nav Padomes 2002. gada 16. decembra
Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.),
bet paziņojuma par iebildumiem saņemšanas datums. Tādējādi Komisija pati atzīstot tiesiskās paļāvības pastāvēšanu atbrīvošanas
no naudas soda jomā līdz šim datumam. Pēc tam tās norāda, ka ir tikai viena lieta, kurā saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003 Komisija
ir uzlikusi naudas sodu par paziņotu nolīgumu.
Turklāt vairākos gadījumos ierēdņi, kuriem uzticēta lieta, esot ļāvuši saprast, ka šī lieta nav tāda, kurā tiks uzlikts naudas
sods.
Prasītājas salīdzina tām uzlikto naudas sodu ar Komisijas nostāju divās lietās, kuras tās uzskata par līdzīgām, proti,
MasterCard
(lieta COMP/34.579, turpmāk tekstā – “lieta
MasterCard
”) un
Groupement des cartes bancaires
(lieta COMP/38.606, turpmāk tekstā – “lieta
GCB
”). Tās arī apgalvo, ka Komisija šajās lietās neuzliks naudas sodu, jo attiecīgie pasākumi bija paziņoti saskaņā ar Regulu
Nr. 17. Saistībā, konkrētāk, ar lietu
GCB
prasītājas būtībā apgalvo, ka tā bija smagāka par šo lietu tiktāl, ciktāl, pirmkārt, konkurences ierobežojums bija ne tikai
pēc tā sekām, bet arī pēc tā mērķa, un, otrkārt, attiecīgais pasākums bija turpinājis izraisīt sekas līdz Komisijas lēmuma
pieņemšanai.
Prasītājas noliedz atšķirības, kuras Komisija ir izvirzījusi iebildumu rakstā.
Pirmkārt, prasītājas uzskata, ka nav nozīmes atšķirībai, kas saistīta ar to, ka lietā
MasterCard
paziņojumā par iebildumiem nebija minēta naudas soda uzlikšanas iespēja. Svarīgs esot iemesls, kādēļ Komisija lietā
MasterCard
kopš paziņojuma par iebildumiem pieņēma nostāju, ka tai nav jāuzliek naudas sods vienīgi tādēļ, ka ir bijis paziņojums.
Otrkārt, prasītājas apstrīd to, ka apstrīdētā rīcība nebija paziņota. Vispirms tās norāda, ka no paša apstrīdētā lēmuma, un
it īpaši no tā 312. zemsvītras piezīmes, izriet, ka Noteikuma piemērošana saistībā ar
Morgan Stanley
bija paziņota un ka tas ir apstāklis, kas ir attaisnojis atbrīvojumu no naudas soda līdz paziņojuma par iebildumiem datumam.
Prasītājas esot uzsvērušas šo nostāju visas administratīvās procedūras laikā, un Komisija nevienā brīdī neesot apstrīdējusi
šo aspektu. Visbeidzot, katrā ziņā prasītājas atgādina, ka tās 1990. gadā paziņoja ne tikai pašu Noteikumu, bet arī faktu,
ka tās uzskatīja
Morgan Stanley
par konkurentu. Kopš tā laika visās dažādajās
Visa
iekšējā reglamenta versijās, kuras bija paziņotas Komisijai, esot bijis norādīts, ka
Morgan Stanley
tiek uzskatīta par
Visa
konkurentu. Turklāt Komisija kopš 2000. gada jūlija vai augusta, saņemot atbildi uz informācijas pieprasījumu, esot bijusi
informēta par iemesliem, kādēļ
Morgan Stanley
neatbilda pievienošanās nosacījumiem.
Treškārt, saistībā ar salīdzinājumu ar lietu
GCB
prasītājas apgalvo, ka, tā kā attiecīgā pasākuma sekas turpinājās, neskatoties uz tā apturēšanu, tas nevar attaisnot to,
ka tiek īstenota atšķirīga attieksme tām par sliktu. Turklāt tās norāda, ka lietā
MasterCard
nebija notikusi apstrīdētā pasākuma apturēšana un tomēr nekāds naudas sods nebija uzlikts.
Prasītājas no iepriekš minētā secina, ka ir noticis gan vienlīdzīgas attieksmes principa, gan tiesiskās drošības principa
pārkāpums. Tā kā Komisija šajā ziņā nav sniegusi nekādu paskaidrojumu apstrīdētajā lēmumā, prasītājas apgalvo, ka nav arī
izpildīts pienākums norādīt pamatojumu.
Komisija noraida prasītāju apgalvojumus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, saistībā ar iebildumu par tiesiskās drošības principa pārkāpumu ir jāuzsver, ka, pat pieņemot, ka tiktu atzīts,
ka apstrīdēto rīcību, nevis vienīgi Noteikumu, var uzskatīt par paziņotu, prasītāju argumentāciju nevar akceptēt.
Pirmkārt, Komisijas iespēja uzlikt naudas sodu saistībā ar nolīgumu, kas paziņots saskaņā ar Regulu Nr. 17, izriet no Regulas
Nr. 1/2003 34. panta 1. punkta, kurā ir precizēts, ka paziņojumi zaudē spēku no šīs regulas piemērošanas dienas. No tā obligāti
izriet, ka atbrīvojums no naudas soda saistībā ar nolīgumiem, kas paziņoti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 5. punktu,
beidzas ar Regulas Nr. 1/2003 stāšanos spēkā. Tādēļ Komisijai katrā ziņā ir tiesības uzlikt naudas sodu prasītājām sakarā
ar apstrīdētās rīcības īstenošanu pēc Regulas Nr. 1/2003 stāšanās spēkā. Tomēr Komisija ir ievērojusi šo pienākumu, par atskaites
punktu naudas soda noteikšanai izvēloties paziņojuma par iebildumiem datumu 2004. gada 2. augustu, kas ir pēc Regulas Nr. 1/2003
spēkā stāšanās datuma 2004. gada 1. maija.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka Komisijai ir rīcības brīvība naudas sodu apmēra noteikšanai, jo tie ir konkurences politikas instruments
(Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts). Šīs rīcības brīvība obligāti attiecas uz lemšanu par naudas soda uzlikšanas atbilstīgumu (Pirmās
instances tiesas 1997. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑213/95 un T‑18/96
SCK
un
FNK
/Komisija,
Recueil
, II‑1739. lpp., 239. punkts).
Treškārt, saistībā, konkrētāk, ar to, ka Komisija pagātnē nav piemērojusi naudas sodus par konkurences ierobežojumiem pēc
to sekām, tas neliedz iespēju uzlikt naudas sodu, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu konkurences politikas īstenošanu.
Tieši pretēji, iedarbīga konkurences noteikumu piemērošana prasa, lai Komisija varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni
šīs politikas vajadzībām (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 169. punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, ceturtkārt, ir jāuzsver, ka prasītājas paziņojuma par iebildumiem stadijā bija informētas par to, ka Komisija
paredz uzlikt naudas sodu.
Līdz ar to, šajā lietā prasītājām uzliekot naudas sodu, Komisija nav pārkāpusi tiesiskās drošības principu.
Otrām kārtām, saistībā ar iebildumu par apgalvoto vienlīdzīgās attieksmes principa pārkāpumu prasītājas būtībā apgalvo, ka
Komisijai bija jāseko tādai pašai nostājai kā lietā
MasterCard
un lietā
GCB
.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips un nediskriminācijas princips paredz, ka līdzīgas
situācijas neaplūko atšķirīgi un atšķirīgas situācijas neaplūko līdzīgi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (skat.
Tiesas 2005. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑110/03 Beļģija/Komisija, Krājums, I‑2801. lpp., 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izvērtējot katras atsevišķas lietas īpašos apstākļus, Komisija, īstenojot savas rīcības brīvību, lemj par vajadzību noteikt
naudas sodu, lai sodītu par izdarīto pārkāpumu un lai saglabātu konkurences tiesību efektivitāti (spriedums apvienotajās lietās
SCK
un
FNK
/Komisija, minēts iepriekš 212. punktā, 239. punkts).
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka Komisija nepamatoti neuzlika naudas sodus lietā
MasterCard
un lietā
GCB
, prasītāju argumentācija noved pie tā, ka tās savā labā izvirza prettiesisku rīcību, kas izdarīta cita labā; tas ir pretēji
tiesiskuma principam (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ iebildums, kas izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma, ir jānoraida.
Trešām kārtām, saistībā ar iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi no pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecībā
uz naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību pārkāpumiem Komisija izpilda pienākumu norādīt pamatojumu, ja tā savā lēmumā
norāda vērtējuma elementus, kas tai ir ļāvuši izvērtēt izdarītā pārkāpuma smagumu un ilgumu, un tai nav pienākuma izklāstīt
vēl detalizētāku aprakstu vai skaitliskus datus par naudas soda aprēķina veidu (skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. oktobra
spriedumu lietā T‑68/04
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, II‑2511. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Ir jākonstatē, ka elementi, kas attiecas uz prasītājām
pārmestās rīcības smagumu un ilgumu, lai gan tie galvenokārt attiecas uz naudas soda apmēra noteikšanu, arī ļauj saprast iemeslus,
kādēļ Komisija uzskatīja par atbilstīgu uzlikt naudas sodu. Tādējādi tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma 350.–370. apsvērumā
ir nepieciešamie vērtējuma elementi, šis iebildums ir jānoraida.
Visbeidzot, ceturtām kārtām, saistībā ar prasītāju norādēm uz apgalvotajiem Komisijas ierēdņu paziņojumiem, no prasītāju dokumentiem
neizriet, ka šādi paziņojumi būtu ļāvuši tām rasties tiesiskajai paļāvībai, ka netiks uzlikts naudas sods. Katrā ziņā, pat
ja tā ir bijusi to argumentu ievirze, ir jākonstatē, ka nav izpildīti nosacījumi, lai tās varētu pamatoties uz tiesiskās paļāvības
aizsardzības principu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips attiecas uz katru privātpersonu, kura atrodas situācijā, no kuras izriet, ka
Kopienu administrācija ir tai radījusi pamatotas cerības, precizējot, ka neviens nevar atsaukties uz šī principa pārkāpumu,
ja nav precīzu, beznosacījuma un saskaņotu solījumu no oficiāliem un uzticamiem avotiem, ko administrācija tam būtu sniegusi
(skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01,
T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 152. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir jākonstatē, ka paziņojumi, uz kuriem atsaucas prasītājas, nevar tikt kvalificēti kā precīzi, beznosacījuma un saskaņoti,
ko prasītājas, šķiet, pašas atzīst, savos dokumentos atsaucoties uz “paziņojumiem, kas ļāva noprast”, ka Komisija šo lietu
neuzskatīja par tādu, kurā tā uzlikšot naudas sodu.
Tādēļ, ņemot vērā iepriekš minēto, šī pamata pirmā daļa ir jānoraida.
b)     Par pamata otro daļu – pienākuma pieņemt apstrīdēto lēmumu saprātīgā termiņā neizpildi
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka tas, ka administratīvā procedūra ilga vairāk nekā septiņus gadus, nav attaisnojams un tām radīja ievērojamu
kaitējumu, kas var pamatot naudas soda atcelšanu. Ja nebūtu notikusi šāda kavēšanās, Komisija būtu pieņēmusi apstrīdēto lēmumu
saskaņā ar Regulu Nr. 17 un līdz ar to nebūtu uzlikts nekāds naudas sods. Tās atgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta
6. punktu uzlikt naudas sodu saistībā ar paziņotu nolīgumu ir iespējams tikai tad, ja ir pieņemts oficiāls lēmums par atbrīvojuma
atsaukšanu. Komisija nebija pieņēmusi šādu lēmumu, neskatoties uz
Morgan Stanley
tiešu lūgumu šajā ziņā.
Turklāt tās norāda, ka saprātīga termiņa ievērošana administratīvo procedūru veikšanā konkurences politikas jomā ir vispārējs
tiesību princips, kura pārkāpums var pamatot lēmuma atcelšanu, ja tā rezultātā ir nelabvēlīgi skarta attiecīgā uzņēmuma spēja
aizstāvēties.
Lai pārbaudītu, vai procedūra bija neparasti ilga, esot jāņem vērā tās kopējais ilgums. Šajā ziņā prasītājas izklāsta lietas
hronoloģiju un apgalvo, ka no tās izriet, ka Komisija ir pieļāvusi kavēšanos. Tās it īpaši norāda, ka trīs gadu laikā pēc
sūdzības iesniegšanas Komisija tām bija nosūtījusi vienīgi divus informācijas pieprasījumus un komersantiem netika nosūtīts
neviens informācijas pieprasījums.
Šīs administratīvās procedūras ilgums esot vēl jo vairāk kritizējams, jo
Morgan Stanley
pati bija pieprasījusi, lai Komisija steidzami rīkotos, un paralēls process tika apturēts Apvienotās Karalistes tiesās, un
tas lika šo lietu izskatīt prioritārā kārtībā.
Komisija noliedz, ka esot pārmērīgi un nepamatoti kavējusies, ņemot vērā šīs lietas sarežģītību. Katrā ziņā nozīme esot tikai
tam, ka tā ir ievērojusi noilguma termiņu, kas ir paredzēts Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punktā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saprātīga termiņa ievērošana administratīvo procedūru norisē konkurences politikas jomā ir vispārējs Eiropas Savienības tiesību
princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa (Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedums lietā C‑105/04 P
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 35. punkts). Šis princips ir pārņemts Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kas proklamēta
2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp.).
Jāatgādina, ka šī principa pārkāpums tāda lēmuma atcelšanu pamato tikai tad, ja tas ir ietekmējis attiecīgo uzņēmumu spēju
aizstāvēties un tādējādi ir nelabvēlīgi ietekmējis to tiesības uz aizstāvību (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, minēts iepriekš 231. punktā, 42. un 43. punkts).
Tomēr šajā lietā prasītājas neapgalvo, ka administratīvās procedūras ilgums būtu nelabvēlīgi ietekmējis to tiesības uz aizstāvību.
Šajos apstākļos ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra saistībā ar Padomes 1974. gada 26. novembra Regulu (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā
uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences
noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.), kura piemērojama naudas sodiem, kas uzlikti, piemērojot Regulu Nr. 17. Saskaņā ar šo judikatūru,
pastāvot pilnam tiesiskajam regulējumam, kas detalizēti regulē termiņus, kuros Komisijai ir tiesības, neapdraudot fundamentālo
prasību par tiesisko drošību, uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem ir procedūra par konkurences tiesību piemērošanu,
ir jānoraida visi apsvērumi saistībā ar Komisijas pienākumu izmantot savas pilnvaras naudas sodu uzlikšanā saprātīgā termiņā
(skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā T‑276/04
Compagnie maritime belge
/Komisija, Krājums, II‑1277. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
Noilguma termiņi, kas paredzēti Regulā Nr. 1/2003, ir izklāstīti tās 25. pantā, kas pārņem Regulas Nr. 2988/74 atbilstošās
tiesību normas, uz kuru pamata ir izstrādāta šī sprieduma 234. punktā minētā judikatūra.
Tādējādi Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka uz Komisijas pilnvarām uzlikt naudas sodus
attiecas piecu gadu noilguma termiņš. Saskaņā ar šīs regulas 25. panta 2. punktu laiku skaita no dienas, kurā izdarīts pārkāpums,
vai pārkāpumu turpināšanas vai atkārtošanas gadījumā – no dienas, kurā pārkāpums beidzies. Tomēr noilguma termiņš var tikt
pārtraukts vai apturēts saskaņā ar 25. panta 3., 4. un 6. punktu. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktu pēc katra
pārtraukuma noilgums sākas no jauna, bet vēlākais, kad iestājas noilgums, ir diena, kurā beidzas termiņš, kas ir divreiz ilgāks
par noilguma termiņu, ja Komisija nav uzlikusi naudas sodu vai periodisko soda maksājumu.
Līdz ar to judikatūra, kas attiecas uz Regulu Nr. 2988/74, ir piemērojama arī naudas sodiem, kas uzlikti, īstenojot Regulu
Nr. 1/2003.
Šajā lietā attiecīgais pārkāpums ir nepārtraukts pārkāpums, kas tika izbeigts datumā, kad
Morgan Stanley
tika uzņemta par
Visa
dalībnieci 2006. gada 22. septembrī. Periods no pārkāpuma izbeigšanas līdz apstrīdētajam lēmumam, par kuru uzlikts naudas
sods, tādēļ ir daudz īsāks par noilguma termiņiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1/2003 25. pantā.
Tādēļ ir jānoraida pamata otrā daļa.
c)     Par pamata trešo daļu – ka nav ņemta vērā nenoteiktība par apstrīdētās rīcības pārkāpuma raksturu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas pārmet Komisijai, ka tā nav ievērojusi Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas
Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK] līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”),
kas piemērojamas šajā lietā. Tās atgādina, ka šajās pamatnostādnēs ir paredzēts, ka “pamatotas šaubas no uzņēmuma puses attiecībā
uz to, vai ierobežojošā rīcība patiešām ir pārkāpums”, ir atbildību mīkstinošs apstāklis, kas pamato naudas soda pamatsummas
samazināšanu. Tās būtībā apgalvo, atsaucoties uz nostāju lietā COMP/38.096 (turpmāk tekstā – “lieta
Clearstream
”), ka apstākļos, kuros pastāv īsta juridiska neskaidrība par to, vai apstrīdētā rīcība ir pārkāpums, Komisija nevar uzlikt
nekādu naudas sodu. Šīs lietas sarežģītībai, ko atzinusi pati Komisija, esot bijis tai jāliek sekot tādai pašai nostājai šajā
lietā.
Pirmkārt, saistībā ar šīs lietas attiecīgo jautājumu nav ne Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses, ne Kopienu judikatūras;
vienīgais precedents ir spriedums no Amerikas Savienoto Valstu tiesas. Līdz ar to, lai noteiktu, vai prasītājas bija tiesīgas
noraidīt
Morgan Stanley
pievienošanās lūgumu un attiecīgajā gadījumā – kādos apstākļos, tām bija pēc analoģijas jāinterpretē pastāvošā Kopienu judikatūra.
Par šīm grūtībām liecinot intensīvās debates starp prasītājām un Komisiju par EKL 81. panta 1. un 3. punkta piemērojamību.
Otrkārt, prasītājas būtībā uzsver, ka tas, ka šī lieta attiecas uz konkurences ierobežojumu pēc tā sekām, izraisa papildu
sarežģītību un līdz ar to papildu juridisku neskaidrību. Komisija pati esot piedzīvojusi grūtības saistībā ar šīs lietas novitāti
un sarežģītību. Šajā ziņā tās atgādina argumentāciju, kuru tās izstrādājušas savos prasījumos par atcelšanu un saskaņā ar
kuru Komisija esot grozījusi savu vērtējumu par attiecīgajā tirgū esošo konkurenci. Tās arī norāda, ka vienīgi otrās faktu
izklāsta vēstules stadijā Komisija apskatīja jautājumu par
Morgan Stanley
iespēju ienākt attiecīgajā tirgū ar fasādes nolīguma palīdzību.
Nenoliedzot principiālās pilnvaras uzlikt naudas sodu par rīcību, kas ir konkurences ierobežojums pēc tās sekām, prasītājas
atgādina, ka Komisija tomēr nekad nav uzlikusi naudas sodu lietā, kurā nav konstatēts pret konkurenci vērsts mērķis.
Treškārt, Komisijas ierēdņi esot prasītājām norādījuši, ka svarīga bija nevis Noteikuma piemērošana
Morgan Stanley
, bet pats Noteikums, jo tas neesot pietiekami pārskatāms vai objektīvs. Līdz ar to esot pastāvējusi reāla neskaidrība par
attiecīgo iebildumu būtību.
Komisija noliedz, ka prasītājām bija reāls un stabils pamats uzskatīt, ka atteikums uzņemt
Morgan Stanley
nav Kopienu tiesību pārkāpums.
Vispārējās tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisija nevar atkāpties no noteikumiem, kurus tā pati ir pieņēmusi (skat. Pirmās instances
tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra). Īpaši, ja Komisija ir pieņēmusi pamatnostādnes, lai, ievērojot Līgumu,
precizētu kritērijus, kurus tā gatavojas piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību, no tā izriet šo tiesību automātiska ierobežošana,
jo tai jāpielāgojas norādošiem noteikumiem, kurus tā pati ir pieņēmusi (Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums
lietā T‑380/94
AIUFFASS
un
AKT
/Komisija,
Recueil
, II‑2169. lpp., 57. punkts; 1998. gada 30. aprīļa spriedums lietā T‑214/95
Vlaams Gewest
/Komisija,
Recueil
, II‑717. lpp., 89. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 267. punkts).
No apstrīdētā lēmuma 350.–370. apsvēruma izriet, ka Komisija ir piemērojusi 1998. gada pamatnostādnēs izklāstīto metodi, lai
aprēķinātu prasītājām uzliktā naudas soda apmēru.
1998. gada pamatnostādņu 3. punktā ir paredzēts pielāgot naudas soda pamatsummu atkarībā no noteiktiem atbildību mīkstinošiem
apstākļiem, kuru starpā ir pamatotas šaubas no uzņēmuma puses attiecībā uz to, vai attiecīgā rīcība ir pārkāpums.
Šajā lietā prasītājas uzskata, ka nenoteiktība par apstrīdētās rīcības pārkāpjošo raksturu bija tāda, ka, piemērojot 1998. gada
pamatnostādnes, Komisijai bija jāizvēlas neuzlikt naudas sodu.
Lai pārbaudītu, vai Komisijai bija pienākums prasītājām atzīt atbildību mīkstinošu apstākli, kas izriet no pamatotām šaubām,
un tādā gadījumā, kā to lūdz prasītājas, neuzlikt naudas sodu, ir jāpārbauda, vai tām bija jāapzinās, ka tās pārkāpj EKL 81. pantu
(šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un
T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 503. punkts).
Ir jākonstatē, ka naudas sods netika uzlikts par visu pārkāpuma laiku, bet vienīgi no paziņojuma par iebildumiem datuma.
Šajā dokumentā Komisija ir izklāstījusi savus iebildumus par attiecīgo rīcību un paskaidrojusi, kādēļ tā uzskata, ka šī rīcība
ir pretrunā EKL 81. pantam. Līdz ar to no šī datuma prasītājas nevar apgalvot, ka tās nezināja par EKL 81. panta pārkāpumu
(šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑219/99
British Airways
/Komisija,
Recueil
, II‑5917. lpp., 314. punkts).
Šajā ziņā pastāv būtiska atšķirība no lietas
Clearstream
, kuru minējušas prasītājas un kurā apstrīdētā rīcība bija beigusies pat pirms paziņojuma par iebildumiem pieņemšanas.
Līdz ar to prasītāju argumentiem par iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses neesamību vai lietas sarežģītību nav nozīmes,
jo tie katrā ziņā varētu vienīgi pierādīt, ka pastāvēja pamatotas šaubas pirms paziņojuma par iebildumiem, t.i., periodā,
kurš nav ņemts vērā naudas soda apmēra aprēķināšanā.
Visbeidzot, nav nozīmes, ka daži no argumentiem, kurus Komisija minējusi apstrīdētajā lēmumā, nav iekļauti paziņojumā par
iebildumiem, piemēram, uzskats, ka ienākšana attiecīgajā tirgū ar fasādes nolīgumu ir neefektīva. Šajā paziņojumā par iebildumiem
izklāstītā informācija pati par sevi bija pietiekama, lai prasītājām vairs nevarētu būt pamatotas šaubas par to, vai attiecīgā
rīcība ir pārkāpums.
Tādēļ pamata trešā daļa un līdz ar to pamats kopumā ir jānoraida.
2.
Par piekto pamatu – kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā saistībā ar uzliktā naudas soda apmēra aprēķināšanu
Ar šo pamatu prasītājas apstrīd Komisijas vērtējumus par, pirmkārt, naudas soda sākumsummas noteikšanu, otrkārt, atbildīgu
mīkstinošo apstākļu neņemšanu vērā un, treškārt, pārkāpuma ilgumu.
a)     Par pamata pirmo daļu par naudas soda sākumsummas noteikšanu
Prasītājas prioritāri apstrīd pārkāpuma kvalificēšanu kā “smagu” un pakārtoti – EUR 8,5 miljonu sākumsummas izvēli.
Par pārkāpuma raksturu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka pārkāpums, kurā tās tiek vainotas, saskaņā ar 1998. gada pamatnostādnēm bija jākvalificē kā “sīkāks”.
Pat pieņemot, ka pārkāpumam bija sekas uz tirgu, šādām sekām neesot bijusi tāda ekonomiskā iedarbība, kādu tai piedēvē Komisija,
jo šis pārkāpums attiecās uz vienu tirgus dalībnieku ļoti specifiskā tirgū un vienā dalībvalstī.
Tās apgalvo, ka, lai gan potenciālā iedarbība ir pietiekama, lai konstatētu EKL 81. panta pārkāpumu, saistībā ar naudas soda
apmēra aprēķināšanu Komisijai bija ar atbilstošiem pierādījumiem jāpierāda reāla iedarbība uz tirgu. Šajā lietā Komisija,
atzīstot, ka tā nav kvantificējusi reālo iedarbību, ir izsecinājusi iedarbību no konstatācijām par pārkāpumu.
Komisija uzskata, ka tā nav pieļāvusi kļūdu saistībā ar pārkāpuma kvalificēšanu.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir pamatojusi attiecīgā pasākuma kvalificēšanu kā “smagu” ar vairākiem pierādījumiem.
Vispirms Komisija apstrīdētā lēmuma 358. un 359. apsvērumā atgādināja, ka
Morgan Stanley
kopumā tika liegts piedāvāt iegūšanas pakalpojumus saistībā ar kredītkartēm un debetkartēm ar atliktā debeta funkciju, nevis
tikai attiecībā uz
Visa
kartēm.
Pēc tam Komisija uzskatīja, ka pārkāpumam bija faktiska iedarbība uz konkurenci. Apstrīdētā lēmuma 357. apsvērumā atzīstot,
ka nav bijis iespējams precīzi izmērīt šo iedarbību, Komisija no apstrīdētās rīcības īstenošanas ir secinājusi, ka ir saprātīgi
uzskatīt “par iespējamu, ka pārkāpumam [bija] liela iedarbība uz tirgu”. Apstrīdētā lēmuma 360. apsvērumā Komisija arī norādīja
uz vairākiem elementiem, ar kuriem tā pamatoja pārkāpuma konstatēšanu.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 362. apsvērumā tā ir norādījusi, ka ierobežojums attiecās uz Apvienoto Karalisti, kas ir liels
maksājuma karšu tirgus.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pārkāpuma smagums tiek noteikts, ņemot vērā vairākus apstākļus – tādus kā lietas
īpašie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvā ietekme, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība (Pirmās
instances tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 153. punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā jau ticis uzsvērts šī sprieduma 247. punktā, Komisija ir piemērojusi 1998. gada pamatnostādnēs izklāstīto metodi, lai aprēķinātu
prasītājām uzliktā naudas soda apmēru.
Saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu, novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, faktiskā
ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielums.
No 1998. gada pamatnostādnēs sniegtā sīkāku un smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka tie būtībā atšķiras pēc to iedarbības uz
konkurenci un to seku ģeogrāfiskā izplatījuma. Smagie pārkāpumi ir raksturoti, ka “šie visbiežāk ir horizontāli vai vertikāli
ierobežojumi, kuriem ir tāda pati struktūra kā [sīkākiem pārkāpumiem], tikai [tie tiek stingrāk piemēroti], tiem ir lielāka
ietekme uz tirgu un to ietekme attiecas uz plašām kopējā tirgus jomām”. “Sīkāki” pārkāpumi ir raksturoti kā tādi, kuriem “[..]
ir ierobežota ietekme uz tirgu un kuri ietekmē būtisku, bet salīdzinoši ierobežotu Kopienas tirgus daļu”.
Pirmām kārtām, saistībā ar pārkāpuma iedarbību uz tirgu prasītājas pārmet Komisijai, ka tā neesot pierādījusi šīs iedarbības
pastāvēšanu. Tās arī norāda, ka tā katrā ziņā varēja būtu vienīgi ierobežota.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai par atskaites punktu jāpieņem
konkurence, kas parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis (skat. 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā
T‑73/04
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
Apstrīdētā lēmuma 357. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi:
“Kaut gan nav iespējams precīzi izmērīt faktisko iedarbību uz tirgu, lēmums izslēgt
Morgan Stanley
tika īstenots, un tādēļ ir saprātīgi uzskatīt par iespējamu, ka pārkāpumam bija liela iedarbība uz tirgu.”
Jāatzīst, ka automātiskas cēloņsakarības noteikšana starp pret konkurenci vērsto rīcību un faktisko iedarbību uz konkurenci
ir kļūdaina (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑30/05
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 109. un 110. punkts).
Tomēr no apstrīdētā lēmuma 358.–360. apsvēruma izriet, ka Komisija šajā ziņā ir pamatojusies arī uz divām citām apsvērumu
virknēm, kas izriet, no vienas puses, no tā, ka apstrīdētās rīcības sekas bija tādas, ka
Morgan Stanley
bija liegts piedāvāt iegūšanas pakalpojumus saistībā ar visām kartēm, nevis vienīgi
Visa
kartēm, un, no otras puses, no tā, ka
Morgan Stanley
atrašanās tirgū būtu varējusi izraisīt labvēlīgas sekas.
Tomēr, pirmkārt, prasītājas neapstrīd to, ka apstrīdētajai rīcībai patiešām bija tādas sekas, ka
Morgan Stanley
bija liegts piedāvāt iegūšanas pakalpojumus saistībā ar visām kartēm, nevis vienīgi
Visa
kartēm.
Otrkārt, izvērtējot prasījumus par atcelšanu, tika uzskatīts, ka Komisija nav pieļāvusi neko prettiesisku savos vērtējumos
par apstrīdētās rīcības konkurenci ierobežojošajām sekām, proti, par faktiskās un potenciālās konkurences līmeni,
Morgan Stanley
kā potenciālā konkurenta statusu un tās nodomu ienākt attiecīgajā tirgū.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 174. apsvērumā ir uzsvērusi, ka tā ir aptaujājusi
Visa
s finanšu iestādes, kuras tā ir identificējusi kā potenciālos konkurentus, par to, vai tās paredzēja ienākt attiecīgajā tirgū,
un no tā secināja, ka
Morgan Stanley
bija vienīgais potenciālais konkurents, kas bija paudis nodomu ienākt attiecīgajā tirgū.
Tādēļ, no šiem elementiem secinot, ka apstrīdētajai rīcībai bija ievērojama iedarbība uz tirgu, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu
kļūdu vērtējumā.
Otrām kārtām, saistībā ar Komisijas veikto vērtējumu par apstrīdētās rīcības seku ģeogrāfisko izplatību prasītājas uzskata,
ka, tā kā apstrīdētā rīcība skāra tikai Apvienoto Karalisti, Komisijai bija jāizvēlas pārkāpumu kvalificēt kā “sīkāku”.
Ir jāatgādina, ka pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka ģeogrāfiskais tirgus, kas aptver kādu valsti, veido būtisku kopējā
tirgus daļu (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 176. punkts un tajā minētā judikatūra).
Apstrīdētā lēmuma 362. apsvērumā Komisija ir norādījusi uz apstākli, ka “Apvienotā Karaliste ir liels maksājuma karšu tirgus”.
Ņemot vērā šī tirgus ekonomisko nozīmi, kuru turklāt prasītājas nav apstrīdējušas, Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka attiecīgais
tirgus piederēja pie “plašām kopējā tirgus jomām” 1998. gada pamatnostādņu nozīmē.
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāju iebildumi par pārkāpuma raksturu ir jānoraida.
Par naudas soda sākumsummu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka EUR 8,5 miljonu sākumsumma, kuru izvēlējusies Komisija, ir nesamērīga un nav pamatota. Komisijai naudas
soda sākumsumma esot bijusi jānosaka skalas zemajā līmenī, kura 1998. gada pamatnostādnēs ir paredzēta smagiem pārkāpumiem,
ņemot vērā pārkāpuma iedarbību, to, ka runa ir par konkurences ierobežojumu pēc tā sekām, kā arī tās praksi naudas sodu noteikšanas
jomā. Tās atgādina, ka, lai gan Komisija ir tiesīga atkāpties no savas iepriekšējās prakses naudas sodu noteikšanas jomā,
tai ir jāpiemēro 1998. gada pamatnostādnes un jānorāda objektīvs pamatojums fiksētajam skaitlim.
Savā replikā prasītājas apgalvo, ka tas, ka Komisija ir piemērojusi ekvivalentas sākumsummas vairākos iepriekšējos lēmumos,
pierāda šajā lietā piemērotās sākumsummas nesamērīgo raksturu, jo šajos lēmumos apskatītās rīcības veidoja daudz smagākus
konkurences tiesību pārkāpumus.
Komisija uzskata, ka sākumsumma nav nesamērīga un ka lēmums ir pietiekami juridiski pamatots.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, iebildums par pamatojuma neesamību, jo Komisija nav norādījusi iemeslus, kādēļ tā noteikusi prasītājām uzliktā naudas
soda sākumsummu EUR 8,5 miljonu apmērā, ir jānoraida.
Ir taisnība, ka apstrīdētajā lēmumā nav izklāstīts tiešs pamatojums sākumsummas noteikšanai; Komisija vienīgi apstrīdētā lēmuma
353. apsvērumā ir norādījusi uz iemesliem, kādēļ tā kvalificēja pārkāpumu kā smagu.
Tomēr Komisijai nebija jāsniedz skaidrojums par šo aspektu. Kā jau ticis uzsvērts šī sprieduma 221. punktā, no pastāvīgās
judikatūras izriet, ka saistībā ar naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību pārkāpumiem Komisija izpilda savu pienākumu
sniegt pamatojumu, ja tā savā lēmumā norāda vērtējuma elementus, kas tai ļāvuši noteikt izdarītā pārkāpuma smagumu un ilgumu;
tai nav jāsniedz detalizētāks izklāsts.
Līdz ar to Komisijai nebija pienākuma detalizēti izklāstīt iemeslus, kādēļ tā ir tieši noteikusi naudas soda sākumsummu EUR 8,5 miljonu
apmērā. Līdz ar to apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā ir norādīts pamatojums.
Otrkārt, saistībā ar apgalvoto šīs summas nesamērīgo raksturu ir jānorāda, ka 1998. gada pamatnostādnēs par pārkāpumiem, kas
kvalificēti kā “smagi”, ir paredzēta sākumsumma no EUR 1 miljona līdz EUR 20 miljoniem.
Pamatnostādņu 1.A punkta trešajā, ceturtajā un piektajā daļā ir paredzēts:
“Katrā no minētajām kategorijām, jo īpaši attiecībā uz smagiem un sevišķi smagiem pārkāpumiem, piedāvāto sodanaudu apjoms
[naudas sodu lielums] dos iespēju uzņēmumiem piemērot diferencētu pieeju, ņemot vērā izdarīto pārkāpumu smagumu.
Jāņem vērā arī pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja izraisīt ievērojamus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem,
jo īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds sodanaudas [naudas soda] apmērs, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām.
Principā jāņem vērā fakts, ka lielu uzņēmumu rīcībā parasti ir juridiska un ekonomiska rakstura pieredze, kas dod tiem iespēju
vieglāk konstatēt, ka to veiktā darbība ir pārkāpums, un tiem arī ir jāapzinās sekas, ko izraisa konkurences noteikumu pārkāpumi.”
Tādējādi, tā kā prasītājas neapstrīd 1998. gada pamatnostādņu tiesiskumu, saskaņā ar šī sprieduma 291. punktā izklāstītajiem
kritērijiem ir jāizvērtē Komisijas noteiktās sākumsummas samērīgums.
Ņemot vērā, no vienas puses, prasītāju ekonomisko nozīmīgumu un, no otras puses, nepieciešamību saglabāt naudas soda preventīvo
raksturu, summa EUR 8,5 miljoni, kas atrodas 1998. gada pamatnostādnēs smagajiem pārkāpumiem paredzētā diapazona zemākajā
daļā, nešķiet acīmredzami nesamērīga.
Tādēļ pamata pirmā daļa ir jānoraida.
b)     Par otro daļu par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka neskaidrība par apstrīdētās rīcības pārkāpuma raksturu būtu bijusi vismaz jākvalificē par atbildību
mīkstinošu apstākli. Turklāt šī iemesla dēļ Komisijai neesot bijis jāpiemēro palielinājums sakarā ar pārkāpuma ilgumu. Tās
arī Komisijai pārmet, ka tā nav ņēmusi vērā, ka tās, pirmkārt, ir piedāvājušas un arī faktiski grozījušas Noteikumu un, otrkārt,
administratīvās procedūras laikā noslēgušas nolīgumu ar
Morgan Stanley
. Visbeidzot, Komisijas kavēšanās lietas izskatīšanā vismaz pamatojot naudas soda samazināšanu.
Komisija uzskata, ka tā ir pamatoti konstatējusi atbildību mīkstinošu apstākļu neesamību. Tā nepiekrīt, ka Noteikumā būtu
veikti kādi grozījumi, jo tie ietvēra vienīgi izvērtēšanas kritēriju pievienošanu, kas katrā ziņā netika piemēroti
Morgan Stanley
.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, saistībā ar iebildumu, ka bija jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis neskaidrība par apstrīdētās rīcības
pārkāpjošo raksturu, ir jānorāda, ka šis iebildums ir jānoraida šī sprieduma 250.–255. punktā minēto iemeslu dēļ. Ir jāatgādina,
ka Komisija aprēķināja naudas sodu, pamatojoties uz periodu, kas sākās no paziņojuma par iebildumiem. Šajā datumā prasītājām
vairs nevarēja būt šaubu, ka attiecīgā rīcība ir pārkāpums.
Otrkārt, saistībā ar iebildumu, ka Komisijas kavēšanās lietas izskatīšanā arī esot pamatojusi naudas soda samazināšanu, ir
jānorāda, ka tas arī nevar tikt akceptēts šī sprieduma 231.–238. punktā minēto iemeslu dēļ, jo intervāls starp pārkāpuma izbeigšanu
un lēmuma pieņemšanu ir mazāks par noilguma termiņu, kas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 25. pantā.
Treškārt, saistībā ar nolīgumu, kas noslēgts ar
Morgan Stanley
, un tās uzņemšanu
Visa
ir jānorāda, ka, šādi rīkojoties, prasītājas izbeidza pārkāpumu, kurā tās vainotas, vairākus gadus pēc Komisijas brīdinājuma
par to rīcības pārkāpjošo raksturu. Līdz ar to Komisija ir rīkojusies pamatoti, šī iemesla dēļ nepiešķirot naudas soda samazinājumu
prasītājām.
Ceturtkārt, prasītājas arī nepamatoti apgalvo, ka Komisijai esot bijis jāņem vērā apstāklis, ka prasītājas bija grozījušas
Noteikumu administratīvās procedūras laikā.
Ir taisnība, ka prasītājas grozīja Noteikumu 2006. gada 24. maijā. Šo grozīšanu varētu uzskatīt par reakciju uz vienu daļu
no kritikas, ko Komisija bija izvirzījusi pret prasītājām paziņojumā par iebildumiem, kura 247. un 248. punktā ir norādīts,
ka Noteikuma formulējums deva iespēju to diskriminējoši piemērot, it īpaši ņemot vērā, ka jēdziens “konkurents” Noteikumā
nebija pietiekami objektīvs un precīzs. Ir arī jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā pēc šī Noteikuma grozījuma pieņemšanas šī
kritika netika atkārtota.
Tomēr Komisijai šāds Noteikuma grozījums nebūt nav jāuzskata par atbildību mīkstinošu apstākli un jāpiešķir prasītājām naudas
soda samazinājums.
Tas, vai ir pienācīgi piešķirt naudas soda samazinājumu saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 3. punktā minētajiem atbildību
mīkstinošajiem apstākļiem, ir jāizvērtē kopumā, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus. Tā kā pamatnostādnēs nav imperatīvas
norādes par atbildību mīkstinošiem apstākļiem, ko var ņemt vērā, Komisijai ir zināma rīcības brīvība, vispārējā veidā veicot
vērtējumu, lai lemtu par iespējamu naudas soda samazināšanu atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ (spriedums lietā
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija, minēts iepriekš 182. punktā, 275. punkts).
Tiktāl, ciktāl apstrīdētā rīcība attiecās ne tik daudz uz pašu Noteikumu, bet gan uz tā piemērošanu
Morgan Stanley
, kā to atzīst arī pašas prasītājas, un šis atteikums ilga vairāk nekā divus gadus pēc paziņojuma par iebildumiem, Komisija
varēja pamatoti neņemt vērā grozījumu, ko prasītājas veikušas Noteikumā un kurš turklāt tika veikts ļoti vēlā administratīvās
procedūras stadijā.
Tādēļ pamata otrā daļa ir jānoraida.
c)     Par trešo daļu – pārkāpuma ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apstrīd Komisijas noteiktos pārkāpuma sākuma un beigu datumus. Tās uzskata, ka pārkāpums ir ildzis ne vairāk kā
septiņus mēnešus no 2005. gada augusta līdz 2006. gada februārim. Līdz ar to Komisijai neesot bijis jāpiemēro palielinājums
sakarā ar ilgumu.
Pirmām kārtām, prasītājas uzskata, ka pārkāpums nav sācies pirms 2005. gada augusta. Tās pamatojas uz to, ka ienākšanai attiecīgajā
tirgū ir nepieciešams konkrēts īstenošanas plāns. Tā kā, pirmkārt, pirmais pierādījums par īstenošanas plānu esot datēts ar
2005. gada 20. maiju un, otrkārt, šāda plāna faktiskai īstenošanai esot nepieciešami kopumā trīs mēneši,
Morgan Stanley
neesot varējusi ienākt attiecīgajā tirgū pirms 2005. gada augusta.
Tādēļ Komisija esot nepamatoti uzskatījusi, ka pārkāpjošā rīcība sākās no tirgus noslēgšanas 2000. gada 22. martā. Prasītājas
arī noliedz, ka
Morgan Stanley
bija nodoms ienākt iegūšanas tirgū no 1998. gada. Iespējamie pierādījumi par šādu nodomu attiecas vienīgi uz karšu emisijas
tirgu. Turklāt prasītājas pārmet Komisijai, ka tā nav analizējusi tai iesniegtos pierādījumus, kaut gan tie pierādot, ka
Morgan Stanley
nebija nodoma ienākt attiecīgajā tirgū.
Otrām kārtām, tiktāl, ciktāl Komisija pamatojas uz apgalvoto pastāvīgo
Morgan Stanley
nodomu veikt iegūšanas darbības, lai noteiktu pārkāpuma ilgumu, prasītājas apgalvo, ka Komisijai ir jāpierāda šī nodoma pastāvēšana
visa pārkāpuma laikā. Apstrīdētajā lēmumā neesot sniegti nekādi pierādījumi par šo nodomu laikposmā no 2005. gada maija līdz
2006. gada 22. septembrim. Līdz ar to Komisija neesot izpildījusi savus pienākumus, kas norādīti Pirmās instances tiesas 1994. gada
7. jūlija spriedumā lietā T‑43/92
Dunlop Slazenger
/Komisija (
Recueil
, II‑441. lpp., 79. un 80. punkts). Katrā ziņā Komisijai esot bijis jāuzskata, ka pārkāpums bija beidzies 2006. gada februārī,
kad sākās sarunas par
Morgan Stanley
pievienošanos, tā kā
Morgan Stanley
nebija nepaudusi nekādu nodomu ienākt iegūšanas tirgū.
Saistībā ar Komisijas atbildi, ka vienīgi
Visa
dalībnieka statuss ir pietiekams, lai tiktu piešķirtas iegūšanas tiesības, prasītājas uzsver, ka šī argumentācija ir kļūdaina.
Būtiskais jautājums esot par to, vai
Morgan Stanley
bija nodoms ienākt attiecīgajā tirgū. Līdz ar to tas, ka
Morgan Stanley
nevēlējas atbildēt uz prasītāju jautājumiem par šo aspektu pievienošanās sarunu laikā, esot ļoti svarīgs faktors. Turklāt
tās atgādina, ka
Morgan Stanley
nav ienākusi attiecīgajā tirgū pēc pievienošanās.
Komisija uzskata, ka tā nav pieļāvusi kļūdu, nosakot pārkāpuma beigu un sākuma datumus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas būtībā apgalvo, ka pārkāpuma ilguma noteikšana ir kļūdaina, jo
Morgan Stanley
nodoms ienākt attiecīgajā tirgū nepastāvēja visā Komisijas noteiktajā periodā. Prasītājas arī pārmet Komisijai, ka tā nav
atskaitījusi laiku, kas raksturīgi nepieciešams ienākšanai attiecīgajā tirgū.
Tomēr, kā tika uzsvērts saistībā ar atcelšanas prasījumu izvērtēšanu, Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka
Morgan Stanley
bija potenciāls konkurents attiecīgajā tirgū. Līdz ar to apstrīdētajai rīcībai bija konkurenci ierobežojušas sekas pret
Morgan Stanley
tikmēr, kamēr tā bija izslēgta no tirgus. Tādēļ Komisija pamatoti konstatēja pārkāpumu, kura ilgums ir ekvivalents atteikuma
Morgan Stanley
piešķirt
Visa
dalībnieces statusu ilgumam. Tā kā šis atteikums ilga no 2000. gada 22. marta līdz 2006. gada 22. septembrim, starp šiem
diviem datumiem patiešām ir noticis nepārtraukts pārkāpums. Tādēļ Komisija nav pieļāvusi nekādu kļūdu, nosakot pārkāpuma sākuma
datumu un beigu datumu.
Līdz ar to nav nekādu šaubu par pārkāpuma precīzo ilgumu. Šajā ziņā šī lieta atšķiras no lietas
Dunlop Slazenger
/Komisija, kurā tika pieņemts iepriekš 309. punktā minētais spriedums (79. un 80. punkts), uz kuru norāda prasītājas.
Tādēļ ir jānoraida trešā daļa un līdz ar to pamats kopumā.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, visi šajā prasībā izteiktie lūgumi ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Visa Europe Ltd
un
Visa International Service
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Jaeger
Vadapalas
Prek
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 14. aprīlī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Pamata lietas rašanās faktiII – 2
Apstrīdētais lēmumsII – 4
A –  Konkrētā tirgus definīcijaII – 4
B –  Inkriminētā rīcībaII – 4
C –  EKL 81. panta piemērošanaII – 5
D –  Naudas soda aprēķināšanaII – 6
ProcessII – 6
Lietas dalībnieku prasījumiII – 7
Juridiskais pamatojumsII – 7
A –  Par prasību atcelt apstrīdēto lēmumuII – 7
1.  Ievada jautājumiII – 8
a)  Par noteiktu argumentu un dokumenta pieņemamībuII – 8
b)  Par prasības pieteikuma pielikuma pieņemamībuII – 8
2.  Par otro pamatu – prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumuII – 9
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 9
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 10
3.  Par pirmo un trešo pamatu, ar kuriem tiek apstrīdēts apstrīdētās rīcības konkurenci ierobežojošais rakstursII – 12
a)  Par pirmo pamatu – ka Komisija nav ņēmusi vērā Morgan Stanley iespēju ienākt tirgū ar fasādes nolīguma palīdzībuII – 13
Lietas dalībnieku argumentiII – 13
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 14
b)  Par trešo pamatu – Morgan Stanley klātbūtnes ietekmi uz konkurenci attiecīgajā tirgūII – 18
Par pirmo pamata daļu par ekonomiski un juridiski kļūdaina kritērija piemērošanuII – 19
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 19
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 19
Par pamata otro daļu – ka ir izdarīta kļūdaina analīze par attiecīgajā tirgū pastāvošās konkurences līmeniII – 21
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 21
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 22
Par pamata trešo daļu – nepietiekamu un kļūdainu atteikuma uzņemt Morgan Stanley seku uz konkurenci analīziII – 24
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 24
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 25
B –  Par lūgumu atcelt vai samazināt naudas soduII – 30
1.  Par ceturto pamatu – kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtēšanā saistībā ar naudas soda uzlikšanuII – 31
a)  Par pamata pirmo daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās drošība principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma nesniegšanuII – 31
Lietas dalībnieku argumentiII – 31
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 32
b)  Par pamata otro daļu – pienākuma pieņemt apstrīdēto lēmumu saprātīgā termiņā neizpildiII – 34
Lietas dalībnieku argumentiII – 34
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 35
c)  Par pamata trešo daļu – ka nav ņemta vērā nenoteiktība par apstrīdētās rīcības pārkāpuma raksturuII – 36
Lietas dalībnieku argumentiII – 36
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 37
2.  Par piekto pamatu – kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā saistībā ar uzliktā naudas soda apmēra aprēķināšanuII – 39
a)  Par pamata pirmo daļu par naudas soda sākumsummas noteikšanuII – 39
Par pārkāpuma raksturuII – 39
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 39
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 39
Par naudas soda sākumsummuII – 42
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 42
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 42
b)  Par otro daļu par atbildību mīkstinošiem apstākļiemII – 43
Lietas dalībnieku argumentiII – 43
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 44
c)  Par trešo daļu – pārkāpuma ilgumuII – 45
Lietas dalībnieku argumentiII – 45
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 46
Par tiesāšanās izdevumiemII – 46
*
Tiesvedības valoda – angļu.