CELEX: 62010CJ0405
Keskkonnakaitse
Määrus (EÜ) nr 1013/2006 ja määrus (EÜ) nr 1418/2007
Jäätmesaadetiste kontroll
Ammendunud katalüsaatorite Liibanoni väljaveo keeld

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta (
ELT L 190, lk 1
) artikli 37 tõlgendamist koostoimes komisjoni 29. novembri 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 1418/2007, milles käsitletakse teatavate Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1013/2006 III ja IIIA lisas loetletud jäätmete väljavedu taaskasutamise eesmärgil teatavatesse riikidesse, mille suhtes ei kohaldata OECD otsust jäätmete riikidevahelise veo kontrolli kohta (
ELT L 316, lk 6
), mida on muudetud komisjoni 29. juuli 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 740/2008 (
ELT L 201, lk 36
, edaspidi „määrus nr 1418/2007”).
Taotlus on esitatud kriminaalasjas, milles QB-d süüdistatakse selles, et ta saatis ammendunud autokatalüsaatorid Saksamaalt Madalmaadesse eesmärgiga vedada need välja Liibanoni.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1013/2006 põhjendused 1 ja 42 osutavad, et määruse eesmärk on tagada keskkonna kaitse jäätmete veol.
Määruse põhjendustes 26 ja 28 on rõhutatud, et väljaveo puhul Euroopa Liidust kolmandatesse riikidesse hõlmab kaitse muu hulgas „asjaomaste riikide keskkonda”. Sama määruse põhjendus 33 täpsustab selles osas eeskätt, et „[e]kspordi puhul [liidust], mis ei ole keelatud, tuleks teha pingutusi, et jäätmehooldus oleks keskkonnaohutu nii kogu veo jooksul kui ka sihtriigis jäätmete taaskasutamise või kõrvaldamise ajal”.
Määruse põhjendusest 3 nähtub, et sarnaselt nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral (
EÜT L 30, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 176), mille see asendas, on ka selle määruse eesmärk tagada nende kohustuste täitmine, mis tulenevad ohtlike jäätmete üle piiri viimise kõrvaldamise kontrolli käsitlevast konventsioonist, mis on alla kirjutatud Baselis 22. märtsil 1989 ja ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 1. veebruari 1993. aasta otsusega 93/98/EMÜ (
EÜT L 39, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/18, lk 301; edaspidi „Baseli konventsioon”).
Määruse nr 1013/2006 põhjendus 5 täpsustab, et ühtlasi on määruse eesmärk viia ühenduse õigusaktidesse sisse sätted, mis sisalduvad Majanduskoostöö ja Arengu Organisatsiooni (OECD) nõukogu otsuses C(2001)107/lõplik, millega vaadatakse üle otsus C(92)39/lõplik taaskasutamistoiminguteks ette nähtud jäätmete riikidevahelise veo kontrolli kohta (edaspidi „OECD otsus”), et ühtlustada jäätmete loetelu Baseli konventsiooniga ja vaadata üle teatavad muud nõuded.
Neid eesmärke silmas pidades on määrusega nr 1013/2006 – nagu nähtub selle artikli 1 lõikest 1 – kehtestatud menetlused ja kontrollimeetmed jäätmesaadetistele olenevalt nende päritolust, sihtkohast ja marsruudist, veetavate jäätmete liigist ja käitlusviisist sihtkohas.
Määruse nr 1013/2006 IV jaotise „Eksport [liidust] kolmandatesse riikidesse” II peatüki „Taaskasutatavate jäätmete eksport” 1. jaos „Eksport riikidesse, millele OECD otsust ei kohaldata” sisalduva artikli 36 lõikes 1 on sätestatud:
„Järgmiste jäätmeliikide taaskasutamiseks määratud väljavedu ühendusest riikidesse, millele OECD otsust ei kohaldata, on keelatud, kui:
a)
jäätmed on V lisas loetletud ohtlikena;
[...]
f)
jäätmed, mille sisseveo sihtriik on keelanud [...]
[...]”
Nimetatud 1. jaos sisaldub ka määruse nr 1013/2006 artikkel 37, mille lõiked 1–3 näevad ette:
„1.   III või IIIA lisa nimistute jäätmete puhul, mille väljavedu artikli 36 kohaselt ei ole keelatud, saadab komisjon 20 päeva jooksul alates käesoleva määruse jõustumisest kirjaliku taotluse igale riigile, millele OECD otsust ei kohaldata, et:
i)
saada neilt kirjalik kinnitus selle kohta, et [liidust] võib taaskasutatavaid jäätmeid nendesse riikidesse välja vedada, ning
ii)
saada nimetatud riikidelt teada, millist kontrollimenetlust sihtriigis tuleks rakendada, kui seda üldse rakendatakse.
Igal riigil, millele OECD otsust ei kohaldata, peab olema võimalik valida:
a)
keeld või
b)
eelneva kirjaliku teatamise ja nõusoleku menetlus, nagu on kirjeldatud artiklis 35, või
c)
kontrollist loobumine sihtriigis.
2.   Enne käesoleva määruse kohaldamiskuupäeva võtab komisjon vastu määruse, milles on arvestatud kõiki lõike 1 kohaselt saadud vastuseid [...].
Kui mõni riik ei ole väljastanud lõikes 1 nimetatud tõendit või mõne riigiga ei ole mingil põhjusel ühendust võetud, kohaldatakse lõike 1 punkti b.
[...]
3.   Kui mõni riik osutab oma vastuses sellele, et teatud jäätmesaadetisi ei kontrollita üldse, tuleb sellistele saadetistele kohaldada artiklit 18
mutatis mutandis
.”
Määruse nr 1013/2006 artikli 35 alusel tuleb jäätmesaadetistele, mille suhtes see artikkel kehtib, kohaldada menetlust, mille käigus on nõutav eelnev kirjalik teatamine ja nõusolek, mis peab olema saadud lähtekoha ja sihtkoha pädevatelt asutustelt.
Sama määruse artikkel 18 kehtestab jäätmesaadetiste puhul, mille suhtes see artikkel kehtib, teabele esitatavad nõuded. See artikkel näeb nimelt ette, et jäätmetega peavad kaasas olema teatavad dokumendid ning et peab olema võimalik esitada tõend lepingu sõlmimise kohta saadetist korraldava isiku ja taaskasutatavate jäätmete vastuvõtja vahel, kusjuures leping peab olema kehtiv saadetise lähetamise alustamisest alates.
Määruse nr 1013/2006 III lisa „Jäätmete nimekiri, mille suhtes kohaldatakse artiklis 18 sätestatud üldnõuet („rohelise” nimekirja jäätmed)” I osa näeb muu hulgas ette, et jäätmete suhtes, mis on loetletud Baseli konventsiooni IX lisas, mis on toodud ära nimetatud määruse V lisa 1. osa B‑nimekirjas, kohaldatakse artiklis 18 sätestatud teabe esitamise üldnõudeid.
Määruse nr 1013/2006 V lisa 1. osa B‑nimekirjas leiduvad muu hulgas järgmised jäätmeliigid:
„B1120 Ammendunud katalüsaatorid, välja arvatud katalüsaatoritena kasutatavad vedelikud, mis sisaldavad mõnda järgmistest ainetest:
–
siirdemetallid, välja arvatud A‑nimekirjas loetletud katalüsaatorite jäätmed (ammendunud katalüsaatorid, kasutatud vedelad katalüsaatorid või muud katalüsaatorid)
[...]
–
lantanoidid (haruldased muldmetallid):
[...]”
Määruse nr 1418/2007 põhjendused 1 ja 6 teavitavad:
„(1)
Komisjon on kooskõlas määruse [nr 1013/2006] artikli 37 lõikega 1 saatnud kirjaliku taotluse igale riigile, mille suhtes ei kohaldata [OECD otsust], taotledes kirjalikku kinnitust selle kohta, et kõnealuse määruse III ja IIIA lisas loetletud jäätmeid, mille väljavedu ei ole keelatud määruse artikli 36 kohaselt, võib [liidust] vastavasse riiki taaskasutamise eesmärgil välja vedada, ning teavitamist sellest, millist kontrollimenetlust sihtriigis rakendatakse, kui seda üldse rakendatakse.
[...]
(6)
Teatavad riigid on oma vastuses teatanud kavatsusest järgida siseriikliku õiguse alusel kohaldatavaid kontrollimenetlusi, mis erinevad määruse [nr 1013/2006] artikli 37 lõikega 1 ettenähtuist. Lisaks sellele ja vastavalt määruse [nr 1013/2006] artikli 37 lõikele 3 tuleb selliste saadetiste suhtes kohaldada kõnealuse määruse artiklit 18
mutatis mutandis
, välja arvatud juhul, kui jäätmete suhtes kohaldatakse ka etteteatamise ja nõusoleku menetlust.”
Kohtutoimikust nähtub, et Liibanoni Vabariik vastas määruse nr 1418/2007 põhjenduses 1 mainitud komisjoni taotlusele 23. juuni 2007. aasta kirjaga. Kirja sõnastusest nähtub eelkõige, et jäätmete sissevedu Liibanoni on reguleeritud Baseli konventsiooniga ja ministri 19. mai 1997. aasta otsusega. Samas kirjas on ühtlasi rõhutatud, et kuna Euroopa Ühendus kasutab teistsuguseid koode kui Liibanoni Vabariik, ei võta viimane endale mingit vastutust juhul, kui selles vastuses esinevad vead või puudused.
Kirjale oli lisatud küsimustiku vorm, mille komisjon oli saatnud ja mille Liibanoni ametiasutused olid ära täitnud. Muu hulgas olid nad küsimustikus selgitanud, et kui ministri 19. mai 1997. aasta otsus ei ole mõne küsimustikus loetletud jäätmeliigi suhtes kohaldatav, on selle liigi lahtrisse kantud märge „NA”. Seda märget ei olnud tehtud koodi B1120 ja selle alla kuuluvate jäätmeliikide kohta. Nimetatud jäätmeliigi puhul olid ametiasutused ära märkinud sama küsimustiku veeru 1 pealkirjaga „nende jäätmete sissevedu Euroopa ühendusest on keelatud”.
Määruse nr 1418/2007 artikkel 1 sätestab:
„Määruse [nr 1013/2006] III ja IIIA lisas loetletud jäätmete väljavedu, mis ei ole kõnealuse määruse artikli 36 kohaselt keelatud, taaskasutamise eesmärgil teatud riikidesse, mille suhtes ei kohaldata [OECD otsust], on reguleeritud lisas sätestatud menetlustega.”
Sama määruse artikkel 1a näeb ette:
„Juhul kui riik on andnud teada oma vastuses komisjoni kirjalikule taotlusele, mis on saadetud kooskõlas määruse [nr 1013/2006] artikli 37 lõike 1 esimese lõiguga, et ta ei keela teatavate jäätmesaadetiste vedu ega kohalda nende suhtes kõnealuse määruse artiklis 35 kirjeldatud eelneva kirjaliku teatamise ja nõusoleku menetlust, tuleks selliste saadetiste suhtes kohaldada kõnealuse määruse artiklit 18
mutatis mutandis
.”
Määruse nr 740/2008 lisas on muu hulgas tehtud järgmine täpsustus:
„Märkus: määruse [nr 1013/2006] artiklit 18 kohaldatakse määruse [nr 1418/2007] lisa veergude c ja d suhtes vastavalt käesoleva määruse artiklile 1.”
Määruse nr 1418/2007 lisas on sätestatud:
„Käesoleva lisa veergude pealkirjad osutavad järgmisele:
a)
keelatud;
b)
kirjalik etteteatamine ja nõusolek, nagu kirjeldatud määruse [nr 1013/2006] artiklis 35;
c)
kontrollist loobumine sihtriigis;
d)
sihtriigis järgitakse muid kontrollimenetlusi vastavalt kehtivale siseriiklikule õigusele. [...]
[...]”
Liibanoni puhul on kood B1120 kantud nii selle lisa veergu a kui ka veergu d.
Siseriiklikud õigusnormid
Karistusseadustiku (Strafgesetzbuch) § 326 lõigetes 2 ja 5 on sätestatud:
„(2)   [Kuni viieaastase vangistuse või rahatrahviga] karistatakse isikut, kes keeldu rikkudes või vajalikku luba omamata veab lõikes 1 nimetatud jäätmed käesoleva seaduse reguleerimisalasse, kõnealuse seaduse reguleerimisalast välja või läbi kõnealuse seaduse reguleerimisala.
[...]
(5)   Juhul kui teo toimepanija tegutseb ettevaatamatusest, on karistus järgmine:
1)
kuni kolmeaastane vangistus või rahatrahv lõigetes 1 ja 2 sätestatud juhtudel,
[...]”
Jäätmeveo eest kohaldatavaid trahve käsitleva määruse (Abfallverbringungsbußgeldverordnung) § 2 lõige 1 määratleb, et isik, kes tahtlikult või ettevaatamatusest rikub määrust nr 1418/2007, rikkudes jäätmete väljaveol selle määruse artiklit 1 koostoimes lisa veeruga a, paneb toime jäätmeveoseaduse (Abfallverbringungsgesetz) § 18 lõike 1 punkti 18 alapunktis a ette nähtud süüteo.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
QB on Bruchsalis (Saksamaa) asuva äriühingu ALU-KAT GmbH juhataja ning selle äriühingu tegevusala on eeskätt metallijäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine.
Prokuratuur esitas QB-le süüdistuse selles, et ta saatis talle taaskasutamise või kõrvaldamise eesmärgil kolmandate isikute poolt jäätmetena üle antud 3794 ammendunud autokatalüsaatorit 2009. aasta 25. mai paiku Rotterdami (Madalmaad), kus Madalmaade toll need kinni pidas. Katalüsaatorid pidi edaspidi Liibanoni välja veetama. Prokuratuur on seisukohal, et asjaomane isik teadis, et need katalüsaatorid kuuluvad Baseli konventsiooni IX lisa koodi B1120 jäätmeliigi alla, ja ta vähemalt möönis teadlikult, et sellise liigituse tõttu on nende katalüsaatorite väljavedu Liibanoni keelatud määruse nr 1013/2006 artikli 37 lõike 2 alusel koostoimes määrusega nr 1418/2007.
Amtsgericht Bruchsal, kes arutab QB-le karistusseadustiku § 326 ja jäätmeveo eest kohaldatavat trahvi käsitleva määruse § 2 lõike 1 alusel esitatud süüdistust, toob esile, et nende sätetega ette nähtud süüteokoosseisud ei ole täidetud, kui peaks selguma, et jäätmeliiki B1120 kuuluvate jäätmete väljavedu Liibanoni ei ole keelatud.
Ent nimetatud kohtul on selles osas kahtlusi. Ta märgib esiteks, et Liibanoni puhul on osutatud jäätmeliiki kuuluvad jäätmed kantud nii määruse nr 1418/2007 lisa veergu a, mille kohaselt sissevedu on keelatud, kui ka veergu d, mille kohaselt sihtriigis järgitakse muid kontrollimenetlusi vastavalt kehtivale siseriiklikule õigusele. Teiseks täheldab ta, et määruse põhjenduse 6 kohaselt juhul, kui teatavad riigid on oma vastuses teatanud kavatsusest järgida siseriikliku õiguse alusel kohaldatavaid kontrollimenetlusi, mis erinevad määruse nr 1013/2006 artikli 37 lõikega 1 ettenähtuist, tuleb vastavalt artikli 37 lõikele 3 selliste saadetiste suhtes kohaldada kõnealuse määruse artiklit 18
mutatis mutandis
, välja arvatud juhul, kui jäätmete suhtes kohaldatakse ka etteteatamise ja nõusoleku menetlust.
Neil asjaoludel otsustas Amtsgericht Bruchsal menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määruse nr 1013/2006] artikli 37 sätteid koosmõjus [määrusega nr 1418/2007] tuleb tõlgendada nii, et [Baseli konventsiooni] IX lisa jäätmerühma B1120 kuuluvate jäätmete väljavedu Liibanoni on keelatud?”
Eelotsuse küsimus
Sissejuhatuseks olgu märgitud, et eelotsusetaotluses tuvastatud asjaoludest ei nähtu üheselt, millist menetlust tuleb antud juhul põhikohtuasjas asjassepuutuvatele jäätmetele nende lõppsihtkohas kohaldada.
Seoses sellega tuleb meenutada, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev andma hinnanguid faktidele, peaks tuvastama, et põhikohtuasjas asjassepuutuvad jäätmed olid määratud Liibanonis kõrvaldamiseks, siis oli nende väljavedu sellesse riiki järelikult keelatud määruse nr 1013/2006 artikli 34 lõigete 1 ja 2 alusel, mis nimelt sätestavad, et kõrvaldamiseks määratud jäätmete eksport liidust on keelatud, välja arvatud nende eksport Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) riikidesse, mis on ühtlasi Baseli konventsiooni osalisriigid.
Ent käesoleval juhul puudutavad eelotsuse küsimuses viidatud liidu õiguse sätted eranditult vaid jäätmete taaskasutamiseks määratud väljavedu liidust.
Selles osas tuleb rõhutada, et määruse nr 1013/2006 artikli 36 lõike 1 punkti f kohaselt on keelatud taaskasutamiseks määratud jäätmete väljavedu liidust riikidesse, millele OECD otsust ei kohaldata, kui sihtriik on nende jäätmete sisseveo keelanud. On selge, et Liibanoni Vabariik kuulub nende riikide hulka, millele OECD otsust ei kohaldata.
Lisaks on selliste määruse nr 1013/2006 III ja IIIA lisas loetletud jäätmete väljaveo kohta, mis on määratud taaskasutamiseks riikides, millele OECD otsust ei kohaldata, ja mille väljavedu määruse artikli 36 kohaselt ei ole keelatud, määruse artiklis 37 sätestatud, et komisjon peab saama andmed rakendatavate kontrollimenetluste kohta, enne kui ta annab määruse, milles on arvestatud kõiki saadud vastuseid.
Nagu tuleneb artikli 37 lõike 1 punktist i, saadab komisjon asjaomastele kolmandatele riikidele vastavad taotlused konkreetselt selleks, et saada neilt kirjalik kinnitus selle kohta, et liidust võib taaskasutatavaid jäätmeid nendesse riikidesse välja vedada. Seda eesmärki on sõnaselgelt meenutatud ka määruse nr 1418/2007 põhjenduses 1.
Ent antud juhul näitab määruse nr 1418/2007 lisa veerus a pealkirja „Liibanon” all sisalduv märge „B1120”, et asi on kaugel kirjalikust kinnitusest, et selliseid jäätmeid, nagu on arutusel põhikohtuasjas, võib sellesse kolmandasse riiki välja vedada, kuna riigi ametiasutused on vastuseks komisjoni poolt artikli 37 lõike 1 alusel saadetud taotlusele komisjonile hoopis ametlikult teatanud, et selliste jäätmete vedu liidust Liibanoni nende taaskasutamiseks selles kolmandas riigis on keelatud.
Ka on selge, et märge kajastab selles osas adekvaatselt Liibanoni ametiasutuste vastuse sisu, kuna – nagu on osutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 16 – nende 23. juuni 2007. aasta kirja lisast ilmneb, et jäätmeliiki B1120 kuuluvate jäätmete puhul olid need ametiasutused ära märkinud veeru 1 pealkirjaga „nende jäätmete sissevedu Euroopa ühendusest on keelatud”.
Eelnevast järeldub, et jäätmeliiki B1120 kuuluvate jäätmete Liibanoni väljaveo keeld tuleneb antud juhul sellest, et see kolmas riik ise keelas nende sisseveo, nii et väljaveokeeld on jõus, arvestades niihästi määruse nr 1013/2006 artiklit 37 ja antud jäätmeliigi kandmist määruse nr 1418/2007 lisa veergu a pealkirja „Liibanon” alla – ainult neile sätetele on eelotsuse küsimuses viidatud –, kui ka määruse nr 1013/2006 artikli 36 lõike 1 punkti f, nagu komisjon õigesti väitis.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse aluseks oleva asjaolu kohta, nimelt et jäätmeliik B1120 on Liibanoni puhul kantud ka kõnealuse lisa veergu d, tuleb nentida järgmist.
Ühest küljest ei saa selles osas nõustuda komisjoni seletusega, mille kohaselt siis, kui kolmas riik märkis, et ta keelab teatud liiki jäätmete sisseveo oma territooriumile, tuleb „kontrollimenetlusi, mis erinevad määruse nr 1013/2006 artikli 37 lõikega 1 ettenähtuist”, millele viitab määruse nr 1418/2007 põhjendus 6, käsitada sisseveokeeluna. Olgu meenutatud, et artikli 37 lõikes 1 osutatud kontrollimenetlused, nimelt need, mis on ette nähtud määruse nr 1013/2006 artiklites 18 või 35, on tegelikult oma olemuselt seotud eranditult vaid nende jäätmetega, mille puhul sisseveokeeld ei ole aluspõhimõtteks.
Teisalt ilmneb ühest teisest komisjoni antud selgitusest, et jäätmeliigi B1120 kandmine veergu d oli tingitud reservatsioonist, mille Liibanoni ametiasutused tegid eespool mainitud 23. juuni 2007. aasta kirjas tagajärgede kohta, mis võivad olla tingitud sellest, et ühendus ja Liibanoni Vabariik kasutavad erinevaid jäätmeliikide koode.
Olenemata konkreetsetest põhjustest miks komisjon nimetatud märke sisse viis, ei saa see mingil juhul tekitada tagajärge, mis seaks kahtluse alla käesoleva kohtuotsuse punktis 36 sisalduva järelduse, mille kohaselt on jäätmeliiki B1120 kuuluvate jäätmete liidust väljavedu Liibanoni kehtiva liidu õiguse järgi keelatud, ega järelikult – erinevalt sellest, mida väidab QB – olla määruse nr 1013/2006 artiklis 18 sätestatud menetluse kohaldamise põhjenduseks.
Osutatud veerus d märgitut, et „sihtriigis järgitakse muid kontrollimenetlusi vastavalt kehtivale siseriiklikule õigusele”, tuleb nimelt tõlgendada määrust nr 1013/2006 arvestades ja sellega kooskõlas.
Nimetatud määruse artikli 37 lõike 1 alusel saadab komisjon 20 päeva jooksul alates määruse jõustumisest kirjaliku taotluse igale riigile, millele OECD otsust ei kohaldata, et saada neilt kirjalik kinnitus selle kohta, et liidust võib taaskasutatavaid jäätmeid nendesse riikidesse välja vedada, ning saada teada, millist kontrollimenetlust sihtriigis tuleks rakendada, kui seda üldse rakendatakse. Ühtlasi näeb lõige 1 ette, et igal riigil, millele OECD otsust ei kohaldata, on võimalik valida kas keeld või eelneva kirjaliku teatamise ja nõusoleku menetlus, nagu on kirjeldatud määruse nr 1013/2006 artiklis 35, või kontrollist loobumine sihtriigis. Määruse artikli 37 lõige 3 täpsustab omakorda, et kui on otsustatud, et saadetisi ei kontrollita, tuleb asjaomastele jäätmesaadetistele kohaldada artiklit 18.
Neist sätetest ilmneb, et kontrollimenetlus, mida jäätmetele sihtriigis võidakse rakendada, nagu ka sinna saadetavatele jäätmetele lihtsa teavitamismenetluse kohaldamise võimalus, mis on sätestatud määruse nr 1013/2006 artiklis 18, eeldab tingimata, et neid jäätmeid võib liidust välja vedada taaskasutamiseks selles riigis.
Käsitledes artiklit 18 ja määruse nr 1418/2007 põhjenduses 6 leiduvat viidet sellele sättele, olgu veel lisatud, et sama määruse artikkel 1a kinnitab sõnaselgelt, et ainult sel juhul, kui riik on andnud teada oma vastuses komisjoni kirjalikule taotlusele, mis on saadetud kooskõlas määruse nr 1013/2006 artikli 37 lõike 1 esimese lõiguga, et ta „ei keela teatavate jäätmesaadetiste vedu” või et ta ei „kohalda nende suhtes kõnealuse määruse artiklis 35 kirjeldatud eelneva kirjaliku teatamise ja nõusoleku menetlust”, on selliste saadetiste suhtes kohaldatav sama määruse artikkel 18
mutatis mutandis
.
Ka tuleb määruse nr 740/2008 lisa sissejuhatavat märkust, mis täpsustab, et määruse nr 1013/2006 artiklit 18 kohaldatakse määruse nr 1418/2007 lisa veergude c ja d suhtes vastavalt selle määruse artiklile 1, samuti tõlgendada nii, et artiklis 18 osutatud menetlust kohaldatakse ainult sel juhul, kui jäätmeliik on kantud neist kahest veerust kas veergu c või veergu d, välistades üheaegse kandmise veergudesse a või b, mis käsitlevad vastavalt sisseveokeeldu ja määruse nr 1013/2006 artiklis 35 sätestatud menetluse kohaldamist.
Lõpetuseks on oluline toonitada, et määruse nr 1013/2006 artiklite 36 ja 37 ja määruse nr 1418/2007 sätete tõlgendamine nende koostoimes nii, et viimasena nimetatud määruse lisas teatud liiki jäätmete kolmandasse riiki sisseveo keelu mainimine on piisav tuvastamaks, et selliste jäätmete väljavedu liidust sellesse kolmandasse riiki on keelatud, ja välistada täielikult määruse nr 1013/2006 artikli 18 kohaldamine, on – nagu täheldas kohtujurist oma ettepaneku punktides 65–68 – ainsana kooskõlas eesmärkidega, mida liidu õigusnormidega antud juhul taotletakse.
Hinnangu andmine küsimuses, kas liidu õiguse sätted on antud juhul piisavalt selged, et olla siseriikliku kriminaalõigusliku kvalifikatsiooni elementideks kooskõlas süütegude ja karistuste määratletuse ehk seaduslikkuse põhimõttega kriminaalõiguses, kuulub eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesannete hulka, nagu toonitas ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 71. Selles osas tuleb igal juhul meelde tuletada, et tegemist on liidu õiguse üldpõhimõttega, mida käsitleb eeskätt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõige 1. See põhimõte, mida liikmesriigid on muu hulgas kohustatud järgima, kui nad kehtestavad sanktsioone liidu õiguse sätete rikkumise eest, nõuab, et seadus peab selgelt määratlema kuriteod ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud ainult siis, kui puudutatud isik saab asjassepuutuva sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (vt selle kohta eelkõige 13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas
5/88: Wachauf, EKL 1989, lk 2609, punkt 19
; 3. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas
C‑303/05: Advocaten voor de Wereld, EKL 1007, lk I‑3633, punktid 49 ja 50
, ning 31. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑546/09: Aurubis Balgaria, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 41 ja 42).
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1013/2006 artikli 36 lõike 1 punkti f ja artiklit 37 ning määruse nr 1418/2007 sätteid tuleb nende koostoimes tõlgendada nii, et määruse nr 1013/2006 V lisa 1. osa B‑nimekirjas koodi B1120 alla kuuluvate jäätmete taaskasutamiseks määratud väljavedu liidust Liibanoni on keelatud.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkusi esitanud Itaalia valitsuse ja komisjoni kohtukulusid ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta artikli 36 lõike 1 punkti f ja artiklit 37 ning komisjoni 29. novembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1418/2007, milles käsitletakse teatavate Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1013/2006 III ja IIIA lisas loetletud jäätmete väljavedu taaskasutamise eesmärgil teatavatesse riikidesse, mille suhtes ei kohaldata OECD otsust jäätmete riikidevahelise veo kontrolli kohta (muudetud komisjoni 29. juuli 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 740/2008), sätteid tuleb nende koostoimes tõlgendada nii, et määruse nr 1013/2006 V lisa 1. osa B‑nimekirjas koodi B1120 alla kuuluvate jäätmete taaskasutamiseks määratud väljavedu Euroopa Liidust Liibanoni on keelatud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.
(
i
)	Sissejuhatavas osas ning punktides 2, 24, 25, 26 ja 41 esinev nimi asendati pärast anonüümseks muutmise taotlust tähtedega.