CELEX: 62007TJ0133
Konkurencija
Karteliai
Skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija projektų rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
Rinkos pasidalijimas
Teisė į gynybą
Pažeidimo įrodymas
Pažeidimo trukmė
Baudos
Pradinės baudos
Referenciniai metai
Vienodas požiūris

Ginčo aplinkybės
1.
Ieškovė
Ieškovė
Mitsubishi Electric Corp.
yra Japonijos įmonė, veikianti įvairiuose sektoriuose, visų pirma skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija (toliau – SĮDI)
sektoriuje. Nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2005 m. balandžio mėn.
Mitsubishi Electric Corp.
skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija veikla buvo vykdoma per bendrąją įmonę TM T & D
Corp.
, kuri lygiomis dalimis priklausė
Mitsubishi Electric Corp.
ir
Toshiba Corp.
ir kuri 2005 m. buvo likviduota.
2.
Prekės
SĮDI skirti energijos srautui elektros energijos tinkluose reguliuoti. Tai sunki elektros įranga, naudojama kaip visiškai
įrengtų elektros pastočių pagrindinė dalis. SĮDI parduodami visame pasaulyje kaip visiškai įrengtų elektros pastočių sudedamosios
dalys arba kaip į tokias pastotes integruotinos atskiros dalys.
3.
Administracinė procedūra
2004 m. kovo 3 d. ABB
Ltd
Europos Bendrijų Komisiją (dabar – Europos Komisija) informavo apie antikonkurencinius veiksmus SĮDI sektoriuje ir žodžiu
pateikė prašymą atleisti nuo baudų pagal 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą
kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl
bendradarbiavimo).
ABB pateiktą prašymą atleisti nuo baudų papildė žodinėmis pastabomis ir rašytiniais įrodymais. 2004 m. balandžio 25 d. Komisija
ABB pritaikė sąlyginį atleidimą nuo baudų.
Remdamasi ABB pareiškimais Komisija pradėjo tyrimą ir 2004 m. gegužės 11 d. ir 12 d. atliko patikrinimus kelių įmonių, veikiančių
SĮDI sektoriuje, patalpose.
2006 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kurį išsiuntė 20 įmonių, tarp jų – ir ieškovei. 2006 m.
liepos 18–19 d. Komisija surengė posėdį kartu su bendrovėmis, kurioms buvo skirtas pranešimas apie kaltinimus.
4.
Ginčijamas sprendimas
2007 m. sausio 24 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) (toliau – ginčijamas sprendimas).
Ginčijamo sprendimo 113–123 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės pasauliniu
mastu, išskyrus tam tikras rinkas, koordinavo SĮDI projektų skyrimą pagal sutartas taisykles būtent tam, kad išlaikytų kvotas,
kurios aiškiai parodo istoriškai nusistovėjusias jų rinkos dalis. Komisija patikslino, kad SĮDI projektai buvo skiriami remiantis
bendra „Japonijos“ kvota ir bendra „Europos“ kvota, kurias paskui turėjo pasidalyti atitinkamai Japonijos gamintojai ir Europos
gamintojai. 1988 m. balandžio 15 d. Vienoje pasirašytame susitarime (toliau – GQ susitarimas) buvo įtvirtintos taisyklės,
pagal kurias SĮDI projektus leidžiama skirti arba Japonijos, arba Europos gamintojams ir jų vertę įskaičiuoti į atitinkamą
kvotą. Be to, ginčijamo sprendimo 124–132 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės
sudarė žodinį susitarimą (toliau – bendrasis susitarimas), pagal kurį SĮDI projektai, pirma, Japonijoje ir, antra, Europos
valstybėse narėse, dalyvaujančiose kartelyje (šios šalys kartu vadinamos SĮDI projektų „šalimis gamintojomis“), buvo iš anksto
paskirti atitinkamai kartelio nariams Japonijoje ir Europoje. Informacija dėl SĮDI projektų „Šalyse gamintojose“ tarp šių
dviejų šalių grupių nebuvo keičiamasi ir šie projektai nebuvo įtraukiami į atitinkamas kvotas.
GQ susitarime taip pat buvo taisyklių, susijusių su keitimusi informacija, reikalinga, kad dviejų gamintojų grupių kartelis
galėtų veikti, o šį keitimąsi užtikrino abiejų grupių sekretorės, ir kad būtų galima manipuliuoti atitinkamais konkursais
ir nustatyti SĮDI projektų, kurie negalėjo būti skiriami, kainas. Pagal GQ susitarimo 2 priedą šis susitarimas taikomas visame
pasaulyje, išskyrus Jungtines Amerikos Valstijas, Kanadą, Japoniją ir 17 Vakarų Europos šalių. Be to, pagal bendrąjį susitarimą
SĮDI projektai kitose Europos šalyse nei „šalyse gamintojose“ taip pat iš anksto buvo priskirti Europos šalių grupei, o Japonijos
gamintojai įsipareigojo neteikti pasiūlymų dėl SĮDI projektų Europoje.
Komisijos teigimu, SĮDI projektų pasidalijimą tarp Europos gamintojų reguliavo susitarimas, kuris irgi pasirašytas 1988 m.
balandžio 15 d. Vienoje, – „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ („E grupės susitarimas dėl GQ susitarimo įgyvendinimo“,
toliau – EQ susitarimas). Komisija pažymėjo, kad SĮDI projektams paskirstyti Europoje taikytos tos pačios taisyklės bei procedūros
kaip ir tos, kurios taikomos SĮDI projektams paskirstyti kitose šalyse. Būtent apie SĮDI projektus Europoje irgi turėjo būti
pranešta, jie turėjo būti įtraukiami į sąrašą, paskiriami, valdomi arba jiems pasiūlyta minimali kaina.
Remdamasi ginčijamame sprendime nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis ir atliktu teisiniu vertinimu, Komisija konstatavo, kad
atitinkamos įmonės pažeidė EB 81 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės susitarimo (toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnį,
ir skyrė joms baudas, kurių dydį apskaičiavo taikydama metodus, nustatytus Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. ; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės) ir 1996 m. Pranešime dėl bendradarbiavimo.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija konstatavo, kad ieškovė dalyvavo darant pažeidimą nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki
2004 m. gegužės 11 d.
Už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatuotą pažeidimą ieškovei ginčijamo sprendimo 2 straipsniu paskirta 118 575 000 EUR
bauda, iš jų 4 650 000 EUR, atitinkantys TM T & D padarytą pažeidimą, turėjo būti sumokėti solidariai su
Toshiba
.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta 2007 m. balandžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje pateiktu
ieškovės ieškiniu. 2007 m. birželio 6 d. ieškovė paprašė taikyti proceso organizavimo priemones, susijusias su įvairių ginčijamo
sprendimo adresatų apyvartos duomenų atskleidimu.
Atsiliepimas į ieškinį pateiktas 2007 m. rugpjūčio 21 d.
2007 m. lapkričio 1 d. Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovė paprašė, kad pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento
122 straipsnį sprendimas būtų priimtas už akių jos naudai. 2007 m. lapkričio 5 d. ji pateikė dubliką.
2008 m. sausio 29 d. Teismo antrosios kolegijos sprendimu prašymas priimti sprendimą už akių buvo atmestas.
Rašytinė proceso dalis buvo baigta 2008 m. kovo 18 d. pateikus tripliką.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Teismas (antroji kolegija) 2009 m. rugsėjo 22 d. nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Taikydamas proceso organizavimo priemones pagal savo Procedūros reglamento 64 straipsnį, jis paprašė Komisijos pateikti tam
tikrus dokumentus, o šalių – pareikšti savo nuomonę dėl šių dokumentų reikšmės, kalbant apie argumentus, susijusius su teisės
susipažinti su byla pažeidimu. Teismas taip pat raštu pateikė šalims klausimus ir paprašė į juos atsakyti per posėdį.
Atsiliepdama į Teismo prašymą Komisija 2009 m. spalio 26 d. pateikė atitinkamus dokumentus. 2009 m. lapkričio 19 d. ieškovė
pateikė dėl jų pastabas. 2009 m. gruodžio 2 d. Komisija pateikė dar vieną dokumentą, o 2009 m. gruodžio 3 d. atsakė į ieškovės
pastabas.
Šalių atsiliepimai ir jų atsakymai į Teismo žodžiu ir raštu pateiktus klausimus buvo išklausyti 2009 m. gruodžio 11 d. posėdyje.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        pirmiausia – panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis yra taikomas ieškovei ir TM T & D,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g ir h punktus, kiek jie taikomi ieškovei,
–        nepatenkinus ir antrojo reikalavimo, pakeisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jis yra taikomas ieškovei, kad būtų panaikinta
arba sumažinta ieškovei skirta bauda,
–        bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Pirmiausia ieškovė ginčija atsiliepimo į ieškinį priimtinumą ir teigia, kad jis yra nenuoseklus ir neatitinka ieškinyje pateiktų
pagrindų.
Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas pažymi, kad pagal Procedūros reglamento 46 straipsnio 1 dalies b punktą atsiliepime į ieškinį
privalo būti pateikti fakto ir teisės argumentai, kuriais remiasi atsakovas.
Šioje byloje pateiktas atsiliepimas į ieškinį minėtą reikalavimą atitinka, nepaisant atskiro klausimo dėl to, ar argumentai,
kuriais remiasi Komisija, yra reikšmingi ir pagrįsti. Todėl ieškovės argumentą dėl atsiliepimo į ieškinį nepriimtinumo reikia
atmesti.
Kalbant apie bylos esmę, pažymėtina, kad ieškovė pateikia penkiolika ieškinio pagrindų. Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą
ji teigia, jog Komisija neįrodė, kad ieškovė pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį dalyvaudama kartelyje,
kurio tikslas ar poveikis buvo riboti konkurenciją Europos ekonominėje erdvėje (toliau – EEE). Antrajame ieškinio pagrinde
ieškovė tvirtina, kad Komisija neįrodė susitarimo, kuriuo pažeidžiami EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis ir
kurio šalis buvo ieškovė, buvimo. Trečiajame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad Komisija padarė klaidą, nes neatsižvelgė
į įrodymus, paaiškinančius, kodėl ieškovės nebuvo Europos rinkoje, ir patvirtinančius, kad jai buvo sunku į šią rinką patekti.
Ketvirtajame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė įrodinėjimo taisykles, nes perkėlė įrodinėjimo pareigą
ir taip pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą. Penktajame ieškinio pagrinde ieškovė tvirtina, kad apskaičiuodama pradinę
ieškovei skirtiną baudą pagal jos 2001 m. apyvartą Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus. Pateikdama
šeštąjį ieškinio pagrindą ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė savo pareigą nurodyti motyvus, dėl kurių nusprendė apskaičiuoti
baudą pagal ieškovės 2001 m. apyvartą. Septintajame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad Komisija klaidingai apibrėžė pasaulinę
SĮDI rinką ir ieškovei priklausančią jos dalį ir taip pažeidė vienodo požiūrio bei proporcingumo principus. Aštuntajame ieškinio
pagrinde ieškovė tvirtina, kad Komisija pažeidė jai tenkančią motyvavimo pareigą, kai konstatavo, kad ieškovė kontroliavo
15–20 % pasaulio rinkos. Devintajame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad nustatinėdama pasaulio rinkos vertę Komisija pažeidė
gero administravimo principą. Dešimtajame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad apskaičiuodama ieškovei taikytiną atgrasymo
daugiklį Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus. Pateikdama vienuoliktąjį ieškinio pagrindą ieškovė
tvirtina, kad jos baudą apskaičiavusi taip pat kaip ir Europos gamintojams Komisija pažeidė proporcingumo principą. Dvyliktajame
ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad apskaičiuodama ieškovės baudą Komisija neatsižvelgė į reikšmingus ekonominius ir techninius
įrodymus. Tryliktajame ieškinio pagrinde ieškovė nurodo, kad Komisija klaidingai nustatė kartelio trukmę. Keturioliktajame
ieškinio pagrinde ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė jos teisę į gynybą ir į teisingą bylos nagrinėjimą, nes nesuteikė jai
teisės susipažinti su kaltinimus patvirtinančiais ir paneigiančiais įrodymais. Penkioliktajame ieškinio pagrinde ieškovė teigia,
kad nepateikusi ieškovei savo išvadų dėl kompensavimo teorijos, neatsiejamos nuo bendrojo susitarimo, Komisija pažeidė jos
teisę į gynybą.
Komisija ginčija ieškovių nurodytų pagrindų pagrįstumą.
Visų pirma reikia pažymėti, kad ieškovė tiksliai nenurodė, kuriais pagrindais ji grindžia atskirus savo reikalavimus. Todėl
pirmiausia reikia manyti, kad pirmuoju, antruoju, trečiuoju ir ketvirtuoju bei tryliktuoju, keturioliktuoju ir penkioliktuoju
pagrindais ieškovė grindžia savo pagrindinį reikalavimą. Jei bent vienas iš šių pagrindų būtų pripažintas pagrįstu, reikėtų
bent iš dalies panaikinti ir 1, ir 2 ginčijamo sprendimo straipsnius, kiek jie susiję su ieškove. Be to, reikia manyti, kad
penktasis, šeštasis, septintasis, aštuntasis, devintasis, dešimtasis, vienuoliktasis ir dvyliktasis ieškinio pagrindai susiję
su ieškovei skirtos baudos apskaičiavimu, todėl ieškovės pateikti subsidiariam jos reikalavimui pagrįsti, siekiant panaikinti
ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g ir h punktus, kiek jie yra susiję su ieškove. Galiausiai reikia pažymėti, kad ieškovė nepateikė
savarankiško pagrindo trečiam subsidiariam reikalavimui pagrįsti.
1.
Dėl pagrindinio reikalavimo, kuriuo siekiama ginčijamo sprendimo panaikinimo, kiek jis taikomas ieškovei ir TM T & D
Kadangi panaikinus ginčijamą sprendimą dėl ieškovės teisės į gynybą pažeidimo sprendimo esmės nagrinėjimas netektų prasmės,
pirmiausia bus išnagrinėti keturioliktasis ir penkioliktasis ieškinio pagrindai. Paskui bus kartu išnagrinėti pirmasis, trečiasis
ir ketvirtasis ieškinio pagrindai, nes visi jie susiję su bendrojo susitarimo įrodymu. Tada bus nagrinėjamas antrasis ieškinio
pagrindas, susijęs su minėto susitarimo kaip EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimo kvalifikavimu. Tada
bus išnagrinėtas tryliktasis ieškinio pagrindas, susijęs su aptariamo kartelio trukme.

Dėl keturioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad nesuteikusi ieškovei galimybės susipažinti su kaltinimus patvirtinančiais
ir paneigiančiais įrodymais Komisija pažeidė jos teisę į gynybą ir teisę į teisingą bylos nagrinėjimą
Šalių argumentai
Ieškovė mano, kad neturėjo galimybės susipažinti su Komisijos byloje esančiais kai kuriais kaltinimus patvirtinančiais ir
paneigiančiais įrodymais, todėl buvo pažeistas teisės į gynybą ir teisės į teisingą bylos nagrinėjimą užtikrinimo principas.
Kalbant apie kaltinimus patvirtinančius įrodymus, ieškovė teigia, kad ginčijamame sprendime atskleidžiami įrodymai, apie kuriuos
ji nieko nežinojo,  todėl negalėjo pareikšti dėl jų savo nuomonės. Pirma, ieškovė negalėjo susipažinti su
Fuji
2006 m. lapkričio 21 d. pateiktais įrodymais, kuriais remiantis GQ susitarimas negalėjo veikti nesant bendrojo susitarimo.
Antra, ieškovė teigia, kad 2006 m. lapkričio mėn. pateikti įrodymai, iš kurių aišku, kad
Alstom
ir
Areva
neginčijo bendrojo susitarimo buvimo fakto, irgi nebuvo atskleisti.
Kalbant apie kaltinimus paneigiančius įrodymus, ieškovė teigia, pirma, kad 2006 m. lapkričio 8 d. pateikė Komisijai kaltinimus
paneigiančius liudytojų parodymus dėl kelių kitų įmonių, tačiau jie nebuvo atskleisti kitoms šalims.
Antra, nebuvo atskleistas papildomas
Hitachi
atsakymas į pranešimą apie kaltinimus, kuriame
Hitachi
ginčijo Komisijos pateiktą kai kurių pradiniame atsakyme esančių teiginių, susijusių su pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmu,
aiškinimą.
Trečia, ieškovė priekaištauja, kad neturėjo galimybės susipažinti su įrodymais, kuriais siekiama sukelti abejonių dėl bendrojo
susitarimo buvimo ir patvirtinti, kad buvo kliūčių patekti į EEE SĮDI rinką, ir kuriuos pateikė įmonės
Siemens
(priklausanti grupei, į kurią įėjo
VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
(toliau – VA TECH),
Hitachi
ir
Toshiba
, visų pirma su pastarųjų dviejų įmonių pateiktais pareiškimais ir ekonominėmis arba techninėmis ataskaitomis,
Siemens
ir
Hitachi
darbuotojų parodymais ir VA TECH atsakymu į pranešimą apie kaltinimus. Jos teigimu, ginčijamo sprendimo 130 konstatuojamojoje
dalyje padariusi išvadą, kad VA TECH atvirai neginčijo bendrojo susitarimo buvimo, Komisija iškraipė VA TECH poziciją.
Ketvirta, ieškovė teigia neturėjusi galimybės susipažinti su S. parodymais, duotais
Alstom
vardu ir susijusiais su kartelio pabaiga 1999 m.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Teisės į gynybą užtikrinimas reikalauja, kad atitinkamam asmeniui per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai
pareikšti savo nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo ir tinkamumo, taip pat dėl Komisijos pateiktų dokumentų savo
teiginiui dėl Sutarties pažeidimo buvimo pagrįsti (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I-123, 66 punktas).
Iš teisės į gynybą užtikrinimo principo kylanti teisė susipažinti su bylos dokumentais reiškia, kad Komisija turi sudaryti
atitinkamai įmonei galimybę išnagrinėti visus tyrimo byloje esančius dokumentus, kurie gali būti svarbūs jos gynybai. Šie
dokumentai apima ir kaltinimus patvirtinančius, ir kaltinimus paneigiančius įrodymus, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis,
Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją (šio sprendimo 39 punkte nurodyto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
68 punktas).
Šiuo klausimu primintina, kad tik administracinio ginčo stadijos pradžioje pranešimu apie kaltinimus informuojama apie visus
esminius įrodymus, kuriais per šią procedūros stadiją remiasi Komisija, ir ši įmonė turi teisę susipažinti su bylos medžiaga,
kad galėtų veiksmingai pasinaudoti teise į gynybą. Todėl kitų kartelyje tariamai dalyvavusių įmonių atsakymai į pranešimą
apie kaltinimus iš principo nėra bylos medžiagos dokumentas, su kuriuo šalys galėtų susipažinti (2009 m. rugsėjo 30 d. Bendrojo
Teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑0000, 163 punktas).
Tačiau jei norėdama įrodyti pažeidimą vykstant procedūrai pagal EB 81 straipsnio 1 dalį Komisija ketina pasiremti atsakymo
į pranešimą apie kaltinimus ištrauka arba prie tokio atsakymo pridėtu dokumentu, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms
įmonėms turi būti sudaryta galimybė pareikšti savo nuomonę dėl tokio įrodymo. Tokiomis aplinkybėmis minėta atsakymo į pranešimą
apie kaltinimus ištrauka arba prie šio atsakymo pridėtas dokumentas yra įvairias dalyvavusias darant pažeidimą įmones apkaltinantis
įrodymas (žr. šio sprendimo 41 punkte nurodyto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
164 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo 53 straipsnio
1 daliai.
Pagal analogiją, jei atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištrauka arba prie tokio atsakymo pridėtas dokumentas gali būti
naudingas įmonės gynybai, nes jis leidžia jai pateikti įrodymus, kurie nepatvirtina šioje stadijoje Komisijos padarytų išvadų,
tai yra kaltinimus paneigiantis įrodymas. Tokiu atveju atitinkamai įmonei turi būti sudaryta galimybė išnagrinėti minėtą ištrauką
ar dokumentą ir pateikti dėl jų savo nuomonę.
Vis dėlto vien to, kad kitos įmonės nurodė tuos pačius argumentus kaip ir atitinkama įmonė ir kad jos savo gynybai panaudojo
daugiau šaltinių, nepakanka, kad šiuos argumentus būtų galima laikyti kaltinimus paneigiančiais įrodymais (šiuo klausimu žr.
2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 353 ir 355 punktus).
Kalbant apie galimybės susipažinti su byla suteikimo nesilaikant šių taisyklių pasekmes, pažymėtina, kad dokumento, kuriuo
rėmėsi Komisija apkaltindama įmonę, nepateikimas yra teisės į gynybą pažeidimas tik jei atitinkama įmonė įrodo, kad Komisijos
sprendimas būtų buvęs kitoks, jei nepateiktas dokumentas būtų pašalintas iš kaltinimus patvirtinančių įrodymų sąrašo (šio
sprendimo 39 punkte nurodyto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
71 ir 73 punktai).
Jeigu kaltinimus paneigiantis dokumentas nebuvo pateiktas, atitinkama įmonė turi įrodyti tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo
turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui šios įmonės nenaudai. Įmonei pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi
panaudoti tokį kaltinimus paneigiantį dokumentą gynybai taip, kad jeigu būtų galėjusi juo remtis per administracinę procedūrą,
būtų nurodžiusi aplinkybes, kurios nesutampa su Komisijos tuo etapu padarytomis išvadomis, todėl bent jau dėl elgesio, kuriuo
ji kaltinama, trukmės ir sunkumo ji būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams ir
galiausiai baudos dydžiui (šio sprendimo 39 punkte nurodyto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
74 ir 75 punktai).
Galimybė, kad neatskleistas dokumentas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui, gali būti įrodyta
tik atlikus pirminį kai kurių įrodinėjimo priemonių vertinimą, kuris parodytų, kad neatskleisti dokumentai šių įrodymų atžvilgiu
galėjo turėti reikšmės, į kurią buvo būtina atsižvelgti (šio sprendimo 39 punkte nurodyto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
76 punktas).
Šioje byloje, kalbant apie kaltinimus patvirtinančius įrodymus, Komisija pripažįsta, pirma, kad negalėjo remtis
Fuji
pastabomis, kurios nebuvo atskleistos ieškovei, kad pagrįstų ginčijamame sprendime jai pateiktus kaltinimus, tačiau neigia
iš tikrųjų juos naudojusi kaip kaltinimus patvirtinančius įrodymus. Vis dėlto reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 125
ir 255 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė papildomas
Fuji
pastabas, visų pirma pateiktas 2006 m. lapkričio 21 d., kad patvirtintų bendrojo susitarimo buvimą.
Antra, Komisija tvirtina, kad darydama išvadą dėl bendrojo susitarimo buvimo nesirėmė tariamai neutralia
Alstom
ir
Areva
pozicija; ji šią poziciją paprasčiausia konstatavo. Nors šį vertinimą patvirtina ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamoji
dalis, kurioje nepripažįstama
Alstom
,
Areva
ir VA TECH pozicijų patvirtinančioji reikšmė, priešingai
Fuji
pareiškimams, patvirtinantiems bendrojo susitarimo buvimą, jį paneigia minėto sprendimo 255 konstatuojamoji dalis, kurioje
Komisija nurodo, kad tam tikri Europos gamintojai netiesiogiai pripažino, jog bendrasis susitarimas buvo.
Bet kuriuo atveju neutrali
Alstom
ir
Areva
pozicija negali būti vertinama kaip bendrojo susitarimo buvimo įrodymas. Atsižvelgiant į Komisijai tenkančią įrodinėjimo
pareigą procedūroje dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo tai, kad įmonė neužginčija faktinių aplinkybių,
nereiškia, kad šios aplinkybės yra įrodytos. Todėl, nepaisant to, ar buvo užtikrinta teisė į gynybą, Komisija negalėjo
Alstom
ir
Areva
pozicija remtis kaip kaltinimus patvirtinančiu įrodymu.
Todėl ieškovės argumentų, susijusių su kaltinimus patvirtinančiais įrodymais, rezultatas priklauso nuo pirmojo ieškinio pagrindo,
susijusio su bendrojo susitarimo buvimo įrodymu, nagrinėjimo rezultato. Jeigu tokio bendrojo susitarimo buvimas būtų pakankamai
įrodytas net neatsižvelgus į
Fuji
pastabas ir tariamai neutralią
Alstom
ir
Areva
poziciją kaip į kaltinimus patvirtinančius įrodymus, šią ieškinio pagrindo dalį reikėtų atmesti. Tačiau jeigu būtų nustatyta,
kad tie įrodymai yra būtini ginčijamame sprendime padarytoms išvadoms, susijusioms su bendrojo susitarimo buvimu, patvirtinti,
ieškovės argumentą reikėtų pripažinti pagrįstu ir atitinkamai panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis yra su ja susijęs.
Kalbant apie kaltinimus paneigiančius įrodymus, pažymėtina, kad ieškovės argumentą, kuriuo ji teigia, kad kai kurie jos pateikti
įrodymai nebuvo atskleisti kitiems pranešimo apie kaltinimus adresatams, iš karto reikia atmesti. Net darant prielaidą, kad
tie įrodymai nebuvo atskleisti kitiems adresatams, tai galėjo turėti įtakos nebent tų adresatų, bet ne pačios ieškovės gynybai.
Be to, Bendrasis Teismas paprašė Komisijos pateikti visus dokumentus, kuriuos ieškovė nurodė labai netiksliai.
Pirma, reikėtų pažymėti, kad, priešingai ieškovės teiginiui,
Hitachi
papildomas atsakymas į pranešimą apie kaltinimus neleidžia suabejoti jos teiginių dėl pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo
faktiniu turiniu. Tame papildomame atsakyme
Hitachi
tik ginčijo Komisijos pateikiamą tų teiginių aiškinimą, visų pirma susijusį su jų, kaip bendrojo susitarimo ir vieno pažeidimo,
apėmusio ir bendrąjį susitarimą, ir GQ susitarimą, buvimo, įrodymų svarba.
Hitachi
tuos pačius argumentus jau pateikė savo pirmojo atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištraukoje, kurią Komisija nusiuntė ieškovei.
Todėl
Hitachi
papildomo atsakymo į pranešimą apie kaltinimus negalima laikyti kaltinimus paneigiančiu įrodymu, kurio atskleidimas galėjo
turėti reikšmės procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui.
Antra, kaip teigia ieškovė, VA TECH savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus aiškiai ginčijo bendrojo susitarimo buvimą.
Tačiau nors į šią aplinkybę reikia atsižvelgti nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį su bendrojo susitarimo buvimo
įrodymu, ji pati neįrodo, kad buvo pažeista ieškovės teisė į gynybą, kadangi ieškovė nenurodo, kiek klaidingas VA TECH pozicijos
aiškinimas apsunkino jos gynybą.
Be to, savo pareiškimuose VA TECH,
Hitachi
,
Toshiba
ir
Siemens
ginčijo bendrojo susitarimo buvimą ir apibūdino patekimo į Europos rinką kliūčių buvimą.
Hitachi
ir
Toshiba
taip pat pateikė ekspertų ataskaitas savo pozicijoms šiuo atžvilgiu pagrįsti.
Per administracinę procedūrą pati ieškovė ginčijo bendrojo susitarimo ir su juo susijusių diskusijų buvimą, nurodė, kad buvo
„didelės“ patekimo į Europos rinką kliūtys, ir dėl to pateikė ekspertų ataskaitas, panašias į tas, kurias pateikė
Hitachi
ir
Toshiba
. Todėl kitų pranešimo apie kaltinimus adresatų pareiškimų ir ataskaitų negalima laikyti kaltinimus paneigiančiais įrodymais.
Kalbant apie
Hitachi
ir
Siemens
darbuotojų parodymus, pažymėtina, jog šie darbuotojai nurodė, kad GQ susitarimas nebuvo taikomas SĮDI projektams Europoje,
nesutiko su tuo, kad buvo bendrasis susitarimas ir kad vyko su juo susijusios diskusijos bei nurodė, kad buvo „didelės“ patekimo
į EEE rinką kliūtys. Be to,
Hitachi
liudytojai išsamiai apibūdino
Alstom
2002 m. liepos mėn. pateiktą pasiūlymą, susijusį su Europos ir Japonijos gamintojų susitarimu, ir nurodė, kad
Hitachi
šį pasiūlymą atmetė.
Šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, pirma, kad rašytiniai įmonės darbuotojų parodymai, parengti šiai įmonei kontroliuojant ir
pateikti jos gynybai per Komisijos vykdomą administracinę procedūrą, iš esmės negali būti laikomi įrodymais, kurie skirtųsi
ir būtų nepriklausomi nuo tos pačios įmonės padarytų pareiškimų. Paprastai įmonės pozicija dėl Komisijos jai inkriminuojamų
faktinių aplinkybių tikrumo visų pirma yra pagrįsta jos darbuotojų ir vadovų žiniomis ir nuomonėmis.
Antra, kaip pažymėta šio sprendimo 57 punkte, per administracinę procedūrą pati ieškovė ginčijo bendrojo susitarimo ir su
juo susijusių diskusijų buvimą ir nurodė buvus „didelių“ patekimo į Europos rinką kliūčių. Be to, ji tvirtino, kad GQ susitarimas
nebuvo susijęs su EEE teritorija. Todėl aplinkybės, kad kitos įmonės pateikė tokių argumentų, negalima laikyti kaltinimus
paneigiančiu įrodymu.
Be to,
Alstom
2002 m. liepos mėn. pasiūlymo detalės buvo atskleistos pranešime apie kaltinimus. Todėl minėti įrodymai nėra kaltinimus paneigiantys
įrodymai.
Trečia, susipažinusi su S. pareiškimais, ieškovė juose nerado jokių įrodymų, kurie būtų galėję praversti jos gynybai. Todėl
bendrą teiginį, kad tie pareiškimai yra kaltinimus paneigiantys įrodymai, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, ieškovės argumentus, susijusius su galimybe susipažinti su kaltinimus paneigiančiais
įrodymais, reikia atmesti. Tačiau, kaip yra akivaizdu iš šio sprendimo 51 punkto, šio ieškinio pagrindo likimas priklauso
nuo pirmojo ieškinio pagrindo nagrinėjimo rezultato.

Dėl penkioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija pažeidė ieškovės teisę į gynybą, nes nepateikė jai savo
išvadų dėl kompensavimo teorijos, neatsiejamos nuo bendrojo susitarimo
Šalių argumentai
Ieškovės teigimu, Komisija pranešime apie kaltinimus nenurodė, kad Europos gamintojų Japonijos gamintojams pagal bendrąjį
susitarimą suteikta kompensacija, taikant pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmą, buvo tokio susitarimo buvimo įrodymas.
Jos nuomone, ši teorija pirmą kartą paminėta ginčijamame sprendime. Todėl Komisija pažeidė pareigą suteikti suinteresuotosioms
šalims galimybę išreikšti savo nuomonę dėl įrodymų, kuriais ji grindė savo sprendimą.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal teismų praktiką pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai nurodytos visos pagrindinės aplinkybės, kuriomis Komisija
remiasi toje procedūros stadijoje. Tačiau tai gali būti padaryta apibendrintai ir sprendimas nebūtinai turi būti Komisijos
pranešimo apie kaltinimus kopija, nes pranešimas apie kaltinimus – tai parengiamasis dokumentas, kuriame pateikiami faktinių
ir teisinių aplinkybių vertinimai yra tik preliminaraus pobūdžio (šio sprendimo 39 punkte nurodyto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
67 punktas). Todėl nors Komisija negali teigti, kad atitinkami asmenys padarė kitų pažeidimų nei nurodytieji pranešime apie
kaltinimus ir gali atsižvelgti tik į tas faktines aplinkybes, dėl kurių atitinkami asmenys turėjo galimybę pareikšti savo
nuomonę, vis dėlto ji turi atsižvelgti į veiksnius, paaiškėjusius per administracinę procedūrą, kad atmestų nepasitvirtinusius
kaltinimus arba papildytų ir performuluotų savo fakto ir teisės argumentus, skirtus jos palaikomiems kaltinimams pagrįsti
(šiuo klausimu žr. 1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 92–94 punktus).
Šioje byloje reikia pripažinti, jog pranešime apie kaltinimus Komisija aiškiai nenurodė, kad pranešimo ir projektų apskaitos
mechanizmą Europos gamintojai Japonijos gamintojams, kurie buvo laikomi galimais realiais konkurentais, pasiūlė kaip kompensaciją
mainais už bendrojo susitarimo laikymąsi.
Tačiau, pirma, pranešime apie kaltinimus aprašomos faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiama minėta teorija. Bendrasis susitarimas
ir projektų apskaitos mechanizmas apibendrinti pranešimo apie kaltinimus 100, 106 ir 110 punktuose, paskui jame išsamiai aprašyti.
Be to, iš pranešimo apie kaltinimus 120 punkto aišku, kad, Komisijos nuomone, Japonijos gamintojai buvo galimi realūs konkurentai
SĮDI projektų srityje EEE.
Antra, savo atsakymo į pranešimo apie kaltinimus 59 punkte ieškovė pažymėjo, kad Komisija pranešimo ir projektų apskaitos
mechanizmu rėmėsi kaip bendrojo susitarimo buvimo įrodymu. Todėl reikia manyti, kad ieškovė iš pranešimo apie kaltinimus suvokė
svarbą, kurią Komisija teikė pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmui dėl įtariamo pažeidimo įrodymų. Be to, savo atsakymo
į pranešimą apie kaltinimus 59–64 punktuose ieškovė išsamiai išdėstė savo nuomonę dėl tokio mechanizmo įrodymų ir jo reikšmės
tariamam bendrajam susitarimui.
Todėl reikia pripažinti, kad remdamasi pranešimo apie kaltinimus turiniu ieškovė galėjo pareikšti savo nuomonę dėl faktinių
aplinkybių, kuriomis Komisija grindė tame pranešime ir ginčijamame sprendime pateiktą kaltinimą.
Todėl penkioliktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

Dėl pirmojo, trečiojo ir ketvirtojo ieškinio pagrindų, susijusių su tuo, kad Komisija neįrodė, jog ieškovė dalyvavo aptariamame
kartelyje, kad Komisija suklydo, kai atmetė įrodymus, kuriais paaiškinama, kodėl ieškovės nebuvo Europos rinkoje ir kodėl
ji negalėjo į šią rinką patekti, ir kad Komisija pažeidė įrodinėjimo taisykles, kai perkėlė įrodinėjimo pareigą ir taip pažeidė
nekaltumo prezumpciją
Remiantis teismų praktika, Komisija turi pagrįsti nustatytus pažeidimus ir pateikti pakankamai įrodymų, teisiškai patvirtinančių
pažeidimą sudarančias aplinkybes (žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 59 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiomis aplinkybėmis visos teismo abejonės turi būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas,
naudai. Todėl teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamai teisinių pažeidimo buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu
vis dar turi abejonių, ypač nagrinėjant ieškinį dėl sprendimo, kuriuo skirta bauda, panaikinimo (šio sprendimo 72 punkte nurodyto
Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
60 punktas).
Tokiu atveju būtina atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, visų pirma išplaukiantį iš 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies, vieną pagrindinių teisių,
kurios sudaro bendruosius Bendrijos teisės principus. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir už juos paskirtų sankcijų
pobūdį bei griežtumą, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių
pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodiškai mokamos baudos (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 72 punkte
nurodyto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi būtina, kad Komisija pateiktų tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas.
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno
pažeidimo aspekto atžvilgiu. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma, vertinama bendrai
(žr. šio sprendimo 72 punkte nurodyto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
62 ir 63 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Be to, atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų,
aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus neišsamius ir atskirus
įrodymus galima papildyti išvadomis, iš kurių būtų galima atkurti reikšmingas faktines aplinkybes. Todėl egzistuojanti antikonkurencinė
praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir įrodymų, kurie, nagrinėjami kartu, gali įrodyti
konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (žr. šio sprendimo 72 punkte nurodyto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
64 ir 65 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Ieškovė šiuo atžvilgiu teigia, kad nebėra jokio pagrindo taikyti švelnesnių įrodinėjimo taisyklių, nes mėgindama įrodyti pažeidimą
Komisija patyrė sunkumų. Jos nuomone, pirma, kartelių bylose skiriamos baudos pastaraisiais metais nuolat didėjo, o tai turi
turėti įtakos Komisijos sprendimų kontrolės intensyvumui. Antra, kadangi yra Pranešimas dėl bendradarbiavimo ir atsižvelgiant
į šalių bendradarbiavimą pagal jį, Komisijai nebereikia suteikti didelės įrodymų vertinimo diskrecijos. Trečia, šioje byloje
Komisija siekia remtis dokumentu, patvirtinančiu kartelio buvimą už Europos Sąjungos ribų, t. y. GQ susitarimu, kad konstatuotų
EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimą.
Tačiau tokių ieškovės argumentų negalima laikyti pagrįstais. Pirma, didesnės baudos tikrai gali turėti sunkesnių padarinių
šalims, kurioms jos yra skiriamos. Tačiau kadangi Komisijos iniciatyva šiuo atžvilgiu yra bendrai žinoma, jeigu įmonės pasiryžta
daryti pažeidimą, jos dės kuo daugiau pastangų, kad būtų kuo mažiau įrodymais galinčių tapti dalykų, ir taip apsunkina Komisijos
užduotį. Antra, kad Komisija galėtų pagrįstai remtis tam tikrais dalykais kaip pažeidimo įrodymais, iš suinteresuotųjų įmonių
pagal baudų sumažinimo programą gauti įrodymai bet kuriuo atveju turi tenkinti teismų praktikoje taikomus kriterijus. Todėl
vien pačios atleidimo nuo baudų programos buvimas nepadaro paprastesnės Komisijos užduoties. Trečia, tai, kad GQ susitarimas
nebuvo susijęs su Europos Sąjungos teritorija, turi reikšmę vertinant šios aplinkybės įrodomąją galią. Kita vertus, ši aplinkybė
negali turėti įtakos kitų Komisijos pateiktų įrodymų vertinimui.
Be to, jei Komisija spręsdama, kad padarytas pažeidimas, remiasi tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje, šioms pakanka įrodyti,
kad yra aplinkybių, leidžiančių kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytus faktus, ir pateikti kitokį tikėtiną aplinkybių paaiškinimą
nei tas, kuriuo Komisija pagrindė Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 186 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Priešingai, nei tvirtina ieškovė, ši taisyklė nėra taikoma visais atvejais, kai pažeidimas yra nustatytas remiantis tik nerašytiniais
įrodymais.
Kalbant apie įrodinėjimo priemones, kuriomis galima remtis EB 81 straipsnio pažeidimui įrodyti, pagal Bendrijos teisę visų
pirma reikia remtis laisvo įrodymų vertinimo principu (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 72 punktas). Minėta teismų praktika pagal analogiją taikytina ir EEE susitarimo 53 straipsniui.
Todėl net jei rašytinių įrodymų nebuvimas gali būti reikšmingas bendrai vertinant visus Komisijos pateiktus įrodymus, vien
jo nepakanka, kad atitinkama įmonė, pateikusi alternatyvų faktinių aplinkybių paaiškinimą, paneigtų Komisijos tvirtinimus.
Taip bus tik tuomet, kai Komisijos pateikti įrodymai neleis neabejotinai ir be papildomo aiškinimo patvirtinti pažeidimo (šiuo
klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
, T‑36/05, Rink. p. II‑0000, 74 punktą).
Be to, jokia Bendrijos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitų dalyvavimu
kartelyje kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymus
būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą (šio sprendimo
79 punkte nurodyto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
192 punktas). Minėta teismų praktika pagal analogiją taikytina ir EEE susitarimo 53 straipsniui.
Vis dėlto dalyvavimu kartelyje, kurio buvimą ginčija daugelis kitų kaltinamų įmonių, kaltinamos įmonės pareiškimai negali
būti laikomi pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jie nėra pagrįsti kitais įrodymais; žinoma, reikalaujamas
patvirtinimo kitais įrodymais lygis gali būti nedidelis atsižvelgiant į atitinkamų pareiškimų patikimumą (šio sprendimo 79 punkte
nurodyto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
219 ir 220 punktai).
Kalbant apie atskirų įrodymų įrodomąją galią, pažymėtina, kad vienintelis pateiktiems įrodymams vertinti svarbus kriterijus
yra jų patikimumas (šio sprendimo 81 punkte nurodyto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
72 punktas).
Remiantis bendromis įrodinėjimo taisyklėmis, dokumento patikimumas, taigi ir jo įrodomoji galia, priklauso nuo jo kilmės,
parengimo aplinkybių, adresato ir turinio (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 1053 ir 1838 punktai).
Kalbant apie pareiškimus, pažymėtina, kad ypač didėlė įrodomoji galia gali būti suteikta tiems pareiškimams, kurie, pirma,
yra patikimi, antra, padaryti įmonės vardu, trečia, pateikti asmens, kuris saistomas profesinės pareigos veikti šios įmonės
vardu, ketvirta, prieštarauja pareiškėjo interesams, penkta, padaryti tiesioginio aplinkybių, apie kurias pranešama, liudininko
ir, šešta, buvo pateikti raštu, apgalvotai ir po ilgų svarstymų (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 79 punkte nurodyto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
205–210 punktus).
Nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant
į ieškovės nurodytą aplinkybę, kad šie dalyviai gali stengtis pateikti daugumą kaltinimus patvirtinančių įrodymų, susijusių
su jų konkurentų veikla, nepaneigiama, kad prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda
ar nuo jos atleista, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Iš tikrųjų
bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali sukelti abejonių asmens, siekiančio pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo,
nuoširdumu ir bendradarbiavimo besąlygiškumu, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos šio asmens galimybei visiškai pasinaudoti
pranešimo dėl bendradarbiavimo nuolaidomis (šiuo klausimu žr. 2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktą).
Šiuo klausimu taip pat reikia pažymėti, kad neteisingos informacijos pateikimo galimos pasekmės yra dar sunkesnės, todėl ginčijamas
įmonės pareiškimas turi būti patvirtintas kitais įrodymais, kaip tai matyti iš šio sprendimo 84 punkto. Ši aplinkybė didina
tikimybę, kad neteisingus pareiškimus nustatys ir Komisija, ir kitos atitinkamos įmonės.
Kalbant apie šių taisyklių taikymą šiai bylai, pirmiausia reikia pažymėti, kad, remiantis ginčijamame sprendime pateiktomis
išvadomis, bendrasis susitarimas buvo žodinis susitarimas, apėmęs, pirma, Japonijos įmonių įsipareigojimą nesiskverbti į SĮDI
projektų rinką EEE, antra, Europos įmonių įsipareigojimą nesiskverbti į SĮDI projektų rinką Japonijoje ir, trečia, Europos
įmonių įsipareigojimą pranešti Japonijos įmonėms apie SĮDI projektus Europos valstybėse ne gamintojose ir įskaityti šiuos
projektus į bendrą „Europos“ kvotą, numatytą GQ susitarime. Komisija mano, kad pranešimo ir apskaitos mechanizmo tikslas buvo
Europos įmonių kompensacijos Japonijos įmonėms, galimoms konkurentėms EEE rinkoje, išmokėjimas.
Iš visų šio sprendimo 90 punkte nurodytų bendrojo susitarimo sudėtinių dalių būtent tariamas Japonijos įmonių įsipareigojimas
nesiskverbti į SĮDI projektų rinką EEE yra Komisijos ieškovei pateikto kaltinimo pagrindas. Todėl būtent šis įsipareigojimas
turi būti pakankamai teisiškai įrodytas. Tačiau kitos bendrojo susitarimo sudėtinės dalys, jei būtų įrodytos, galėtų taip
pat būti reikšmingi netiesioginiai įrodymai, leidžiantys spręsti apie atitinkamą Japonijos įmonių įsipareigojimą.
Pirmajame ieškinio pagrinde ieškovė ginčija bendrojo susitarimo buvimą ir savo dalyvavimą jame. Ji kritikuoja įvairių įrodymų,
kuriais ginčijamame sprendime rėmėsi Komisija, įrodomąją galią ir nurodo kitus įrodymus, kurie, ieškovės nuomone, leidžia
manyti, kad bendrojo susitarimo nebuvo. Remdamasi tuo ieškovė daro išvadą, kad priimdama ginčijamą sprendimą Komisija viršijo
savo įgaliojimus. Atsižvelgdama į trečiojo ieškinio pagrindą ji priduria, kad tokiomis aplinkybėmis Komisija privalėjo sutikti
su alternatyviu aiškinimu, kodėl Japonijos gamintojų nebuvo EEE SĮDI rinkoje, susijusiu su teisinių, techninių ir komercinių
patekimo į šią rinką kliūčių buvimu. Ketvirtajame ieškinio pagrinde ieškovė nurodo, kad pakankamai teisiškai neįrodžiusi bendrojo
susitarimo buvimo, Komisija perkėlė įrodinėjimo pareigą ir pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą.
Komisija tvirtina, kad bendrojo susitarimo buvimas ir, konkrečiai kalbant, Japonijos įmonių įsipareigojimas nesiskverbti į
EEE rinką yra patvirtinti įrodymų visuma, apimančia rašytinius įrodymus, įmonių pareiškimus, liudytojų parodymus ir įrodymus,
susijusius su realiu kartelio veikimu. Todėl Komisija mano, pirma, kad ieškovės pateiktas alternatyvus paaiškinimas neturi
reikšmės, ir, antra, kad ji įvykdė jai tenkančią įrodinėjimo pareigą, todėl paisė nekaltumo prezumpcijos principo.
Taigi norint išsiaiškinti, ar, bendrai vertinant, Komisijos pateikti įrodymai neginčijamai patvirtina bendrojo susitarimo
buvimą, kurio negali paneigti ieškovės pateikti įrodymai, reikia įvertinti atitinkamų įrodymų patikimumą ir turinį.
Ieškovės kaltinimas, kad Komisija viršijo savo įgaliojimus, taip pat trečiasis ir ketvirtasis ieškinio pagrindai paremti prielaida,
jog Komisija neįrodė, kad bendrasis susitarimas buvo ir kad ieškovė jame dalyvavo. Todėl jeigu ieškovės argumentus, susijusius
su pažeidimo buvimo įrodymais ir ieškovės dalyvavimu jį darant reikia atmesti, tai neabejotinai reiškia, pirma, kad Komisija
yra kompetentinga nubausti už nustatytą pažeidimą, antra, kad ieškovės pateiktas alternatyvus paaiškinimas neturi reikšmės,
atsižvelgiant į tai, kas nurodyta šio sprendimo 79–82 punktuose, ir galiausiai – kad Komisija įvykdė jai tenkančią įrodinėjimo
pareigą ir taip paisė nekaltumo prezumpcijos principo. Tačiau jeigu būtų padaryta išvada, kad ieškovės dalyvavimas darant
aptariamą pažeidimą ginčijamame sprendime neįrodytas, pati ši išvada būtų pagrindas panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis
susijęs su ieškove.
Dėl ABB pateiktų įrodymų
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad ABB vardu duoti M. parodymai nepatikimi ir neleidžia padaryti išvados, kad egzistavo bendrasis susitarimas.
Pirma, kaip įmonė, kuriai taikomas sąlyginis atleidimas nuo baudos, ABB būtų turėjusi motyvą pateikti kaltinimus patvirtinančių
įrodymų. Be to, M. žinojo, jog ABB buvo suinteresuota, kad jis neginčytų bendrojo susitarimo buvimo. Tačiau jis žinojo, kad
dėl jo pareiškimų civilinė byla jam nebus iškelta, ir buvo tikras, kad jo parodymai nebus tikrinami kryžminėje apklausoje.
Be to, buvo akivaizdu, kad M. pareiškimai neturės ABB papildomų neigiamų padarinių, nes šios įmonės atsakomybė buvo įrodyta
kitais įrodymais.
ABB noras pateikti kaltinimus patvirtinančių įrodymų paaiškėjo per M. apklausą įsikišus ABB atstovui, kuris taisė ir tikslino
M. teiginius, o vienu momentu netgi pats atsakė į Komisijos klausimus.
Antra, M. parodymai buvo duoti praėjus daugiau nei 18 mėnesių nuo to momento, kai ABB paprašė atleisti nuo baudų.
Trečia, M. parodymai tėra buvusio ABB darbuotojo parodymai, o ne ABB vardu padarytas pareiškimas. Ieškovės teigimu, tuo metu,
kai buvo apklausiamas, M. jau buvo išėjęs į pensiją ir neprivalėjo veikti ABB interesais.
Ketvirta, M. žodiniai parodymai nebuvo duoti gerai juos apgalvojus. Be to, kadangi M. kelis pareiškimus padarė per administracinę
procedūrą, pateiktus įrodymus reikėtų laikyti nuolat keičiamų pareiškimų serija, o ne vienu bendru pareiškimu, patikslintu
po apmąstymų. Be to, tai, kad ieškovei nebuvo pranešta apie ankstesnius šio liudytojo pareiškimus, reiškia, kad juose nėra
bendrojo susitarimo įrodymų, ir tai mažina šio liudytojo vėliau padarytų pareiškimų patikimumą.
Penkta, net jei M. buvo tiesioginis kai kurių kartelio aspektų liudininkas, jis nedalyvavo jokioje diskusijoje dėl bendrojo
susitarimo, visų pirma nedalyvavo jį sudarant, o tai reiškia, kad šiuo atžvilgiu jis nebuvo tiesioginis liudininkas.
Šešta, M. parodymai yra neapibrėžti, kalbant apie bendrojo susitarimo rengimą, turinį ir įgyvendinimą, ir jis nemini jokio
susitikimo ar diskusijos. Ieškovės nuomone, M. parodymai dėl minėto susitarimo yra veikiau išreikšti jausmai, o ne išsamus
ir nuoseklus susitarimo faktinių aplinkybių atpasakojimas.
Septinta, M. parodymai nepatvirtinti to paties laikotarpio rašytiniais įrodymais, jo parodymus paneigia ir GQ, ir EQ susitarimai
bei kitų liudytojų parodymai. Be to, M. parodymai nesutampa su kitais ABB pareiškimais ir prieštarauja kitų kartelio dalyvių
pateiktiems įrodymams.
Visų pirma ieškovė teigia, kad ABB 2004 m. kovo 11 d. prašyme atleisti nuo baudų nebuvo jokio bendrojo susitarimo aprašymo,
kaip pateikta ginčijamame sprendime, nes iš ABB pareiškimų nesusidarė įspūdis, kad ieškovė įsipareigojo nesiskverbti į Europos
rinką. Be to, kitas ABB darbuotojas V.‑A. nurodė, jog M. jam pranešė, kad kartelis neapėmė Europos ir Šiaurės Amerikos.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, iš šio sprendimo 88 ir 89 punktų aišku, kad nebūtina iš karto įtariai vertinti įmonės, paprašiusios atleisti ją nuo
baudų, parodymų. Kalbant apie konkretų liudytojų parodymų atvejį, pažymėtina, jog tikrai gali būti, kad tokios įmonės darbuotojai,
kurie turi paisyti jos interesų, gali norėti pateikti kuo daugiau kaltinimus patvirtinančių įrodymų, nes jų bendradarbiavimas
vykstant procedūrai gali turėti teigiamos reikšmės ir jų profesinei ateičiai. Tačiau tokiu atveju šie darbuotojai taip pat
supranta ir galimas neigiamas klaidingų įrodymų pateikimo pasekmes, kurios dar skaudesnės atsižvelgiant į patvirtinimo reikalavimą.
Be to, negalima tvirtinti, kad ABB pateikti įrodymai negalėjo pakenkti šiai įmonei. Iš tikrųjų, kadangi šie įrodymai pateikti
prieš išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus, nei ABB, nei jos dabartiniai darbuotojai ir buvęs darbuotojas negalėjo tiksliai
žinoti būsimos ABB skirtų kaltinimų apimties ir turinio.
Kalbant apie M., ieškovė teisingai nurodo, kad buvęs darbuotojas iš principo nebeprivalo paisyti savo buvusio darbdavio interesų
savanoriško bendradarbiavimo per administracinę procedūrą atveju. Tačiau ši aplinkybė reiškia ir tai, kad iš esmės jis nėra
suinteresuotas duoti netikslių parodymų šiuo atžvilgiu, nepaisant civilinės bylos iškėlimo galimybės jam ir to, ar jis žinojo,
kad jo parodymai nebus tikrinami per kryžminę apklausą.
Iš tikrųjų ABB samdytas advokatas tam tikru momentu įsiterpė į pokalbį su M., kad pasakytų, jog Japonijos gamintojams gali
būti naudinga skverbtis į Europos rinką, tačiau tai, panašu, M. neįtikino. Todėl reikia konstatuoti, kad M. suabejojo tokio
elgesio komercine nauda, ir atsižvelgti į šią aplinkybę vertinant jo parodymų turinį. Tačiau ieškovė nepaaiškina, kaip šis
ABB samdyto advokato įsiterpimas paveikė M. parodymų patikimumą kitais klausimais.
Antra, aplinkybė, kad nuo ABB prašymo atleisti nuo baudų pateikimo ir pokalbio su M. momento praėjo tam tikras laiko tarpas,
savaime neleidžia suabejoti šių parodymų įrodomąja galia. Komisija pagrįstai gali rinkti papildomus įrodymus atlikdama tyrimą,
kad turėtų visus vertinti dėl pažeidimo buvimo reikšmingus įrodymus, ypač atitinkamų įmonių pastabas. Tačiau laiko tarpas
tarp parodymų davimo ir juose minimų faktinių aplinkybių gali būti reikšmingas vertinant šių parodymų patikimumą, nes liudininkai
paprastai duoda išsamesnius ir patikimesnius parodymus apie nesenus įvykius. Tačiau šioje byloje trejų metų ir trijų mėnesių
laikotarpis, praėjęs nuo M. dalyvavimo kartelyje pabaigos iki jo parodymų davimo, nėra pakankamai ilgas, kad turėtų įtakos
jų patikimumui.
Trečia, M. parodymus davė ne kaip oficialus ABB atstovas. Iš tikrųjų pirmiausia šį vaidmenį iš esmės prisiėmė ABB pasamdytas
advokatas. Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 109 punkte, duodamas parodymus, M.
a priori
nebeturėjo pareigos atstovauti savo buvusio darbdavio interesams, be to, nėra įrodymų, kurie leistų manyti, kad jis ar kitas
liudininkas rengdamasis pokalbiams būtų nuolat konsultavęsis su kitais ABB darbuotojais ar tikrinęs šios įmonės dokumentus.
Galiausiai Komisijos per pokalbius pateikti klausimai buvo susiję ne su oficialia ABB pozicija aptariamais klausimais, o su
M. asmeninėmis žiniomis.
Ketvirta, ieškovė teisingai tvirtina, kad panašu, jog M. parodymai nebuvo iš anksto gerai apmąstyti ir kad jie po apmąstymų
ir papildomo patikrinimo nebuvo peržiūrėti. Parodymai buvo duoti žodžiu ir nėra požymių, kad Komisija būtų prieš tai M. pateikusi
klausimus raštu ar kad M. būtų vėliau tikrinęs ir keitęs pareiškimus apie bendrąjį susitarimą ir patekimo į EEE rinką kliūtis.
Tačiau tai, kad M. paeiliui padarė kelis pareiškimus, o Komisija pateikė ne visus iš jų, neleidžia suabejoti jo parodymų patikimumu.
Pirma, normalu, kad liudytojas vėliau pateikia pastabas dėl įvairių klausimo aspektų ir detalių, ir, antra, kad kai kurie
iš jo pareiškimų neturi reikšmės Komisijos tyrimui arba yra susiję su faktinėmis aplinkybėmis, kurios įtikinamiau patvirtintos
kitais įrodymais.
Penkta, ieškovės teiginį, kad M. nebuvo tiesioginis nagrinėjamų įvykių liudininkas, reikia atmesti. M. buvo vienas iš ABB
atstovų kartelyje nuo 1988 m. iki 2002 m., t. y. beveik visą kartelio veikimo laiką, o pati ABB buvo viena iš pagrindinių
kartelio dalyvių. Taigi M. buvo tiesioginis ir privilegijuotas jo nurodytų aplinkybių liudininkas.
Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, kad savo parodymuose M. pripažino nedalyvavęs sudarant bendrąjį susitarimą. Be to, klausiamas,
ar bendrojo susitarimo tema buvo aptariama susitikimuose, kuriuose jis dalyvavo, M. atsakė, kad tai nebuvo būtina, nes bendrasis
susitarimas veikė savo ruožtu. Tačiau ši aplinkybė nesumenkina M. parodymų įrodomosios galios. Pirma, liudininkas laisvai
gali pateikti tęstinio reiškinio įrodymų, net jei nedalyvavo nuo pat pradžių. Antra, nors M. nurodė, kad bendrojo susitarimo
klausimas nebuvo tiesiogiai aptariamas per susitikimus, kuriuose jis dalyvavo, iš parodymų matyti, kad, jo nuomone, taip buvo
todėl, jog minėto susitarimo turinys kartelio dalyviams buvo žinomas, pripažintas ir jų įgyvendinamas nesant tiesioginių diskusijų
poreikio.
Šešta, kalbant apie M. parodymų turinį, šis pareiškė, kad tarp Japonijos ir Europos gamintojų buvo susitarimas dėl vidaus
rinkų savitarpio apsaugos, sudarytas dar prieš GQ susitarimą, kad minėtas pirmasis susitarimas buvo būtina sąlyga, norint
sudaryti susitarimus dėl kitų regionų, ir kad pagal šio susitarimo taisykles Japonijos gamintojai įsipareigojo nesiskverbti
į Europos gamintojų namų rinką, net jei techniniu požiūriu tai galėjo daryti. M. šiuo klausimu taip pat paaiškino pranešimo
ir projektų apskaitos mechanizmą ir tai, kad SĮDI projektai gamintojų valstybėse nebuvo aptariami tarp dviejų gamintojų grupių
ir neįskaičiuojami į GQ susitarime numatytas kvotas.
Taigi M. pareiškimai patvirtina Komisijos nurodyto bendrojo susitarimo buvimą ir negali būti laikomi netiksliais, nes M. pateikė
tikslios informacijos apie minėto susitarimo trukmę, turinį ir dalyvius. Tikslios informacijos apie šio susitarimo įgyvendinimą
trūkumas nestebina, nes esminis šalių įsipareigojimas buvo nesiimti veiklos tam tikrose rinkose. Be to, M. apibūdino bendrojo
susitarimo dalį, kuriai buvo reikalingos įgyvendinimo priemonės, t. y. pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmą.
Septinta, klausimas, ar M. parodymai yra patvirtinti pagal šio sprendimo 84 punkte nurodytą teismo praktiką ir ar jais leidžia
suabejoti kitų įmonių pateikti įrodymai arba GQ ar EQ susitarimai, bus nagrinėjamas šio sprendimo 129–195 punktuose.
Kalbant apie tariamą M. parodymų ir kitų ABB pateiktų įrodymų nesuderinamumą, pažymėtina, kad savo 2004 m. kovo 11 d. pastabose
ABB aiškiai paminėjo bendrojo susitarimo buvimą ir kad pagal jį dvi Japonijos įmonės neteikė pasiūlymų dėl Europos projektų,
o Europos įmonės – dėl Japonijos projektų.
Šiuo atveju natūralu, kad ABB nurodė dvi Japonijos įmones
Japan AE Power Systems Corp.
ir TM T & D, nes pareiškimų pateikimo momentu būtent šiose bendrose įmonėse buvo sutelkta įmonių
Fuji
,
Hitachi
, ieškovės ir
Toshiba
SĮDI veikla. Vis dėlto Komisija šį pareiškimą galėjo aiškinti kaip rodantį, jog minėtos įmonės pačios dalyvavo bendrajame
susitarime. Jau pirmame prašyme atleisti nuo baudų, pateiktame 2004 m. kovo 3 d., ABB nurodė, kad, jos žiniomis, kartelis
veikia daugiau nei dešimt metų, o tai reiškia, kad jis pradėjo veikti gerokai anksčiau, nei buvo įkurtos
Japan AE Power Systems
ir TM T & D.
Kalbant apie ABB darbuotojų parodymus, Wi. nurodė, kad Japonijos įmonių atsitraukimas nuo Europos rinkos buvo Japonijos ir
Europos rinkų apsaugos sistemos rezultatas, pagrįstas tuo, jog nė viena gamintojų grupė nenori, kad kita grupė veiktų jos
namų rinkoje. Be to, P. nurodė bendrąjį susitarimą su Japonijos įmonėmis, pagal kurį šios įsipareigojo nedalyvauti Europos
rinkoje, o Europos įmonės įsipareigojo nedalyvauti Japonijos rinkoje. Taigi Wi. ir P. parodymai patvirtina, kad egzistavo
bendrasis susitarimas.
Ta pati išvada taikoma V.‑A. parodymams. Paklaustas, ar Japonijos ir Europos gamintojai buvo kaip nors susitarę, V.‑A. paminėjo
Japonijos ir Europos gamintojų susitarimą, pagal kurį Europos įmonės sutiko „nepulti“ Japonijos įmonių Japonijos rinkoje,
ir atvirkščiai. Be to, V.‑A. prisipažino dalyvavęs pokalbyje tarp Europos įmonių ir vienos Japonijos įmonės atstovo būtent
dėl šio susitarimo laikymosi, inicijuotame dėl Japonijos įmonių mėginimų skverbtis į Europos rinką.
Kalbėdamas apie tariamą pasaulinio kartelinio susitarimo netaikymą tam tikrose teritorijose V.‑A. pirmiausia nurodė, kad susitarimas
nebuvo taikomas Šiaurės Amerikai dėl konkrečios priežasties, t. y. dėl sankcijų, jei kartelis būtų atskleistas, grėsmės. Antra,
jis paaiškino, kad kartelinio susitarimo netaikymas Vakarų Europos valstybėse reiškė, kad atitinkami SĮDI projektai nebuvo
aptariami Europos gamintojų susitikimuose, kuriuose jis dalyvavo, t. y. pasaulinio kartelio, anksčiau reglamentuoto GQ ir
EQ susitarimais, susitikimuose, tačiau jie buvo aptariami kitais atvejais. Šie parodymai visiškai sutampa su M. parodymais.
Vis dėlto reikia pripažinti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 110 punkte, M. nebuvo tikras dėl Japonijos įmonių komercinio
intereso skverbtis į Europos rinką. Tačiau M. pozicija, kurios laikėsi ir P., neturi įtakos aplinkybei, kad, pasak keturių
ABB liudininkų ir pačios ABB, Japonijos įmonės buvo įsipareigojusios nesiskverbti į EEE rinką, nors techniškai galėjo tai
daryti.
Apibendrinant reikia konstatuoti, kad ABB pateikti įrodymai gali patvirtinti bendrojo susitarimo buvimą. Be to, šie įrodymai
yra nuoseklūs, kalbant apie bendrojo susitarimo buvimą ir pagrindinį turinį.
Be to, ABB pareiškimai pateikti įmonės vardu, o iš jų turinio matyti, kad jie grindžiami vidiniais tyrimais ir pokalbiais
su šios įmonės darbuotojais. Todėl jiems reikia suteikti tam tikrą įrodomąją galią.
Keturių atitinkamų liudytojų parodymai yra patikimi, nes juos pateikė tiesioginiai juose nurodytų aplinkybių liudininkai,
ir iš šios bylos aplinkybių negalima daryti išvados, kad minėti liudininkai buvo suinteresuoti pateikti klaidinančius parodymus.
Todėl juos reikia laikyti turinčiais didelę įrodomąją galią.
Dėl ABB pateiktų įrodymų patvirtinimo
–       Šalių argumentai
Ieškovė nesutinka su tuo, kad ABB pateikti įrodymai šioje byloje yra pakankamai patvirtinti.
Pirma,
Fuji
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateikti teiginiai tiesiogiai neprieštarauja jos interesams, todėl jų negalima laikyti
patvirtinančiais bendrojo susitarimo buvimą. Be to,
Fuji
nurodė, kad Europos SĮDI rinkoje jos nebuvo dėl ekonominių ir techninių kliūčių. Ir kadangi
Fuji
nedalyvavo visuose susitikimuose dėl GQ susitarimo, jos nuomonė galėjo skirtis nuo kitų šalių, manančių, kad bendrojo susitarimo
nebuvo, nuomonės.
Antra, tai, kad
Hitachi
atmetė
Alstom
2002 m. liepos mėn. pateiktą pasiūlymą sudaryti susitarimą, susijusį su SĮDI projektais Europoje ir apimantį Vidurio bei
Rytų Europą, nėra bendrojo susitarimo buvimo įrodymas. Ieškovės teigimu, Komisija neatsižvelgė į tai, kad
Hitachi
paminėjo komercines kliūtis, dėl kurių buvo ribojamas Japonijos gamintojų dalyvavimas Europos rinkoje. Be to, darant prielaidą,
kad bendrasis susitarimas turėjo esminę reikšmę GQ susitarimo veikimui, dėl atsisakymo apsaugoti Europos rinką turėjo žlugti
visas susitarimas. Tačiau tai neįvyko.
Trečia, tai, kad
Areva
ir
Alstom
neginčijo bendrojo susitarimo buvimo, šioje byloje neturi reikšmės.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, atsakydama į pranešimą apie kaltinimus
Fuji
nurodė žinojusi apie bendrąjį susitarimą, pagal kurį Japonijos gamintojai įsipareigojo nebandyti skverbtis į Europos rinką,
ir patikslino, kad pagrindinė
Fuji
neveikimo EEE rinkoje priežastis buvo ta, kad ji nebuvo reikšminga ir patikima SĮDI tiekėja Europoje.
Kadangi
Fuji
bent jau netiesiogiai pripažino, kad Europos rinkoje neveikė iš dalies ir dėl bendrojo susitarimo, ji patvirtino faktą, kurį
Komisija galėjo panaudoti prieš ją. Todėl, priešingai ieškovės teiginiams,
Fuji
pareiškimas neatitinka jos interesų, nes ji netiesiogiai pripažino dalyvavusi darant pažeidimą.
Reikia pripažinti, kad
Fuji
pareiškimas yra gan neapibrėžtas, nes
Fuji
tik nurodė Japonijos gamintojų įsipareigojimą nesiskverbti į Europos rinką. Tačiau taip
Fuji
patvirtino esminį iš ABB pateiktų įrodymų išplaukiantį faktą, kuriuo Komisija apkaltino Japonijos gamintojus. Taigi minėtas
pareiškimas šioje byloje nėra bereikšmis.
Bendrasis Teismas taip pat pažymi, kad kartelyje
Fuji
atliko nepagrindinį vaidmenį, kaip iš esmės teigia ir ieškovė. Visų pirma, kaip yra aišku iš ginčijamo sprendimo 150 konstatuojamosios
dalies,
Fuji
buvo vienintelė Japonijos įmonė, nedalyvavusi Japonijos gamintojų grupės komitete, konkrečiai atsakingame už abiejų gamintojų
grupių koordinavimą pagal GQ susitarimą. Tačiau iš esmės įmonė, kuri kartelyje atlieka nepagrindinį vaidmenį, žino pagrindinį
šio kartelio apimamų susitarimų turinį, nors ir neturi išsamių duomenų apie kartelio veikimą ir visos informacijos, kuria
jame keičiamasi.
Be to,
Fuji
savo pareiškime iš tikrųjų nurodė technines ir komercines skverbimosi į EEE kliūtis. Vis dėlto šios kliūtys buvo nurodytos
ne kaip vienintelė priežastis, dėl kurios
Fuji
neveikė minėtoje rinkoje, o tik kaip pagrindinė priežastis. Be to, nurodydama atitinkamas kliūtis
Fuji
pažymėjo savo nedidelę pasaulinės rinkos dalį, dėl kurios jos padėtis buvo blogesnė padėtyje nei didesnių konkurentų iš Europos
ir Japonijos. Todėl panašu, kad jos argumentų šiuo klausimu negalima prilyginti kitų Japonijos gamintojų argumentams.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad
Fuji
pareiškimas atsakyme į pranešimą apie kaltinimus veikiau patvirtina ABB pateiktus įrodymus, nors jo įrodomoji galia yra ribota.
Iš ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamosios dalies matyti, kad 2002 m. liepos 10 d. susitikime, kuriame buvo aptariamas kartelio
veikimo metodų keitimas po to, kai iš jo pasitraukė
Siemens
ir
Hitachi
,
Alstom
pateikė pasiūlymą, pagal kurį Europos gamintojai turėjo likti Europoje, o Japonijos gamintojai – Japonijoje ir nemėginti
skverbtis į Europos rinką. Be to, minėtoje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, jog vėlesniame 2002 m. liepos 15 d. susitikime
Hitachi
atstovas pareiškė, kad ši įmonė atmeta minėtą pasiūlymą, kad Europos gamintojai reagavo pažymėdami, jog Europa, įskaitant
Vidurio ir Rytų Europą, yra jų rinka, ir kad jie ketina išlaikyti Vakarų Europoje taikomas kainas, be to, pabrėžė, kad šis
klausimas dar bus aptartas vėliau, nors tai ir neįvyko.
Reikia pripažinti, kad iš pirmo žvilgsnio šis 2002 m. liepos 10 d. ir 15 d. susitikimų apibendrinimas, pagrįstas
Hitachi
pateiktais įrodymais, leidžia manyti, jog
Alstom
iš tikrųjų pateikė pasiūlymą sudaryti naują susitarimą, kurį
Hitachi
atmetė, ir šis pasiūlymas nebuvo vėliau aptartas, o tai reikštų, kad nuo 2002 m. liepos mėn. nebuvo jokio susitarimo dėl
Japonijos gamintojų elgesio EEE rinkoje.
Vis dėlto 2002 m. liepos 15 d. susitikimo apibendrinimas rodo, pirma, kad
Hitachi
atmetė ne pačią rinkų pasidalijimo idėją, o konkretų
Alstom
pasiūlymą. Antra, šiame apibendrinime nurodyta, kad
Hitachi
pažymėjo, jog Europos gamintojų reikalavimai apima Vidurio ir Rytų Europą, o tai reiškia, kad jos prieštaravimas buvo susijęs
būtent su šiuo aspektu, o ne su padėtimi Vakarų Europoje.
Be to, reikėtų pažymėti, kad nagrinėjamo
Alstom
pasiūlymo pateikimas leidžia suabejoti ieškovės ir
Hitachi
argumentais, susijusiais su konkurencija EEE rinkoje. Manant, kad Japonijos gamintojai, kaip tvirtina ieškovė ir
Hitachi
, nebuvo vertinami kaip realūs konkurentai EEE rinkoje dėl neįveikiamų patekimo į rinką kliūčių, susitarimas dėl šios rinkos
iš tikrųjų būtų buvęs nereikalingas. Tokiu atveju žinodami apie šią privilegijuotą padėtį Europos rinkoje Europos gamintojai
nebūtų turėję jokio intereso pasiūlyti tokį susitarimą. Tačiau iš
Hitachi
pateikto apibendrinimo matyti, kad
Alstom
pasiūlymas apėmė EEE rinką ir Vidurio bei Rytų Europos rinką.
Taigi reikia pripažinti pagrįstu aiškinimą, kad per 2002 m. liepos 10 d. susitikimą
Alstom
pasiūlė išplėsti Komisijos nurodomą bendrąjį susitarimą, apimant Vidurio ir Rytų Europos valstybes.
Pirma, toks aiškinimas reiškia, jog
Alstom
pasiūlymas įrodo, kad bendrasis susitarimas egzistavo pasiūlymo pateikimo momentu. Antra, tai, kad
Hitachi
šį pasiūlymą atmetė, nereiškia, kad ji atmetė patį bendrąjį susitarimą, ji tiesiog atsisakė jį išplėsti. Todėl ieškovės teiginys,
kad GQ susitarimas po 2002 m. liepos 15 d. susitikimo turėjo „žlugti“, yra pagrįstas klaidinga prielaida.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia konstatuoti, kad 2002 m. liepos 10 d. susitikime
Alstom
pateiktas pasiūlymas patvirtina ABB pateiktus įrodymus.
Trečia, kaip pažymėta šio sprendimo 50 punkte, tariamai neutralios
Alstom
ir
Areva
padėties negalima aiškinti kaip bendrojo susitarimo buvimo įrodymo. Todėl ši aplinkybė negali patvirtinti ABB pateiktų įrodymų.
Dėl pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimas yra abejotinas ir nebuvo įrodytas.
Pirma, Japonijos gamintojai nebuvo laikomi konkurencijos grėsme Europos rinkoje, todėl nebuvo reikalo siūlyti jiems kompensacijos,
taikant minėtą mechanizmą. Ieškovės nuomone, jeigu pranešimai būtų teikiami dėl projektų apskaitos tikslų, Europos gamintojai
nebūtų turėję jokio motyvo juos teikti.
Antra, atsižvelgiant į tikslų GQ susitarimo pobūdį, neįtikėtina, kad pačiame susitarime ar paskesniuose dokumentuose nebūtų
paminėtas pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmas.
Trečia, Komisijos tvirtinimas grindžiamas privalomais ir sistemingais pranešimais, nes tik bent nemažą atitinkamų SĮDI projektų
dalį apimantis mechanizmas galėtų suteikti Japonijos gamintojams galimybę stebėti ir tikrinti apskaitos procesą. Šioje byloje
Komisija pakankamai teisiškai neįrodė pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimo nei šio mechanizmo sistemingumo.
Šiuo atžvilgiu duodami parodymus M. ir P. nurodė, kad Europos SĮDI projektų sąrašai ir jų paskirstymas nebuvo aptarti su Japonijos
gamintojais. Be to, šie sąrašai negali įrodyti, kad buvo sistemingai pranešama.

Hitachi
prašyme atleisti nuo baudų ir atsakyme į pranešimą apie kaltinimus padaryti pareiškimai tėra šios įmonės pateikiamas faktinių
aplinkybių aiškinimas. Bet kuriuo atveju šie pareiškimai nebuvo susiję su laikotarpiu po
Hitachi
pasitraukimo iš kartelio 1999 m. Be to,
Hitachi
pateikė papildomą atsakymą į pranešimą apie kaltinimus, kuris sumažina nagrinėjamų pareiškimų vertę. Ir, atsižvelgiant į
Hitachi
prašymo atleisti nuo baudų išsamumą, nagrinėjami pareiškimai, kurie buvo pateikti vėliau, yra visai nepatikimi.
Be to, pati Komisija ginčijamo sprendimo 148 ir 162 konstatuojamosiose dalyse pripažino, kad pranešimai negalėjo būti teikiami
reguliariai.
Fuji
tai patvirtino savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, o
Hitachi
to neginčijo savo pareiškimuose dėl pranešimo ir apskaitos. Kalbant apie EQ susitarimo turinį, pažymėtina, kad ieškovė teigia,
pirma, nežinojusi apie šio dokumento buvimą, todėl jos atžvilgiu jis neturi reikšmės. Antra, remiantis minėto susitarimo 2 priedu,
pranešimas Japonijos gamintojams apie Europos SĮDI projektus buvo savanoriškas, o ne privalomas.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, reikia pažymėti, kad Komisijos teiginiai, susiję su pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmu, nėra grindžiami vien
prielaida, kad Japonijos gamintojai buvo laikomi tikėtinais konkurentais EEE rinkoje. Komisija mano pririnkusi šio mechanizmo
buvimą patvirtinančių įrodymų. Todėl reikia ištirti Komisijos pateiktų įrodymų įrodomąją galią, siekiant patikrinti, ar jais
pakankamai teisiškai patvirtinamas pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimas.
Šiuo atžvilgiu ieškovės argumentas, kad jeigu pranešimu buvo siekiama sudaryti projektų apskaitos galimybę, Europos gamintojai
nebūtų turėję jokio motyvo pranešti, yra nepagrįstas. Šis argumentas grindžiamas tik pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo,
kaip atskiro elemento, vertinimu. Tačiau toks požiūris neatitinka Komisijos pozicijos, kaip apibendrinta šio sprendimo 90 punkte,
kad minėtas mechanizmas buvo bendrojo susitarimo dalis.
Antra, nors pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmui reikėjo tam tikrų įgyvendinimo priemonių, jos nebuvo labai sudėtingos,
nes tai iš esmės buvo Europos grupės tam tikrų duomenų pranešimas Japonijos grupei, kuris, be to, vyko kartu su GQ susitarime
numatytu pranešimu apie SĮDI projektus ne EEE. Todėl nėra akivaizdu, kad toms priemonėms ar pačiam pranešimo ir projektų apskaitos
mechanizmui būtinai reikėjo rašytinės išraiškos, taip pat turint omenyje kartelio šalių norą, kurį patvirtino ginčijamo sprendimo
170–176 konstatuojamosiose dalyse minėtos organizacinės ir techninės atsargumo priemonės, sumažinti šio susitarimo atskleidimo
grėsmę.
Trečia, duodamas parodymus M. aiškiai patvirtino pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimą. Jis taip pat nurodė, kad
šis mechanizmas nebuvo taikomas SĮDI projektams šalyse gamintojose, t. y. Japonijoje ir tam tikrose Europos valstybėse.
Mechanizmo, pagal kurį SĮDI projektų EEE vertė buvo įskaičiuojama į GQ susitarime nustatytą pasaulinę kvotą, buvimas irgi
patvirtintas ABB pareiškimais.
Tačiau, kaip teigia ieškovė, iš ABB pateiktų projektų sąrašų nėra akivaizdu, kad Japonijos gamintojams buvo reguliariai pranešama
apie SĮDI projektus Europoje. Todėl šie sąrašai nėra pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo įrodymas.
Dėl
Hitachi
pateiktų įrodymų reikia pažymėti, jog pareiškimas, kad
Siemens
nuolat platindavo lenteles, rodančias dalies SĮDI projektų paskyrimą atskiriems kartelio nariams, skaitomas atsižvelgiant
į prieš pat jį esančius sakinius, yra susijęs su SĮDI projektais ne EEE. Todėl šis pareiškimas irgi neturi reikšmės vertinant
Komisijos nurodyto pranešimo ir apskaitos mechanizmo, susijusio SĮDI projektais EEE, buvimą.
Tačiau atsakydama į pranešimą apie kaltinimus
Hitachi
pareiškė, kad prieš jai pasitraukiant 1999 m. iš kartelio Europos gamintojai teikdavo Japonijos gamintojams informaciją apie
būsimus SĮDI projektus Europoje, kad į juos būtų atsižvelgta nustatant abiem gamintojų grupėms pagal GQ susitarimą skirtinų
SĮDI projektų ne EEE kvotas.
Šis pareiškimas aiškiai patvirtina Komisijos nurodyto pranešimo ir apskaitos mechanizmo buvimą iki 1999 metų. Be to, jo įrodomoji
galia yra didelė dėl dviejų priežasčių. Pirma, minėtas pareiškimas prieštarauja
Hitachi
interesams, nes jis patvirtina ryšį tarp slaptos veiklos EEE ir Japonijos gamintojų, todėl yra kaltinimus patvirtinantis
įrodymas. Antra, iš atitinkamos atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištraukos matyti, kad
Hitachi
nesuprato, kokią išvadą galima buvo daryti iš minėto pareiškimo.
Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 54 punkte,
Hitachi
papildomame atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nepakeitė savo pareiškimų, susijusių su pranešimo ir projektų apskaitos
mechanizmu, faktinio turinio.
Be to, aplinkybė, kad pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmas nebuvo paminėtas
Hitachi
prašyme atleisti nuo baudų, pateiktame anksčiau už atsakymą į pranešimą apie kaltinimus, nesumažina šios įmonės pareiškimų,
susijusių su šiuo mechanizmu, įrodomosios galios. Normalu, kad vykstant procedūrai įmonė patikslina savo poziciją dėl tam
tikrų bylos aplinkybių, visų pirma po to, kai yra pateikiamas pranešimas apie kaltinimus, kuriame oficialiai pateikiami Komisijos
kaltinimai ir įrodymai, kuriais ji remiasi.

Fuji
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus savo ruožtu nurodė, kad informacija apie SĮDI projektų pasidalijimą Europos valstybėse,
kuriose nebuvo taikomas GQ susitarimas, Japonijos gamintojams nebuvo reguliariai teikiama, todėl
Fuji
nežinojo apie EQ susitarimo veikimą.
Vis dėlto reikėtų pažymėti, kad
Fuji
pozicija neprieštarauja jos pačios interesams, nes ja siekiama užginčyti bet kokio EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
pažeidimo buvimą. Todėl jos įrodomoji galia yra mažesnė, nei ABB ir
Hitachi
pateiktų atitinkamų įrodymų. Be to, antraeilis
Fuji
vaidmuo kartelyje, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 137 punkte, gali paaiškinti, kodėl
Fuji
nebuvo teikiama visa informacija, kuria tarpusavyje dalijosi Europos gamintojų grupė. Ši aplinkybė taip pat sumenkina
Fuji
pareiškimų šiuo klausimu patikimumą, palyginti su ABB ir
Hitachi
, kurios buvo atitinkamų grupių komitetų narės, todėl glaudžiau susijusios su aptariamo kartelio detaliu veikimu, pateiktais
įrodymais.
Kalbant apie EQ susitarimą, pažymėtina, kad pagal jo 2 priedo „E (E‑Members)“ dalies 4 punktą Europos gamintojai „nusprendžia
pranešti apie Europos projektus [Japonijos gamintojų grupei]“. Iš 2 priedo konteksto matyti, kad informacija turėjo būti pateikta
prieš paskiriant atitinkamą SĮDI projektą.
Tačiau minėta nuostata nebuvo susijusi su jau paskirtų projektų stebėjimu. Todėl nors jos turinys leidžia manyti, kad Japonijos
gamintojai buvo laikomi tikėtinais konkurentais tiekiant tam tikrus SĮDI projektus EEE (žr. šio sprendimo 184–191 punktus),
joje numatytos priemonės nepriskirtinos Komisijos nurodytam pranešimo ir apskaitos mechanizmui. Todėl nei EQ susitarimo 2 priedas,
nei ginčijamo sprendimo 148 ir 162 konstatuojamosiose dalyse pateiktos nuorodos į šio priedo turinį neturi jokios reikšmės
minėto mechanizmo įrodymui.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimas pakankamai
teisiškai įrodytas ABB pateiktais įrodymais, kuriuos patvirtina
Hitachi
pareiškimai atsakant į pranešimą apie kaltinimus.
Priešingai, nei tvirtina ieškovė, iš šio sprendimo 171 punkte minėtų įrodymų negalima daryti išvados, kad pranešimo ir apskaitos
mechanizmas buvo įgyvendinamas nereguliariai ir savo nuožiūra. Nors ABB,
Hitachi
pareiškimuose ir M. parodymuose šis klausimas aiškiai neminimas, iš minėtuose dokumentuose vartojamų formuluočių aiškiai
matyti, kad buvo pranešama reguliariai ir tai pasakytina apie visus dalyvius ir projektus. Kaip buvo paaiškinta šio sprendimo
168 punkte,
Fuji
pareiškimai šiuo klausimu yra mažiau patikimi, nei ABB ir
Hitachi
pateikti įrodymai. Be to, šio sprendimo 170 punkte pažymėta, kad EQ susitarimo 2 priedas šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
Kalbant apie pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo veikimo laikotarpį, pažymėtina, kad ABB pareiškimai nėra susiję su
konkrečiu laikotarpiu, todėl
a priori
gali būti vertinami kaip apimantys visą pažeidimo laikotarpį. M. parodymai apima laikotarpį, per kurį jis dalyvavo kartelio
veikloje, t. y. nuo 1988 m iki 2002 m. birželio mėn. Tačiau kadangi šio sprendimo 84 punkte nurodyta, kad ABB pateikti įrodymai
turėjo būti patvirtinti kitais įrodymais, reikia pažymėti, kad
Hitachi
pareiškimai susiję su laikotarpiu iki jos dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1999 m. Todėl reikia konstatuoti, kad pranešimo
ir projektų apskaitos mechanizmo veikimas įrodytas iki tos datos.
Kalbant apie minėto mechanizmo reikšmę, reikia konstatuoti, kad jis yra svarbus rodiklis, jog Europos gamintojai Japonijos
gamintojus laikė galimais tikėtinais konkurentais EEE rinkoje. Jei Europos rinka iš tikrųjų būtų buvusi uždaryta Japonijos
gamintojams dėl patekimo į ją kliūčių, Europos gamintojai nebūtų turėję motyvo informuoti apie tam tikrų SĮDI projektų EEE
paskyrimo rezultatus ir
a fortiori
įtraukti šiuos projektus į bendrą „Europos“ kvotą, numatytą GQ susitarime, nes dėl tokio apskaitymo jie būtų netekę dalies
SĮDI projektų regionuose, kuriuose buvo taikomas GQ susitarimas. Taigi tokio pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimas
reiškia, kad Japonijos įmonės galėjo skverbtis į Europos rinką. Jos to nedarė todėl, kad buvo įsipareigojusios nesiskverbti
ir už tai gauti didesnę SĮDI projektų ne EEE dalį. Todėl aptariamas mechanizmas reiškia ryšį tarp slaptos veiklos EEE ir Japonijos
gamintojų, taigi tai yra netiesioginis bendrojo susitarimo įrodymas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad reguliarūs pranešimai Japonijos gamintojų grupei apie tam tikrus
SĮDI projektus EEE po jų paskyrimo ir šių projektų apskaita bendroje „Europos“ kvotoje, numatytoje GQ susitarime, kalbant
apie laikotarpį nuo 1988 m. iki įmonės
Hitachi
pasitraukimo iš kartelio 1999 m., įrodyti ABB pareiškimais,
Hitachi
pareiškimais ir M. parodymais. Be to, aptariamas mechanizmas yra netiesioginis Komisijos nurodyto bendrojo susitarimo buvimo
įrodymas.
Dėl įrodymų, tariamai paneigiančių bendrojo susitarimo buvimą
–       Šalių argumentai
Pirma, ieškovė teigia, kad faktinių aplinkybių susiklostymo metu parengtuose dokumentuose bendrasis susitarimas nenurodomas.
Jos nuomone, nors GQ ir EQ susitarimuose nustatytos išsamios kartelio veikimo taisyklės, Europa į jų taikymo sritį neįeina.
Neįtikėtina, kad atitinkamuose susitarimuose vienas iš svarbiausių kartelio elementų nebuvo net paminėtas. Ieškovė mano, kad
jeigu SĮDI gamintojai būtų ketinę sukurti pasaulinį kartelį ir pasilikti savo šalių rinkas sau, jie būtų įtraukę apsaugines
nuostatas į rašytinį susitarimą, užuot jo netaikę atitinkamoms teritorijoms ir pasikliovę žodiniu susitarimu.
Taigi ieškovė teigia, kad GQ ir EQ susitarimų negalima laikyti bendrojo susitarimo buvimo rašytiniais įrodymais. Juo labiau
kad Japonijos gamintojai nedalyvavo EQ susitarime ir apie jį nežinojo.
Be to, EQ susitarimas patvirtina, kad Japonijos gamintojai nekėlė tikėtinos grėsmės Europos rinkoje, nes jame numatyta, kad
Europos projektams patvirtinamąsias paraiškas teiks tik Europos gamintojai. Tai reiškia, kad Europos užsakovai nebūtų laikę
Japonijos gamintojo pasiūlymo tikėtinu.
Antra, ieškovė priduria, kad jos darbuotojai nežinojo apie bendrąjį susitarimą ir kad nė vienas iš jų nedalyvavo vykdant su
juo susijusią veiklą.
Be to, ieškovė nurodo, kad Komisija neatsižvelgė į ieškovės,
Hitachi
,
Siemens
,
Toshiba
ir VA TECH pateiktus įrodymus, įskaitant liudytojų parodymus, rodančius, kad bendrojo susitarimo niekada nebuvo.
Tokiomis aplinkybėmis
Siemens
ir VA TECH pareiškimų įrodomoji galia yra dar svarbesnė, nes šios dvi įmonės neturėjo motyvų neigti bendrojo susitarimo buvimo,
kadangi jų dalyvavimas darant pažeidimą buvo įrodytas kitais įrodymais.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, šalys neginčija, kad GQ susitarime numatytas kartelio, susijusio su SĮDI projektais, organizavimas pasauliniu lygiu.
Vis dėlto, pirma, kaip nurodo ieškovė, tame susitarime neminimas bendrasis susitarimas ir, antra, pagal to susitarimo 2 priedą
jis netaikomas Japonijoje, dvylikoje tuo metu Europos bendrijai priklausiusių valstybių ir penkiose kitose Vakarų Europos
valstybėse.
EQ susitarimas savo ruožtu yra GQ susitarimo įgyvendinimo susitarimas, susijęs su, be kita ko, bendros „Europos“ kvotos, numatytos
GQ susitarime, paskirstymu. EQ susitarimas buvo sudarytas tik tarp Europos įmonių. Taigi ieškovė jame nedalyvavo. Be to, šiame
susitarime aiškiai neminimas bendrasis susitarimas.
Tokiomis aplinkybėmis GQ ir EQ susitarimų negalima laikyti rašytiniais bendrojo susitarimo įrodymais.
Tačiau tai, kad GQ ir EQ susitarimuose bendrasis susitarimas aiškiai nepaminėtas, nereiškia, kad tokio susitarimo nebuvo.
Gamintojų grupės įsipareigojimas nesiskverbti į kitai grupei priskirtą rinką, kuriuo Komisija kaltina Japonijos gamintojus,
yra pagrįstas paprasta koncepcija, kurią įgyvendinti labai nesunku. Šiam įgyvendinimui iš principo nereikia atitinkamų įmonių
abipusių veiksmų. Todėl toks įsipareigojimas gali egzistuoti kaip žodinis susitarimas, o tai, be kita ko, mažina jo atskleidimo
riziką.
Be to, kadangi Japonijos gamintojai EQ susitarime nedalyvavo, jo 6 straipsnio 4 dalyje numatyta pareiga teikti patvirtinamuosius
pasiūlymus negalėjo būti jiems taikoma. Todėl ta nuostata nereiškia, kad Japonijos gamintojai nebuvo laikomi galimais konkurentais
EEE rinkoje.
Taip pat reikėtų pažymėti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 169 punkte, pagal EQ susitarimo 2 priedo „E (E‑Members)“ dalies
4 punktą Europos gamintojai galėjo nuspręsti apie tam tikrus SĮDI Europos projektus pranešti Japonijos gamintojų grupei prieš
paskirstant atitinkamus SĮDI projektus.
Ši aplinkybė leidžia atmesti tam tikrą ieškovių argumentų dalį, nes ji padeda suprasti, jog Europos gamintojai manė, kad Japonijos
gamintojams gali būti įdomu sužinoti bent jau apie tam tikrų SĮDI projektų paskirstymo procedūrą EEE ir kad todėl jie buvo
potencialūs konkurentai dėl šių projektų.
Vis dėlto nei EQ susitarimas, nei kiti Komisijos pateikti įrodymai nepatvirtina, kad aptariamą mechanizmą įgyvendino Europos
gamintojai ar kad Japonijos gamintojai žinojo apie šį mechanizmą.
Todėl EQ susitarimas tėra rodiklis, leidžiantis manyti, kad Japonijos gamintojai buvo laikomi realiais konkurentais dėl tam
tikrų SĮDI projektų tiekimo EEE, kaip tvirtina Komisija.
Antra, Komisija nesuklydo nusprendusi, kad ABB pareiškimai ir parodymai,
Fuji
pareiškimai dėl bendrojo susitarimo buvimo ir
Hitachi
pareiškimai dėl pranešimo ir projektų apskaitos sistemos turi būti vertinami kaip turintys didesnę įrodomąją galią nei ieškovės,
Hitachi
,
Siemens
,
Toshiba
bei VA TECH teiginiai ir pateikti įrodymai, kuriais siekta paneigti bendrojo susitarimo buvimą.
Priešingai nei pirmoji įrodymų grupė, nagrinėjami teiginiai neprieštarauja atitinkamų įmonių interesams, nes jais siekiama
paneigti bet kokio EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje numatyto pažeidimo buvimą. Ši išvada taikoma ir darbuotojų
bei buvusių darbuotojų parodymams, nes, kaip nurodyta šio sprendimo 59 punkte, iš esmės tai nėra savarankiški įrodymai. Be
to, kalbant apie bendrąjį susitarimą, pažymėtina, kad parodymuose nėra naujų įrodymų, kurių anksčiau nebūtų pateikę paranešimo
apie kaltinimus adresatai.
Taip pat negalima tvirtinti, kad Europos įmonės, įskaitant
Siemens
ir VA TECH, nebuvo suinteresuotos ginčyti buvus bendrąjį susitarimą, nes šį susitarimą pranešime apie kaltinimus Komisija
vertino kaip slaptą Europos ir Japonijos gamintojų susitarimą dėl EEE rinkos, todėl juo buvo pažeistas EB 81 straipsnis ir
EEE susitarimo 53 straipsnis. Taigi tokia išvada Europos gamintojams bent jau galėjo būti nenaudinga tuo atveju, jei Komisijai
nebūtų pavykę pakankamai įrodyti kitų joms skirtų kaltinimų.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad ieškovės pateikti įrodymai neleidžia suabejoti Komisijos įrodymų,
pateiktų bendrajam susitarimui įrodyti, verte.
Dėl SĮDI projektų paskirstymo EEE
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, jog įrodymai, kuriais remiamasi, nepatvirtina, kad ji dalyvavo paskirstant SĮDI projektus EEE.
Ieškovė pripažįsta dalyvavusi susitikimuose su Europos gamintojais, tačiau tvirtina, kad šie susitikimai buvo susiję tik su
GQ susitarimu, todėl nereiškė EB 81 straipsnio ar EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimo.
Ieškovė taip pat nesutinka su teiginiu, kad Japonijos gamintojai planavo kartais reaguoti į europinius kvietimus teikti paraiškas
dėl SĮDI projektų EEE. Ji nurodo, kad, išskyrus vieną atvejį, kartelio laikotarpiu ji niekada iš jokios Europos įmonės negavo
jokio kvietimo teikti paraiškas.
Kalbant apie ginčijamame sprendime nurodytus įvairius įrodymus, pažymėtina, kad ieškovė teigia niekada nežinojusi apie ABB
ir
Fuji
pateiktus projektų sąrašus. Ji aiškiai neigia ką nors žinojusi apie Ispanijos 1997 m. „MSP via GC“ projektą, kuriuo, remiantis
vienu iš ABB pateiktų projektų sąrašų, ji pareiškė susidomėjimą.
Be to, ginčijamo sprendimo 204 konstatuojamojoje dalyje paminėti VA TECH įrodymai neleidžia nustatyti jokio ryšio tarp SĮDI
projektų EEE ir ieškovės ar kurios nors kitos Japonijos gamintojos.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Byloje nėra įrodymų, kurie leistų manyti, jog SĮDI projektai EEE buvo aptariami per susitikimus pagal GQ susitarimą, kuriuose
dalyvaudavo kartelio nariai iš Japonijos.
Iš ABB ir
Fuji
pateiktų projektų sąrašų irgi negalima spręsti, kad SĮDI projektai EEE buvo aptariami su Japonijos gamintojais, išskyrus
projektą „MSP via GC“ Ispanijoje, kuriuo tariamai buvo suinteresuota ieškovė. Tačiau negalima atmesti galimybės, kad nurodytas
ieškovės suinteresuotumas ABB pateiktu projektų sąrašu yra klaida, atsižvelgiant į atitinkamų projektų sąrašo ilgį ir į tai,
kad Komisija nenustatė kitų atvejų, kai Japonijos gamintojas būtų išreiškęs savo suinteresuotumą SĮDI projektu EEE. Bet kuriuo
atveju ABB pateikto projektų sąrašo turinys, visų pirma
Fuji
projektų sąrašas, kalbant apie „MSP via GC“ projektą, nėra patvirtintas kitų įrodymų, todėl į jį šiuo atveju negalima atsižvelgti.
Be to, ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje nurodžiusi, kad Japonijos gamintojai kartais planuodavo dalyvauti
Europos pasiūlymuose teikti paraiškas, tačiau paprastai atsisakydavo tokių paraiškų ir pranešdavo apie atitinkamus projektus
Europos gamintojams, Komisija rėmėsi tik ABB pareiškimais ir šios įmonės darbuotojų parodymais. Todėl į šį teiginį, nepagrįstą
kitais įrodymais, negalima atsižvelgti.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 204 konstatuojamojoje dalyje nurodytuose VA TECH atstovo ranka rašytuose užrašuose paminėtas
SĮDI projektas EEE ir priminimas aptarti SĮDI projektų paketą su Japonijos gamintojais. Tačiau dvi atitinkamos ištraukos atskirtos
keliais puslapiais, kuriuose yra užrašai kitais klausimais. Be to, prieš pat nuorodą į Japonijos įmones yra užrašai, susiję
su SĮDI projektu ne EEE. Todėl iš šių užrašų negalima padaryti išvadų dėl Japonijos įmonių suinteresuotumo SĮDI projektais
Europoje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, jog nebuvo įrodyta, kad Japonijos įmonės dalyvavo SĮDI projektų EEE
dalybose.
Bendras vertinimas
–       Šalių argumentai
Ieškovė pirmiausia nurodo, kad, priešingai, nei teigia Komisija, abiejų gamintojų grupių vidaus rinkų nebuvo būtina apsaugoti.
Jos nuomone, nebuvo jokios grėsmės ar pavojaus, kad Japonijos gamintojai taps konkurentais Europos rinkoje, ir atvirkščiai.
Ieškovė taip pat priduria buvusi tik išimties tvarka tariamu kartelio laikotarpiu pakviesta pateikti pasiūlymą dėl SĮDI projekto
EEE.
Ieškovės teigimu, neįrodyti bendrojo susitarimo tikslas ir turinys. Įrodymai, kuriais remiasi Komisija, neidentifikuoja bendrojo
susitarimo dalyvių, jo sudarymo datos ar to, koks buvo susitarimo likimas, 1999 m.
Hitachi
ir
Siemens
pasitraukus iš kartelio. Todėl ABB pateikti įrodymai, užuot atskleidę slapto susitarimo buvimą, „pasąmoningai išreiškia“,
kad Japonijos gamintojai negalėjo skverbtis į Europos rinką, ir atvirkščiai.
Komisija taip pat neatsižvelgė į
Siemens
ir
Hitachi
pasitraukimo iš kartelio padarinius. Ieškovės teigimu, net jeigu šalys kėlė realią konkurencinę grėsmę viena kitos vidaus
rinkoms, bendrajam susitarimui būtų pakenkta pasitraukus dviem pagrindiniams GQ susitarimo dalyviams. Be to, per dvejus metus,
kai
Siemens
ir
Hitachi
nedalyvavo susitarime,
Hitachi
fiksavo pardavimą Europoje, o
Siemens
– pardavimą Japonijoje.
Galiausiai ieškovė teigia, kad nereikėtų atsižvelgti į Komisijos teiginius, susijusius su „šalimis gamintojomis“ ir pranešimo
bei projektų apskaitos mechanizmo reikšme. Jos nuomone, šie teiginiai, ypač teiginys, kad Japonijos įmonės žinojo apie „šalis
gamintojas“, nepatvirtinti jokių kitų įrodymų, išskyrus M. parodymus. Be to, šio liudytojo pareiškimus, kad buvo tiksliai
nustatyta šalių gamintojų tapatybė ir „priklausymas“, šių dalykų nereikėjo aptarinėti ir jie buvo nustatyti anksčiau, nei
sudarytas GQ susitarimas, paneigia kiti Komisijos nurodyti įrodymai, pagal kuriuos šios aplinkybės ilgainiui keitėsi. Todėl
šiuo atžvilgiu M. parodymai nėra patikimi.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Iš šio sprendimo 107–175 punktuose pateikto nagrinėjimo matyti, pirma, kad ABB pareiškimai ir jos esamų darbuotojų bei buvusio
darbuotojo parodymai įrodo susitarimo, pagal kurį Europos gamintojai ir Japonijos gamintojai įsipareigojo nesiskverbti į vieni
kitų namų rinkas, buvimą. Minėti įrodymai taip pat leidžia nustatyti susitarimo šalis, tarp jų ir ieškovę, ir konstatuoti,
kad nors šis susitarimas tikriausiai buvo pasiektas prieš GQ susitarimą, jis buvo sudarytas vėliausiai pasirašant GQ susitarimą.
Antra, minėto abipusio susitarimo buvimą patvirtina
Alstom
per 2002 m. liepos 10 d. susitikimą pateiktas pasiūlymas. Be to, Japonijos įmonių įsipareigojimą nesiskverbti į Europos rinką
patvirtina
Fuji
pareiškimai.
Trečia, iš ABB pareiškimų ir parodymų, patvirtintų
Hitachi
pareiškimų, matyti, kad Japonijos gamintojai bent jau nuo 1988 m. iki 1999 m. sutiko su reguliariu pranešimu apie tam tikrų
SĮDI projektų EEE paskirstymo rezultatus ir jų įskaitymu į bendrą „Europos“ kvotą, numatytą GQ susitarime. Be to, pagal EQ
susitarimo 2 priedo „E (E‑Members)“ dalies 4 punktą Europos gamintojai numatė galimybę pateikti Japonijos gamintojams detalią
informaciją apie tam tikrus SĮDI projektus EEE dar prieš jų paskyrimą. Šios dvi aplinkybės leidžia manyti, kad, priešingai,
nei teigia ieškovė, Japonijos gamintojai buvo laikomi tikėtinais konkurentais tiekiant tam tikrus SĮDI projektus EEE, tačiau
jie įsipareigojo nesiskverbti į Europos rinką ir už tai gauti didesnę SĮDI projektų dalį kituose regionuose. Taigi tai yra
netiesioginiai abipusio Europos ir Japonijos gamintojų susitarimo buvimo įrodymai.
Todėl Komisijos pateikti įrodymai patvirtina jos teiginius dėl bendrojo susitarimo buvimo, apibendrintus šio sprendimo 90 punkte.
O įrodymai, kuriais rėmėsi ieškovė ir kurie įvertinti šio sprendimo 183–195 punktuose, negali priversti suabejoti tais teiginiais.
Šiuo atžvilgiu neįrodyta, kad Japonijos gamintojai kartu su Europos gamintojais dalyvavo paskirstant SĮDI projektus EEE. Tačiau
reikėtų pažymėti, kad, atsižvelgiant į jų tariamą įsipareigojimą pagal bendrąjį susitarimą, jiems nebuvo būtina dalyvauti
atliekant tokius veiksmus. Japonijos gamintojai visiškai nebuvo suinteresuoti kištis į patį SĮDI projektų EEE, kurių jie įsipareigojo
atsisakyti, paskirstymą. Jų vienintelis interesas buvo žinoti atitinkamų projektų vertę ir kam jie buvo paskirti, kad galėtų
stebėti jų apskaitą bendroje „Europos“ kvotoje, numatytoje GQ susitarime. Bent jau nuo 1988 m. iki 1999 m. ši informacija
Japonijos gamintojams buvo teikiama naudojantis pranešimo mechanizmu.
Kalbant apie
Siemens
ir
Hitachi
pasitraukimo iš kartelio padarinius, pirma, iš ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamosios dalies ir M. parodymų aišku, kad
šis įvykis labai pakenkė kartelio veiksmingumui, tačiau pats kartelis nežlugo. Antra, dviejų įmonių nedalyvavimo laikotarpio
nepakanka, kad būtų galima konstatuoti reikšmingą patekimą į EEE rinką, atsižvelgiant į, pirma, tam tikrų techninių ir komercinių
kliūčių buvimą, kurio Komisija neginčija, antra, tai, kad privilegijuota įvairių gamintojų padėtis jų vidaus rinkose buvo
dirbtinai sustiprinta dėl kartelio 1998–1999 m., ir galiausiai į tai, kad kiti gamintojai norėjo taikyti atsakomąsias priemones
Siemens
ir
Hitachi
, kaip tai yra aišku iš M. parodymų.
Galiausiai, remiantis šio sprendimo 174 ir 214 punktuose pateiktu motyvavimu, nebūtina įrodyti, pirma, kad pranešimo ir projektų
apskaitos mechanizmas nebuvo susijęs su SĮDI projektais Europos valstybėse gamintojose, ir, antra, kad Japonija buvo valstybė
gamintoja, tam, kad minėtas mechanizmas būtų laikomas reikšmingu bendrojo susitarimo įrodymu. Todėl galimas M. parodymų nepatvirtinimas
šiuo klausimu neturi reikšmės.
Taip pat reikia pažymėti, kad tarp M. parodymų ir kitų Komisijos pateiktų įrodymų nėra jokių neatitikimų, kiek tai susiję
su šalių gamintojų koncepcija. M. teigimu, pati bendrojo susitarimo, kaip savitarpio įsipareigojimo nesiskverbti į kitos grupės
vidaus rinkas, koncepcija iš tikrųjų buvo nusistovėjusi, jos nereikėjo aptarinėti ir ji buvo nustatyta anksčiau už GQ susitarimą.
Dėl to pats M. savo paskesniuose parodymuose pažymi, kad tam tikrais atvejais šalies gamintojos „priklausymas“ keitėsi dėl
įvairių atitinkamų ūkio subjektų susijungimų.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia konstatuoti, kad bendrojo susitarimo buvimas yra pakankamai įrodytas ir kad
Komisija neviršijo savo įgaliojimų, nubaudusi ieškovę už dalyvavimą šiame susitarime.
Taigi pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Be to, kaip paaiškinta šio sprendimo 95 punkte, kadangi Komisija, konstatuodama pažeidimą, kuriuo kaltino, rėmėsi ne tik atitinkamų
įmonių elgesiu rinkoje, ieškovei nepakanka pateikti kitą tikėtiną faktinių aplinkybių paaiškinimą, kuris skirtųsi nuo Komisijos
pateiktojo. Todėl trečiąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Be to, išvada, kad bendrojo susitarimo buvimas pakankamai įrodytas, reiškia, kad Komisija įvykdė įrodinėjimo pareigą ir taip
laikėsi nekaltumo prezumpcijos principo. Todėl reikia atmesti ir ketvirtąjį ieškinio pagrindą.
Galiausiai iš to, kas nurodyta, aišku, jog Komisija galėjo padaryti išvadą, kad bendrasis susitarimas buvo, neatsižvelgusi
į
Fuji
pastabas, kurios nebuvo atskleistos ieškovei, ir tariamai neutralią
Alstom
ir
Areva
poziciją kaip kaltinimus patvirtinančius įrodymus. Todėl atsižvelgiant į tai, kas nurodyta šio sprendimo 51 punkte, reikia
galutinai atmesti keturioliktąjį ieškinio pagrindą, susijusį su teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neįrodė susitarimo, kuriuo pažeidžiamas EB 81 straipsnis ir
EEE susitarimo 53 straipsnis, buvimo
–       Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija nenustatė jokio susitarimo, kuris suteiktų pagrindą taikyti EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį. Jos nuomone, Komisija nenurodė, kada šalys išreiškė bendrą ketinimą konkrečiai elgtis rinkoje, ir nepateikė
jų tarpusavio ryšių, diskusijų ar susitarimų įrodymų. Tačiau, nesant jokių įrodymų, minėtos nuostatos negali būti pasitelkiamos
siekiant uždrausti asmenims konkrečiu klausimu prieiti prie tos pačios išvados.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija turi pateikti pakankamai tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių tvirtą
įsitikinimą, kad nurodytą pažeidimą sudaro susitarimas ar suderinti veiksmai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį
(1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Riviera Auto Service ir kt. prieš Komisiją
, T‑185/96, T‑189/96 ir T‑190/96, Rink. p. II‑93, 47 punktas). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo
53 straipsnio 1 daliai.
Ginčijamame sprendime Komisija aiškiai nenurodė, ar Japonijos įmonėms inkriminuojamas elgesys yra susitarimas arba suderinti
veiksmai. Ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamojoje dalyje ji tik nurodė, kad pažeidimą sudarė keletas veikų, kurios gali
būti kvalifikuojamos kaip susitarimai ar suderinti veiksmai.
Todėl visų pirma reikia patikrinti, ar bendrasis susitarimas yra susitarimas tarp įmonių, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio
1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad susitarimas, kaip tai suprantama pagal minėtas nuostatas, laikomas sudarytu jau tuomet,
kai atitinkamos įmonės išreiškė savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru apibrėžtu būdu (pagal analogiją žr. 86 punkte nurodyto
Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
958 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį nėra reikalo, jei paaiškėja, kad
susitarimo tikslas buvo konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškreipimas (žr. 86 punkte nurodyto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
837 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje iš įvairių Komisijos pateiktų įrodymų, visų pirma iš ABB bei
Fuji
pareiškimų ir M. bei V.‑A. parodymų aišku, kad vėliausiai GQ susitarimo sudarymo momentu Europos ir Japonijos gamintojai
tarpusavyje įsipareigojo nesiskverbti vieni į kitų namų rinkas. Abipusio įsipareigojimo buvimas neišvengiamai reiškia, kad
buvo bendra valia, net ir nesant įrodymų, leidžiančių tiksliai nustatyti, kada ši valia buvo išreikšta, ar formaliai apibrėžiančių
minėtos valios išraišką. Be to, iš šio sprendimo 116 punkto matyti, kad M. manė, jog pokalbiuose, kuriuose jis dalyvavo, nereikėjo
kalbėti apie bendrąjį susitarimą, nes šio susitarimo turinys buvo aiškus, jam pritarta ir visi kartelio dalyviai jo laikėsi
tiesiogiai apie tai nediskutuodami. Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 123 punkte, V.‑A. pripažino dalyvavęs tiesioginėse
Europos įmonių ir Japonijos įmonės atstovo diskusijose dėl bendrojo susitarimo laikymosi.
Taip pat iš ABB pareiškimų ir parodymų bei
Hitachi
pareiškimų išplaukianti aplinkybė, kad Japonijos gamintojai daug metų neprieštaravo dėl tam tikrų SĮDI projektų EEE paskirstymo
rezultatų pranešimo ir jų apskaitos bendroje „Europos“ kvotoje, numatytoje GQ susitarime, stebėjimo yra nesuderinama su paprasčiausiu
lygiagrečiu konkurentų elgesiu be jokio valios sutapimo.
Be to, bendrojo susitarimo tikslas buvo nustatyti Japonijos įmonių elgesį EEE rinkoje, nes šios įmonės įsipareigojo į šią
rinką nesiskverbti. Taigi iš tikrųjų pagal šį susitarimą EEE rinka buvo rezervuota tik Europos gamintojams.
Todėl Komisija teisingai konstatavo, kad bendrasis susitarimas yra įmonių susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio
1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.
Tokiomis aplinkybėmis nebereikia nagrinėti, ar pagal minėtas nuostatas bendrasis susitarimas buvo suderinti veiksmai.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

Dėl tryliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija suklydo, kai nustatė kartelio trukmę
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, pirma, kad 1999 m. rugsėjo mėn. iš kartelio pasitraukus
Siemens
maža iš kitų įmonių susidedanti grupė pavirto laisvu diskusijų forumu, neturinčiu jokio antikonkurencinio tikslo ar poveikio
Europos Sąjungos atžvilgiu.
Antra,
Siemens
2002 m. atnaujinus dalyvavimą kartelyje nebuvo sudaryta susitarimų, kurių tikslas ar poveikis būtų buvęs riboti konkurenciją
Europoje, nes
Hitachi
atmetė
Alstom
pasiūlymą Europos ir Japonijos rinkas rezervuoti atitinkamai Europos ir Japonijos gamintojams.
Todėl ieškovė mano, kad buvo nepagrįstai nubausta už laikotarpį nuo 1999 m. rugsėjo 1 d. iki 2004 m. gegužės 11 d. arba bent
jau nuo 2002 m. liepos 10 d. iki 2004 m. gegužės 11 d.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal teismų praktiką teisinio saugumo reikalavimas, kuriuo turi galėti pasinaudoti ūkio subjektai, reiškia, kad kilus ginčui
dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo Komisija, turinti įrodyti savo konstatuotus pažeidimus, privalo pateikti įrodymų, kuriais
ji teisės požiūriu pakankamai gali patvirtinti pažeidimą pagrindžiančias faktines aplinkybes. Konstatuotos pažeidimo trukmės
klausimu pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad, stokojant įrodymų, kuriais galėtų būti tiesiogiai patvirtinama
pažeidimo trukmė, Komisija turi bent jau pateikti įrodymų, paremtų taip glaudžiai laiko atžvilgiu susijusiais faktais, kad
būtų galima daryti pagrįstą išvadą, jog pažeidimas nenutrūkstamai buvo tęsiamas nuo vienos datos iki kitos (1994 m. liepos
7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 punktas; 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 188 punktas ir 2006 m. balandžio 5 d. Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 114 ir 153 punktai).
Be to, tai, kad tęstinio pažeidimo įrodymų nebuvo pateikta dėl tam tikrų laikotarpių, netrukdo pripažinti, jog pažeidimas
šiuos laikotarpius apėmė ir truko ilgiau, jei tokia išvada pagrindžiama objektyviais ir nuosekliais duomenimis. Kai pažeidimas
trunka kelerius metus, tai, kad kartelio veiksmai vyksta skirtingu metu ir juos gali skirti trumpesnis ar ilgesnis laikas,
nedaro įtakos šio kartelio egzistavimui, jei įvairiais šį pažeidimą sudarančiais veiksmais siekiama vieno tikslo ir jie yra
vieno tęstinio pažeidimo epizodai (2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
, C‑113/04 P, Rink. p. I‑8831, 169 punktas).
Šioje byloje pirmiausia reikėtų pažymėti: kadangi Japonijos įmonių įsipareigojimas pagal bendrąjį susitarimą reiškė ne pozityvius
veiksmus, o neveikimą, neabejotinai sunku įrodyti, kad šio susitarimo buvo nuolat laikomasi.
Vis dėlto, pirma, iš M. parodymų aišku, kad iki jo dalyvavimo kartelyje pabaigos 2002 m. birželio mėn. ir GQ susitarimas,
ir bendrasis susitarimas buvo toliau įgyvendinami kartu su Japonijos įmonėmis, išskyrus
Hitachi
, nepaisant to, kad dėl
Hitachi
ir
Siemens
nedalyvavimo jie veikė nebe taip veiksmingai. Kiti ABB darbuotojų parodymai patvirtina, kad bendrasis susitarimas buvo toliau
vykdomas nuo 2002 m. liepos mėn. iki 2004 m. gegužės mėn. Atitinkamų liudytojų parodymų turinį taip pat atspindi ABB pareiškimai.
Antra, savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Fuji
patvirtino, kad Japonijos įmonės darant pažeidimą, įskaitant bendrąjį susitarimą, dalyvavo iki 2000 m. rugsėjo mėn., t. y.
momento, kai
Fuji
teigia, jog pasitraukė iš kartelio.
Trečia, šio sprendimo 144 punkte konstatuota, kad per 2002 m. liepos 10 d. susitikimą
Alstom
pasiūlė išplėsti bendrąjį susitarimą, apimant Vidurio ir Rytų Europos valstybes. Tai reiškia, kad, priešingai, nei teigia
ieškovė, susitarimas egzistavo ir susitikimo dieną, ir kurį laiką iki jo ir po jo.
Ketvirta, aplinkybė, kad nagrinėjamu laikotarpiu Japonijos gamintojų nuolat nebuvo Europos SĮDI rinkoje, irgi leidžia manyti,
kad bendrasis susitarimas buvo toliau įgyvendinamas.
Penkta, kadangi, pirma, ieškovė aiškiai neginčija Komisijos išvados, kad buvo padarytas vienas pažeidimas, apėmęs, be kita
ko, bendrąjį susitarimą ir GQ susitarimą, ir, antra, išnagrinėjęs pirmąjį, antrąjį, trečiąjį ir ketvirtąjį ieškinio pagrindus,
Bendrasis Teismas neturėjo pagrindo konstatuoti, kad Komisija šiuo atžvilgiu suklydo, reikia pripažinti, jog GQ susitarimo
nuolatinio veikimo įrodymai yra reikšmingas rodiklis, kad tuo laikotarpiu buvo įgyvendinamas ir bendrasis susitarimas. Atsižvelgiant
į vientisą pažeidimo pobūdį, tikėtina, kad išnykus bendrajam susitarimui būtų pakenkta GQ susitarimo įgyvendinimui.
Iš tikrųjų ieškovė neginčija ginčijamo sprendimo 191–198 konstatuojamosiose dalyse padarytų išvadų, susijusių su susirašinėjimais
faksu dėl projektų paskirstymo pagal GQ susitarimą 2000 m. gruodžio mėn. ir 2001 m. sausio mėn., susitikimais dėl GQ susitarimo,
turėjusiais vykti 2000 ir 2001 m., ir 1998 bei 1999 m. sudarytais ir iki 2001 m. spalio mėn. galiojusiais susitarimais dėl
tam tikrų SĮDI projektų.
Be to, ieškovė nepateikia jokių argumentų, kuriais būtų siekiama paneigti būtent ginčijamo sprendimo 199–216 konstatuojamosiose
dalyse padarytas Komisijos išvadas, susijusias su
Hitachi
,
Siemens
ir VA TECH dalyvavimo kartelyje atnaujinimu ir kartelio tęsimu nuo 2002 m. liepos mėn. iki 2004 m.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, ieškovės argumento, kad atitinkamu laikotarpiu susitikimai dėl GQ susitarimo virto diskusijų
forumu be jokio antikonkurencinio tikslo ar poveikio, negalima pripažinti pagrįstu. Juo labiau kad šis argumentas nepatvirtintas
jokių įrodymų, išskyrus nepagrįstus
Toshiba
pareiškimus.
Todėl reikia konstatuoti, kad Komisijos pateikti įrodymai, susiję su bendrojo susitarimo ir GQ susitarimo įgyvendinimu nuo
1999 m. rugsėjo mėn. iki 2004 m. kovo mėn., susiję su faktinėmis aplinkybėmis, kurias skiria pakankamai nedaug laiko, o tai
reiškia, kad buvo pateikti tęstinio pažeidimo įrodymai atitinkamo laikotarpio atžvilgiu.
Todėl tryliktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Kadangi visi ieškinio pagrindai, kuriais grindžiamas pagrindinis reikalavimas, buvo atmesti, reikia atmesti ir šį reikalavimą.
2.
Dėl subsidiaraus reikalavimo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g ir h punktus, kiek jie susiję su ieškove
Pirmiausia reikia nagrinėti penktąjį ieškinio pagrindą, kuriuo Komisija kaltinama pažeidusi vienodo požiūrio ir proporcingumo
principus, nes ieškovei skirtą pradinę baudą apskaičiavo remdamasi jos 2001 m. apyvarta.

Šalių argumentai
Ieškovės teigimu, Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus, nes pradines baudas Japonijos gamintojams
apskaičiavo pagal jų 2001 m. pasaulinius SĮDI pardavimo duomenis, o Europos gamintojams – remdamasi 2003 m. kaip referenciniais
metais.
Pirma, Komisija nepateikė jokio objektyvaus pateisinimo, kodėl nevienodai vertino Japonijos gamintojus. Ieškovės teigimu,
tai, kad įgyvendindama teisėtą komercinę strategiją ji nusprendė savo SĮDI veiklą tęsti per TM T & D, šiuo atžvilgiu neturi
reikšmės, nes 2003 m. prasidėję rinkos svyravimai būtų paveikę jos padėtį, net jeigu ji būtų nusprendusi elgtis kitaip. Šioje
byloje Komisija kaip pradiniu dydžiu turėjo remtis TM T & D apyvartos dalimi, prilygstančia ieškovei priklausančiai šios įmonės
kapitalo daliai. Be to, tas pats metodas buvo taikomas
Schneider
dėl jos dalyvavimo bendroje įmonėje su VA TECH.
Antra, ieškovės teigimu, dėl tokio Komisijos požiūrio jai pritaikytas pradinis baudos dydis buvo apskaičiuotas pagal tuos
metus, kai padėtis rinkoje iš esmės skyrėsi nuo padėties tais metais, kuriais remtasi Europos įmonių atžvilgiu, todėl pervertintas
ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą mastas. Šiuo atžvilgiu ieškovė nurodo, kad 2001–2003 m. padėtis ir Europos, ir Japonijos
SĮDI rinkose apskritai ir jos apyvarta šioje srityje labai suprastėjo.
Komisija pažymi turinti diskreciją pasirinkti veiksnius, į kuriuos reikia atsižvelgti apskaičiuojant baudas, o tai savo ruožtu
turi įtakos teisminės kontrolės intensyvumui šioje srityje. Ji daro išvadą, kad bendraisiais teisės principais grindžiami
argumentai gali apriboti šią diskreciją tik tuo atveju, jeigu ja naudotasi akivaizdžiai, nepaisant bylos faktinių aplinkybių.
Komisija priduria, kad jeigu, kaip šioje byloje, nustatomas labai sunkus pažeidimas, ji turi teisę taikyti skirtingą požiūrį,
kad atspindėtų tikrąją atitinkamų įmonių galimybę padaryti didelę žalą konkurencijai ir užtikrintų pakankamą atgrasymo poveikį.
Šioje byloje ieškovei skirta pradinė bauda nustatyta remiantis minėtais veiksniais. 2001-ieji pasirinkti todėl, kad šie metai
buvo paskutiniai prieš perkeliant ieškovės SĮDI veiklą į TM T & D. Komisijos teigimu, šis skirtingas požiūris pagrįstas tuo,
kad beveik visą kartelio laikotarpį ieškovė jame dalyvavo kaip atskira įmonė, o tai reiškia, kad 2003 m. pardavimo duomenys
tiksliai neatspindi tikrosios ieškovės galimybės padaryti žalą konkurencijai.
Be to, Komisijos nuomone, vien tos aplinkybės, kad 2001 m. ieškovei buvo geresni nei 2003 m., nepakanka siekiant pagrįsti
teiginį, kad pradinė bauda yra neproporcinga.
Galiausiai Komisija pabrėžia, jog nenustatė atskiros pradinės baudos TM T & D, kad ieškovei netektų nepagrįsta našta.

Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, jog nustatydama baudų dydį Komisija turi diskreciją, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos
taisyklių (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 216 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Komisija nustato baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą ir, jei taikytina, jo trukmę. Pažeidimo sunkumas nustatomas remiantis
kriterijais, kaip antai konkrečios bylos aplinkybės, jos kontekstas ir baudų atgrasomasis poveikis. Būtina atsižvelgti į objektyvius
veiksnius, kaip antai antikonkurencinio elgesio turinį ir trukmę, incidentų skaičių ir intensyvumą, paveiktos rinkos dydį
ir žalą ekonominei viešajai tvarkai. Be to, atliekant analizę būtina atsižvelgti į atsakingų įmonių santykinę svarbą ir rinkos
dalį, taip pat į pakartotinius pažeidimus, jei tokių yra (šio sprendimo 39 punkte nurodyto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
89–91 punktai).
Tačiau kiekvieną kartą nusprendusi skirti baudas pagal konkurencijos teisę Komisija privalo laikytis pagrindinių teisės principų,
įskaitant vienodo požiūrio principą, kaip juos aiškina Bendrijos teismai (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑59/02, Rink. p. II‑3627, 315 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio arba nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašūs atvejai nebūtų
vertinami skirtingai, o skirtingi atvejai – vienodai, jeigu toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas (žr. 1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tiek, kiek reikia remtis tame darant tą patį pažeidimą dalyvavusių įmonių apyvarta, siekiant nustatyti joms skirtinų baudų
santykį, laikotarpis, į kurį reikia atsižvelgti, turi būti apibrėžtas taip, kad būtų galima kuo daugiau palyginti atitinkamas
apyvartas (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 122 punktas).
Savo ruožtu pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Bendrijos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina
nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti; jei galima pasirinkti iš kelių tinkamų priemonių, reikia imtis mažiau
suvaržančios, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (1990 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Fedesa ir kt.
, C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 13 punktas ir 1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 96 punktas).
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 480–490 konstatuojamųjų dalių aišku, kad apskaičiuodama pradinius baudų dydžius Komisija
pagal Baudų nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalį nusprendė skirtingai vertinti kartelio dalyvius pagal jų galimybę padaryti
žalą konkurencijai. Dėl to ji įvairias įmones suskirstė į penkias grupes pagal jų SĮDI pardavimo pasaulinės apyvartos dydį.
Šiuo atžvilgiu Komisija manė, kad vien su EEE rinka susijusi apyvarta nėra patikimas vertinimo kriterijus, nes bendruoju susitarimu
siekta užtikrinti, kad Japonijos gamintojai nepatektų į šią rinką.
Kalbant apie referencinių metų pasirinkimą, iš ginčijamo sprendimo 481, 482 ir 484 konstatuojamųjų dalių aišku, kad nustatydama
pasaulinių pardavimo sandorių vertę Komisija 2001 m. duomenis naudojo ieškovei,
Fuji
,
Hitachi
ir
Toshiba
, o 2003 m., t. y. paskutiniaisiais ištisais pažeidimo metais, rėmėsi kaip referenciniais Europos gamintojų atžvilgiu. Pradinis
ieškovės,
Fuji
,
Hitachi
ir
Toshiba
baudų dydis už jų, kaip atskirų įmonių, dalyvavimo kartelyje laikotarpį buvo nustatytas remiantis jų 2001 m. apyvarta, o
Europos gamintojams pradinės baudos apskaičiuotos remiantis jų 2003 m. apyvartos duomenimis.
Taigi pasirinkusi referencinius metus Komisija nevertino Japonijos gamintojų, tarp jų – ieškovės, ir Europos gamintojų vienodai.
Todėl, remiantis šio sprendimo 267 punkte nurodyta teismų praktika, reikia patikrinti, ar toks skirtingas vertinimas buvo
objektyviai pateisinamas.
Šiuo atžvilgiu ginčijamo sprendimo 482 punkte Komisija nurodė, kad 2001 m., kaip referencinių, naudojimas ieškovės atžvilgiu
buvo pagrįstas tuo, kad beveik visą pažeidimo laikotarpį ieškovė kartelyje dalyvavo kaip atskira įmonė, o ne per bendrąją
įmonę TM T & D, kuri ieškovės ir
Toshiba
SĮDI veiklą perėmė 2002 m.
Per posėdį Komisija nurodė siekusi atsižvelgti į nevienodą dviejų TM T & D akcininkių konkurencinę padėtį šios įmonės įkūrimo
momentu, nes ieškovei priklausė daug didesnė pasaulinės SĮDI rinkos dalis nei
Toshiba
. Komisijos teigimu, remdamasi paskutiniais ištisais ieškovės ir
Toshiba
, kaip atskirų įmonių, dalyvavimo kartelyje metais, t. y. 2001 m., ji galėjo atsižvelgti į šį skirtumą, kai apskaičiavo baudas,
o to nebūtų buvę įmanoma padaryti, jeigu TM T & D 2003 m. apyvarta būtų buvusi padalyta dviem akcininkėms pagal joms priklausančias
atitinkamas bendros įmonės akcijų dalis.
Komisijos nurodytas tikslas yra teisėtas, nes pagal jį galima palyginti bendrosios įmonės akcininkų galimybę pakenkti konkurencijai
per laikotarpį iki bendrosios įmonės įkūrimo. Be to, iš ginčijamo sprendimo 489 konstatuojamosios dalies aišku, kad to paties
tikslo buvo siekiama
Schneider
atžvilgiu, tačiau dėl šios įmonės 2001 m. ar 2003 m. atitinkamų apyvartos duomenų stokos Komisija, nustatydama pradinę baudą,
turėjo atsižvelgti į šiai įmonei priklausančių bendros įmonės akcijų dalį. Tačiau ieškovės atveju yra prieinami ir jos 2001 m.,
ir 2003 m. atitinkami apyvartos duomenys.
Vis dėlto akivaizdu, kad šioje byloje Komisija galėjo taikyti kitus metodus savo tikslui pasiekti ir pasirinkusi referencinius
metus nevertinti Japonijos gamintojų ir Europos gamintojų nevienodai. Pavyzdžiui, nustatydama ieškovei ir
Toshiba
baudas už laikotarpį iki TM T & D įkūrimo, Komisija galėjo remtis TM T & D pradine bauda, apskaičiuota pagal jos 2003 m.
apyvartą ir padalyta ieškovei ir
Toshiba
atsižvelgiant į jų SĮDI pardavimo dalį 2001 m., t. y. likus metams iki bendrosios įmonės įkūrimo.
Todėl reikia pripažinti, kad šioje byloje Komisijos noras apskaičiuojant baudas tiksliai parodyti santykinę ieškovės ir
Toshiba
padėtį nepateisina skirtingo ieškovės vertinimo.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad pasirinkusi 2001 metus kaip referencinius pasaulinei Japonijos
gamintojų pardavimo sandorių vertei nustatyti ir ieškovei už jos individualų dalyvavimą kartelyje paskirtai baudai apskaičiuoti,
Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.
Šis pažeidimas tiesiogiai lemia ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g punkte ieškovei, kaip atskirai įmonei, už dalyvavimą kartelyje
paskirtos baudos apskaičiavimo negaliojimą. Be to, šis pažeidimas dėl pasaulinių pardavimo sandorių vertės ir rinkos dalių
nustatymo turi netiesioginę įtaką apskaičiuojant ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punkte ieškovei skirtą baudą, susijusią
su įmonės TM T & D egzistavimo laikotarpiu.
Todėl penktąjį ieškinio pagrindą reikia pripažinti pagrįstu ir panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g ir h punktus.
Be to, nėra reikalo nagrinėti šeštojo, septintojo, aštuntojo, devintojo, dešimtojo, vienuoliktojo ir dvyliktojo ieškinio pagrindų.
Net pripažinus šiuos pagrindus pagrįstais, negalėtų būti panaikinta daugiau ginčijamo sprendimo, nei nurodyta pirmesniame
punkte.
Galiausiai atsižvelgiant į tai, kad subsidiarus ieškovės reikalavimas pripažintas pagrįstu, nebereikia priimti sprendimo dėl
kitų subsidiarių jos reikalavimų ar prašymo taikyti proceso organizavimo priemones.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Bendrasis Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Kadangi prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį atmestas, daug ieškovės reikalavimų irgi atmesta, nors tam tikra
jų dalis patenkinta.
Todėl ieškovė turi padengti tris ketvirtadalius Bendrajame Teisme šalių patirtų bylinėjimosi išlaidų, o Komisija – ketvirtadalį
šių išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2007 m. sausio 24 d. Komisijos sprendimo C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) 2 straipsnio g ir h punktus, kiek jie susiję
su
Mitsubishi Electric Corp
.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Mitsubishi Electric
padengia tris ketvirtadalius Bendrajame Teisme šalių patirtų bylinėjimosi išlaidų.
4.
Europos Komisija padengia ketvirtadalį Bendrajame Teisme šalių patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2011 m. liepos 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
1.  Ieškovė
2.  Prekės
3.  Administracinė procedūra
4.  Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl pagrindinio reikalavimo, kuriuo siekiama ginčijamo sprendimo panaikinimo, kiek jis taikomas ie�kovei ir TM T & D
Dėl keturioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad nesuteikusi ieškovei galimybės susipažinti su kaltinimus patvirtinančiais
ir paneigiančiais įrodymais Komisija pažeidė jos teisę į gynybą ir teisę į teisingą bylos nagrinėjimą
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl penkioliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija pažeidė ieškovės teisę į gynybą, nes nepateikė jai savo
išvadų dėl kompensavimo teorijos, neatsiejamos nuo bendrojo susitarimo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pirmojo, trečiojo ir ketvirtojo ieškinio pagrindų, susijusių su tuo, kad Komisija neįrodė, jog ieškovė dalyvavo aptariamame
kartelyje, kad Komisija suklydo, kai atmetė įrodymus, kuriais paaiškinama, kodėl ieškovės nebuvo Europos rinkoje ir kodėl
ji negalėjo į šią rinką patekti, ir kad Komisija pažeidė įrodinėjimo taisykles, kai perkėlė įrodinėjimo pareigą ir taip pažeidė
nekaltumo prezumpciją
Dėl ABB pateiktų įrodymų
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ABB pateiktų įrodymų patvirtinimo
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl įrodymų, tariamai paneigiančių bendrojo susitarimo buvimą
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl SĮDI projektų paskirstymo EEE
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Bendras vertinimas
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neįrodė susitarimo, kuriuo pažeidžiamas EB 81 straipsnis ir
EEE susitarimo 53 straipsnis, buvimo
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl tryliktojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija suklydo, kai nustatė kartelio trukmę
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl subsidiaraus reikalavimo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g ir h punktus, kiek jie susiję su ieškove
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.