CELEX: 62012CJ0452
Teisminis bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose
Reglamentas (EB) Nr. 44/2001
27, 33 ir 71 straipsniai
Lis pendens
Teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas
Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencija (CMR)
31 straipsnio 2 dalis
Sambūvio taisyklės
Regresinis ieškinys
Ieškinys dėl negatyvaus pripažinimo
Sprendimas dėl negatyvaus pripažinimo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 12, 2001, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 71 straipsnio aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Nipponkoa Insurance Co (Europe) Ltd
(toliau –
Nipponkoa Insurance
) ir
Inter-Zuid Transport BV
(toliau –
Inter-Zuid Transport
) ginčą dėl 500000 eurų dydžio kompensacijos, skirtos atlyginti žalai, padarytai atliekant tarptautinį krovinio vežimą keliais, išmokėjimo.
Teisinis pagrindas
Reglamentas Nr. 44/2001
Reglamento Nr. 44/2001 1 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
„Bendrijos tikslas yra išlaikyti ir plėtoti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, kurioje užtikrinamas laisvas asmenų judėjimas. Siekdama iš lėto sukurti tokią sritį, Bendrija tarp kitų dalykų turėtų priimti patikimam vidaus rinkos veikimui užtikrinti būtinas priemones, susijusias su teisminiu bendradarbiavimu civilinėse bylose.“
Reglamento 6 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Siekiant įgyvendinti laisvą civilinėse ir komercinėse bylose priimtų sprendimų judėjimą, reikia numatyti, kad jurisdikciją ir teismo sprendimų pripažinimą bei vykdymą reguliuojančias taisykles reglamentuotų privalomas ir tiesiogiai taikomas Bendrijos teisinis dokumentas.“
Šio reglamento 11, 12 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(11)
Jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų <…>.
(12)
Jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo gyvenamąją vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.
<…>
(15)
Siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai. <…>
(16)
Tarpusavio pasitikėjimas, vykdant teisingumą Bendrijoje, pateisina valstybėje narėje priimtų teismo sprendimų automatišką pripažinimą, nepradedant jokio proceso, išskyrus tuos atvejus, kai kyla ginčas.
(17)
Vadovaujantis tuo pačiu tarpusavio pasitikėjimo principu, vienoje valstybėje narėje priimto teismo sprendimo vykdymo kitoje valstybėje narėje procesas turi būti veiksmingas ir greitas. <…>“
Šio reglamento 25 konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
„Valstybių narių prisiimtų tarptautinių įsipareigojimų laikymasis reiškia, kad šis reglamentas neturėtų daryti poveikio specialioms konvencijoms, kurių šalys yra valstybės narės.“
Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1.   Šis reglamentas taikomas civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Jis ypač netaikomas mokesčių, muitinių arba administracinėms byloms.
2.   Šis reglamentas netaikomas:
a)
fizinių asmenų statusui arba teisnumui ir veiksnumui, nuosavybės teisėms, susijusioms su santuokiniais ryšiais, testamentais ir paveldėjimu;
b)
bankrotui, su nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimu susijusiems procesams ir panašioms byloms;
c)
socialiniam draudimui;
d)
arbitražui.“
Minėto reglamento II skyriaus „Jurisdikcija“ 9 skyriaus „
Lis pendens
– susiję ieškiniai“ 27 straipsnyje nurodyta:
„1.   Jeigu skirtingų valstybių narių teismuose procesai pradedami tuo pačiu pagrindu ir tarp tų pačių šalių, bet kuris teismas, kitas nei teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, savo iniciatyva turi sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol nustatoma teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija.
2.   Jeigu nustatoma teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija, bet kuris teismas, kitais nei teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, atsisako jurisdikcijos to teismo naudai.“
To paties reglamento 32 straipsnyje, kuris yra III skyriuje „Teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas“, nustatyta:
„Šiame reglamente „teismo sprendimas“ reiškia bet kokį valstybės narės teismo sprendimą, nepaisant to kaip jis yra įvardijamas, įskaitant dekretą, įsakymą, nutartį ar teismo įsakymų, o taip pat ir teismo pareigūno nurodymą dėl sumokėtino žyminio mokesčio bei išlaidų, susijusių su bylos nagrinėjimu.“
Reglamento Nr. 44/2001 33 straipsnyje, kuris yra III skyriaus 1 skirsnyje „Teismo sprendimų pripažinimas“, nustatyta:
„1.   Vienoje valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas turi būti pripažintas kitoje valstybėje narėje nereikalaujant pradėti kokio nors specialaus proceso.
2.   Bet kuri suinteresuota šalis, kuri pateikia teismo sprendimo pripažinimo klausimą kaip ginčo esmę, gali pagal šio skyriaus 2 ir 3 skirsniuose numatytą tvarką, kreiptis dėl nutarties dėl teismo sprendimo pripažinimo išdavimo.
3.   Jeigu bylos nagrinėjimo valstybės narės teisme rezultatas priklauso nuo to, kaip bus išspręstas nepagrindinis klausimas dėl pripažinimo, tai tas teismas turi jurisdikciją tuo klausimu.“
Minėto reglamento VII skyriaus „Santykiai su kitais dokumentais“ 71 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šis reglamentas nedaro poveikio jokioms konvencijoms, kuriose dalyvauja valstybės narės ir kurios konkrečiose bylose reglamentuoja jurisdikciją arba teismo sprendimų pripažinimą ir vykdymą.
2.   Siekiant vienodai aiškinti 1 dalį, ji taikoma taip:
a)
pagal šį reglamentą valstybės narės, kuri dalyvauja konvencijoje dėl konkrečios bylos, teismui nedraudžiama prisiimti jurisdikcijos pagal minėtą konvenciją, netgi jei atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, kuri toje konvencijoje nedalyvauja. Bet kuriuo atveju, teismas, nagrinėjantis ieškininį pareiškimą, taiko šio reglamento 26 straipsnį;
b)
konvencijoje dėl konkrečios bylos numatytą jurisdikciją valstybėje narėje vykdančio teismo priimti sprendimai kitose valstybėse narėse pripažįstami ir vykdomi pagal šį reglamentą.
Jei konvencijoje dėl tam tikros rūšies bylos, kurioje dalyvauja kilmės valstybė narė ir valstybė narė, į kurią kreipiamasi, nustatytos teismo sprendimų pripažinimo arba vykdymo sąlygos, taikomos tos sąlygos. Bet kuriuo atveju gali būti taikomos šio reglamento nuostatos, kurios yra susijusios su teismo sprendimų pripažinimo arba vykdymo tvarka.“
CMR konvencija
1956 m. gegužės 19 d. Ženevoje pasirašyta tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencija, su pakeitimais, padarytais 1978 m. liepos 5 d. Ženevoje pasirašytu protokolu (toliau – CMR konvencija), kaip nurodyta jos 1 straipsnio 1 dalyje, taikoma „kelių transporto priemonėmis vežamo krovinio už užmokestį sutarčiai, kai krovinio siuntėjas ir gavėjas yra skirtingų šalių teritorijose ir kai bent viena iš jų yra konvencijos narė <...> nepriklausomai nuo sutartį pasirašančių šalių gyvenamosios vietos ir tautybės“.
Dėl CMR konvencijos buvo deramasi Jungtinių Tautų Europos ekonominėje komisijoje. Prie CMR konvencijos prisijungė daugiau nei 50 valstybių, įskaitant Vokietijos Federacinę Respubliką ir Nyderlandų Karalystę.
CMR konvencijos 23 straipsnyje nustatyta:
„1.   Kai, remiantis šios Konvencijos nuostatomis, vežėjas, praradus dalį arba visą krovinį, privalo atlyginti žalą, kompensacijos suma apskaičiuojama pagal krovinio vertę toje vietoje ir tuo laiku, kai jis buvo priimtas vežti.
<…>
3.   Tačiau kompensacija negali būti didesnė kaip 8,33 atsiskaitymo vieneto už kiekvieną trūkstamą kilogramą bruto svorio.
4.   Be to, turi būti kompensuojamas visas užmokestis už vežimą, muitų rinkliavos ir mokesčiai bei kitos su krovinio vežimu susijusios išlaidos, jeigu prarastas visas krovinys, ir proporcingai nuostolio dydžiui, praradus dalį krovinio; kiti nuostoliai nekompensuojami.
<…>
7.   Šioje Konvencijoje minėtas atsiskaitymo vienetas yra Tarptautinio valiutos fondo nustatyta specialioji skolinimosi teisė. Šio straipsnio 3 punkte nurodytas dydis perskaičiuojamas į tos valstybės, kurioje vyksta teismas, nacionalinę valiutą <…>
<…>“
CMR konvencijos 29 straipsnyje numatyta:
„1.   Vežėjas negali vadovautis šios Konvencijos nuostatomis, kurios jį atleistų nuo atsakomybės ar ją ribotų arba kurios įrodinėjimo naštą perkeltų kitai pusei, jeigu žala buvo padaryta sąmoningai arba dėl jo kaltės, kuri pagal įstatymus, taikomus šią bylą nagrinėjančio teismo, prilyginama tyčiniams veiksmams.
2.   Tas pats galioja ir tuo atveju, jei sąmoningus, tyčinius veiksmus įvykdė vežėjo agentai arba kiti asmenys, kurių paslaugomis naudojosi vežėjas vežimo metu, kai agentai ar kiti asmenys vykdė jiems pavestas užduotis. Tokiais atvejais šie agentai ar kiti asmenys dėl jų asmeninės atsakomybės taip pat negali vadovautis šio skyriaus 1 punkto nuostatomis.“
CMR konvencijos 31 straipsnyje nustatyta:
„1.   Visais ginčytinais klausimais, kilusiais dėl vežimo, patenkančio į šios konvencijos veikimo sritį, ieškovas, be teismų, esančių konvencijos šalyse‑dalyvėse, gali kreiptis į teismus valstybės, kurios teritorijoje:
a)
atsakovas turi nuolatinę gyvenamąją vietą, firmos būstinę ar filialą arba agentūrą, kuriems tarpininkaujant buvo sudaryta vežimo sutartis; arba
b)
yra krovinio priėmimo vežti vieta arba numatyta pristatymo vieta.
Į kitus teismus kreiptis negalima.
2.   Jeigu dėl kurio nors ginčo, nurodyto šio straipsnio 1 punkte, ieškinys yra viename iš tame punkte nurodytų teismų arba kai toks teismas priėmė sprendimą ginčo klausimu, naujas ieškinys tuo pačiu pagrindu tarp tų pačių šalių nepriimamas, išskyrus tuos atvejus, kai teismo, kuriam buvo pateiktas pirmasis ieškinys, sprendimas negali būti įvykdytas valstybėje, kurioje pateikiamas naujas ieškinys.
3.   Kai ginčytino klausimo atveju, numatytu šio straipsnio 1 punkte, vienos iš Konvencijos šalių dalyvių teismo sprendimas turi būti vykdomas joje, jis turi būti taip pat vykdomas ir visose kitose Konvencijos šalyse dalyvėse, kai tik jose sutvarkomi nustatyti formalumai. Šie formalumai negali tapti dingstimi peržiūrėti bylą kitoje instancijoje.
4.   Šio straipsnio 3 punkto nuostatos taikomos sprendimams, priimtiems dalyvaujant šalims, neakivaizdiniams sprendimams ir taikinamiesiems sprendimams, tačiau netaikomos nei sprendimams, kurie turi tik laikiną galią, nei sprendimams, pagal kuriuos šalis, pralaimėjusi bylą, turi ne tik apmokėti išlaidas, susijusias su teismo procesu, bet ir kompensuoti atsakovui nuostolius, atsiradusius dėl visiško ar dalinio ieškinio nepatenkinimo.
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš nacionalinės bylos medžiagos, kuri Teisingumo Teismo kanceliarijai buvo pateikta tik 2007 m. rugpjūčio mėn., matyti, kad
Canon
pavedė pagal Nyderlandų teisę įsteigtoms bendrovėms
Nippon Express
(
Nederland
)
BV
(toliau –
Nippon Nederland
) ir
Nippon Express Euro Cargo BV
(toliau –
Nippon Euro
) pervežti jos kelių rūšių gaminius keliais iš Nyderlandų į Vokietiją.
Pervežti krovinį
Nippon Euro
pavedė
Inter-Zuid Transport
. Ši bendrovė, savo ruožtu, patikėjo šį pervežimą vykdyti kitam subvežėjui, būtent
DTC Surhuisterveen BV
(toliau – DTC). Kaip DTC paskirtas vežėjas galutinis šio pervežimo vykdytojas yra
Kingma
.
Krovinys buvo pakrautas 2007 m. rugpjūčio 22 d. dviejuose Nyderlanduose esančiuose
Canon
sandėliuose ir 2007 m. rugpjūčio 23 d. turėjo būti pristatytas į Vokietiją. Po pakrovimo 2007 m. rugpjūčio 22 d. vairuotojas išvyko iš Amstelvyno (Nyderlandai) į Vilichą (Vokietija); ten jis tą pačią dieną atvyko viena valanda per vėlai, kad būtų galima iškrauti prekes, todėl paliko sunkvežimį per naktį nesaugomoje gavėjo teritorijoje. Tą naktį dalis krovinio buvo pavogta.
2007 m. rugpjūčio 27 d.
Canon
kreipėsi į
Landgericht Krefeld
(Krėfeldo apygardos teismas) (Vokietija) pirmąją komercinių bylų kolegiją reikalaudamas, kad
Nippon Nederland
ir
Nippon Euro
atlygintų nuostolius, o 2010 m. kovo 1 d.
Landgericht Krefeld
taikinamuoju sprendimu minėtas bendroves, kaip solidarias bendraskoles, įpareigojo sumokėti 500000 eurų sumą. Ši suma buvo skirta žalai, patirtai naktį iš 2007 m. rugpjūčio 22 d. į 23 d., atlyginti.
2010 m. rugsėjo 29 d.
Nipponkoa Insurance
kreipėsi į
Landgericht Krefeld
pirmąją komercinių bylų kolegiją ir pateikė
Inter-Zuid Transport
regresinį ieškinį, kuriame reikalavo priteisti iš jos 500000 eurų sumą, atitinkančią nuostolius, kuriuos ji, kaip
Nippon Nederland
ir
Nippon Euro
civilinės atsakomybės draudimo bendrovė, išmokėjo
Canon
(toliau – regresinis ieškinys).
Tačiau 2009 m. sausio 21 d., t. y. daugiau nei pusantrų metų iki regresinio ieškinio pareiškimo, Nyderlanduose
Inter‑Zuid Transport
pasiekė, kad byloje tarp jos ir
Nippon Nederland
bei
Nippon Euro
dėl tų pačių faktinių aplinkybių būtų priimtas sprendimas dėl negatyvaus pripažinimo (toliau – sprendimas dėl negatyvaus pripažinimo). Pagal šį
Rechtbank te Haarlem
(Nyderlandai) sprendimą, kuris įsiteisėjo 2010 m. lapkričio mėnesį,
Inter‑Zuid Transport
turėjo atsakyti tik už CMR konvencijos 23 straipsnyje nurodytos maksimalios sumos neviršijančią žalą.
Nipponkoa Insurance
mano, kad
Inter‑Zuid Transport
veiksmai atitinka sąmoningų arba dėl jos kaltės padarytų veiksmų sąlygas, kaip jos suprantamos pagal CMR konvencijos 29 straipsnio 2 dalį, ir kad, nepaisant teismo sprendimo dėl negatyvaus pripažinimo,
Landgericht Krefeld
yra kompetentingas pagal CMR konvencijos 31 straipsnio 1 dalį išnagrinėti regresinį ieškinį, nes minėtas straipsnis turi būti aiškinamas autonomiškai ir, remiantis Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsniu, yra viršesnis už šio reglamento 27 straipsnį.
Inter‑Zuid Transport
teigia, kad, remiantis minėto reglamento 27 straipsniu ir CMR konvencijos 31 straipsnio 2 dalimi, negalima tęsti proceso
Landgericht Krefeld
, nes anksčiau Nyderlanduose buvo priimtas galutinis sprendimas dėl pripažinimo. Ši bendrovė nurodo, kad bet kuriuo atveju jos atsakomybė negali viršyti CMR konvencijos 23 straipsnio 3 dalyje numatytos maksimalios sumos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sutinka su
Inter‑Zuid Transport
pozicija dėl galutinio sprendimo dėl pripažinimo galios ir šiuo aspektu kritikuoja
Bundesgerichtshof
(Vokietija) teismo praktiką, suformuotą jo 2003 m. lapkričio 20 d. sprendimuose (I ZR 102/02 ir I ZR 294/02), pagal kurią, nepaisant 1994 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Tatry
(
C-406/92, Rink. p. I-5439
), CMR konvencija turi būti aiškinama autonomiškai, todėl tai, jog skolininkas tarptautinę jurisdikciją turinčiame teisme yra pareiškęs prieš kreditorių nukreiptą ieškinį dėl negatyvaus pripažinimo, kuriuo prašoma nuspręsti, jog šis preziumuojamas skolininkas nėra atsakingas už žalą, nedraudžia kreditoriaus teises turinčiam asmeniui vėliau kompetentingame kitos valstybės CMR narės teisme pateikti regresinį ieškinį.
Todėl
Landgericht Krefeld
mano, kad jam pateikto regresinio ieškinio ir bylos, kurioje priimtas sprendimas dėl negatyvaus pripažinimo, dalykas, pagrindas ir šalys yra tapatūs, nes
Nipponkoa Insurance
perėmė
Nippon Nederland
ir
Nippon Euro
teises. Dėl šio fakto jis mano, kad tarpusavio pasitikėjimo teisingumu ir konkuruojančių teismo procesų galimybės sumažinimo principų neatitinka tai, kad valstybės narės institucijos, remdamosi Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnyje nurodytus požymius atitinkančios konvencijos aiškinimu, atsisako pripažinti dėl to paties dalyko anksčiau priimtą sprendimą dėl negatyvaus pripažinimo.
Be to, šis teismas teigia, kad 2010 m. gegužės 4 d. Sprendimas
TNT Express Nederland
(
C-533/08, Rink. p. I-4107
, 63 punktas ir rezoliucinė dalis), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad jis neturėjo kompetencijos aiškinti CMR konvencijos 31 straipsnio, nenulemia šios bylos baigties.
Šiomis aplinkybėmis
Landgericht Krefeld
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar reglamento [Nr. 44/2001] 71 straipsniu draudžiama visiškai autonomiškai aiškinti tarptautinę konvenciją arba ar taikant tokią konvenciją reikia atsižvelgti ir į šio reglamento tikslus bei principus?
2.
Ar Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsniu draudžiamas toks tarptautinės konvencijos aiškinimas, pagal kurį tai, kad vienoje valstybėje narėje buvo priimtas sprendimas dėl teisių pripažinimo, netrukdo kitoje valstybėje narėje vėliau pareikšti regresinį ieškinį, jeigu gali būti pateikiamas Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnį atitinkantis šios konvencijos išaiškinimas?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
Nipponkoa Insurance
ir Vokietijos vyriausybė pirmiausia kelia klausimą dėl Teisingumo Teismo kompetencijos iš esmės teigdamos, kad pateikti klausimai susiję su CMR konvencijos 31 straipsnio aiškinimu ir kad Teisingumo Teismas neturi kompetencijos aiškinti šios konvencijos.
Šiuo klausimu neginčijama, kad Teisingumo Teismo kompetencija pateikti išaiškinimą prejudicinio sprendimo priėmimo tvarka apima tik normas, kurios yra Sąjungos teisės sudedamoji dalis, ir, kaip buvo nuspręsta minėto Sprendimo
TNT Express Nederland
63 punkte, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos aiškinti CMR konvencijos 31 straipsnio.
Tačiau, nors minėto Sprendimo
TNT Express Nederland
32 ir 57 punktuose nagrinėtas antrasis klausimas susijęs su Teisingumo Teismo kompetencija aiškinti CMR konvencijos 31 straipsnį, šioje byloje taip nėra.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad pateikti klausimai, atsižvelgiant vien į jų formuluotes, yra susiję su Sąjungos teisės nuostatų, būtent Reglamento Nr. 44/2001, kurio atžvilgiu Teisingumo Teismas yra kompetentingas pagal SESV 267 straipsnį, aiškinimu.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas atsakyti į pateiktus prejudicinius klausimus.
Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis tarptautinę konvenciją aiškinti taip, kad būtų pažeisti šio reglamento tikslai ir principai.
Konstatuotina, kad savo praktikoje Teisingumo Teismas į šį klausimą jau yra atsakęs.
Iš tiesų Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors neginčytina, jog minėto reglamento 71 straipsnyje numatyta, jog specialių konvencijų, kaip antai CMR, reglamentuojamose srityse taikomos šios konvencijos, jas taikant negalima pažeisti principų, kuriais Europos Sąjungoje grindžiamas teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose, kaip antai to paties reglamento 6, 11, 12 ir 17 konstatuojamosiose dalyse nurodyto siekio įgyvendinti laisvą civilinėse ir komercinėse bylose priimtų sprendimų judėjimą Europos Sąjungoje, jurisdikciją turinčių teismų nuspėjamumo, taigi ir teisinio saugumo teisės subjektams, teisingumo gero administravimo, konkuruojančių teismo procesų galimybės maksimalaus sumažinimo, taip pat tarpusavio pasitikėjimo teisingumu Sąjungoje principų (žr. minėto Sprendimo
TNT Express Nederland
49 punktą).
Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnis negali turėti reikšmės, prieštaraujančios principams, kuriais grindžiamas teisės aktas, kurio sudedamoji dalis jis yra. Todėl šis straipsnis negali būti aiškinamas taip, kad šio reglamento taikymo srityje, kaip antai tarptautinio krovinių vežimo keliais srityje, speciali konvencija, kaip CMR konvencija, galėtų lemti rezultatą, kuris būtų mažiau palankus tinkamam vidaus rinkos veikimui įgyvendinti nei tas, kuris pasiekiamas minėto reglamento nuostatomis (minėto Sprendimo
TNT Express Nederland
51 punktas).
Todėl atitinkamos CMR konvencijos nuostatos Sąjungoje gali būti taikomos tik tuomet, jei jos leidžia pasiekti laisvo civilinėse ir komercinėse bylose priimtų sprendimų judėjimo, taip pat tarpusavio pasitikėjimo teisingumu Sąjungoje tikslus bent jau tokiomis pat palankiomis sąlygomis, kurias lemia Reglamento Nr. 44/2001 taikymas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
TNT Express Nederland
55 punktą).
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis tarptautinės konvencijos aiškinimą, pagal kurį neužtikrinama galimybė bent jau tokiomis pat palankiomis sąlygomis, kokios numatytos šiame reglamente, pasiekti tikslus ir principus, kuriais minėtas reglamentas grindžiamas.
Dėl antrojo klausimo
Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis CMR konvencijos 31 straipsnio 2 dalį aiškinti taip, kad vienoje valstybėje narėje pareikšto ieškinio dėl negatyvaus pripažinimo arba bylos, kurioje priimtas sprendimas dėl negatyvaus pripažinimo, dalykas ir pagrindas nėra tapatūs kitoje valstybėje narėje dėl tos pačios žalos pateikto regresinio ieškinio, kai ginčo šalys arba jų teisių perėmėjai yra tie patys, dalykui ir pagrindui.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, reikia išnagrinėti, ar toks CMR konvencijos 31 straipsnio 2 dalies aiškinimas užtikrintų galimybę laikytis šio reglamento tikslų ir principų ne mažiau palankiomis nei Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnyje ar kitose jo nuostatose nustatytomis sąlygomis.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnio aiškinimu, prašymo pripažinti atsakovą atsakingu už žalą ir priteisti iš jo žalos atlyginimą, kaip pagrindinėje byloje regresinio ieškinio atveju, dalykas ir pagrindas yra tapatus ankstesnio šio atsakovo ieškinio dėl negatyvaus pripažinimo, kuriuo siekta pripažinti, jog jis nėra atsakingas už minėtą žalą, dalykui ir pagrindui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Tatry
45 punktą ir 2012 m. spalio 25 d. Sprendimo
Folien Fischer ir Fofitec
, C‑133/11, 49 punktą).
Šiuo atveju regresinis ieškinys, kurį nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, buvo pateiktas jau po
Rechtbank te Haarlem
sprendimo dėl negatyvaus pripažinimo byloje tarp tų pačių šalių priėmimo, kaip tai suprantama pagal CMR konvencijos 31 straipsnio 2 dalį, remiantis tomis pačiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis.
Konstatuotina, kad šios CMR konvencijos nuostatos aiškinimas, pagal kurį minėto ieškinio ir sprendimo minėtoje byloje pagrindas ir dalykas yra netapatūs, neužtikrintų galimybės tokiomis pat palankiomis sąlygomis, kokios numatytos Reglamente Nr. 44/2001, pasiekti konkuruojančių teismo procesų maksimalaus sumažinimo tikslo, kuris, kaip nurodyta šio sprendimo 36 punkte, yra vienas iš tikslų ir principų, kuriais grindžiamas teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose Sąjungoje.
Šiuo klausimu nesvarbu, kad
Rechtbank te Haarlem
sprendimas įsiteisėjo praėjus nedaug laiko nuo regresinio ieškinio pateikimo nacionaliniame teisme, t. y., šio teismo teigimu, 2010 m. lapkričio mėn. arba, kaip tai DTC teigė teismo posėdyje, 2011 m. kovo 1 d.
Šio sprendimo įsiteisėjimas reiškia, kad bylą priskyrus ne prie CMR, o prie Reglamento Nr. 44/2001 taikymo srities, šiam sprendimui būtų taikytinos ne tik
lis pendens
, bet ir pripažinimui skirtos šio reglamento nuostatos, ypač šio reglamento 33 straipsnis.
Tačiau, kaip Teisingumo Teismas jau nusprendė, Sąjungoje Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnio kriterijus atitinkančiose specialiose konvencijose nustatytas taisykles, kaip antai išplaukiančias iš CMR konvencijos 31 straipsnio 2 dalies, galima taikyti tik laikantis laisvo sprendimų judėjimo ir tarpusavio pasitikėjimo, vykdant teisingumą, principų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
TNT Express Nederland
54 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šių principų nebūtų laikomasi bent jau tokiomis pat palankiomis sąlygomis, kokios numatytos Reglamente Nr. 44/2001, jei CMR konvencijos 31 straipsnio 2 dalis būtų aiškinama taip, kad sprendimo dėl negatyvaus pripažinimo valstybėje narėje dalykas ir pagrindas nėra tapatūs kitoje valstybėje narėje dėl tos pačios žalos pateikto regresinio ieškinio, kai ginčo šalys arba jų teisių perėmėjai yra tie patys, dalykui ir pagrindui.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis CMR konvencijos 31 straipsnio 2 dalį aiškinti taip, kad vienoje valstybėje narėje pareikšto ieškinio dėl negatyvaus pripažinimo arba bylos, kurioje priimtas sprendimas dėl negatyvaus pripažinimo, dalykas ir pagrindas nėra tapatūs kitoje valstybėje narėje dėl tos pačios žalos pateikto regresinio ieškinio, kai ginčo šalys arba jų teisių perėmėjai yra tie patys, dalykui ir pagrindui.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 71 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis tarptautinės konvencijos aiškinimą, pagal kurį neužtikrinama galimybė bent jau tokiomis pat palankiomis sąlygomis, kokios numatytos šiame reglamente, pasiekti tikslus ir principus, kuriais minėtas reglamentas grindžiamas.

2.
Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis 1956 m. gegužės 19 d. Ženevoje pasirašytos tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencijos su pakeitimais, padarytais 1978 m. liepos 5 d. Ženevoje pasirašytu protokolu, 31 straipsnio 2 dalį aiškinti taip, kad vienoje valstybėje narėje pareikšto negatyvaus ieškinio dėl pripažinimo arba bylos, kurioje priimtas sprendimas dėl negatyvaus pripažinimo, dalykas ir pagrindas nėra tapatūs kitoje valstybėje narėje dėl tos pačios žalos pateikto regresinio ieškinio, kai ginčo šalys arba jų teisių perėmėjai yra tie patys, dalykui ir pagrindui.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.