CELEX: 62008TJ0068
Televizní vysílání
Článek 3a směrnice 89/552/EHS
Opatření přijatá Spojeným královstvím týkající se událostí zásadního společenského významu pro tento členský stát
Mistrovství světa ve fotbale
Rozhodnutí, kterým se prohlašují opatření za slučitelná s právem Společenství
Odůvodnění
Články 43 ES, 49 ES a 86 ES
Právo vlastnit majetek

Právní rámec
Článek 43 ES zní takto:
„V rámci níže uvedených ustanovení jsou zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu
na území státu druhého. Stejně tak jsou zakázána omezení při zřizování zastoupení, poboček nebo dceřiných společností státními
příslušníky jednoho členského státu usazenými na území druhého státu.
Svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků, zejména
společností ve smyslu čl. 48 druhého pododstavce [ES], za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země
usazení, nestanoví-li kapitola o pohybu kapitálu jinak.“
Článek 49 první pododstavec ES stanoví:
„Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských
států, kteří jsou usazeni v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.“
Podle čl. 86 odst. 1 ES „[p]okud jde o veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva,
tyto státy nepřijmou ani neponechají v platnosti opatření odporující pravidlům této smlouvy, zejména pravidlům stanoveným
v článcích 12 [ES] a 81 [ES] až 89 [ES]“.
Článek 3a směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států
upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224), doplněný směrnicí Evropského
parlamentu a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997, kterou se mění směrnice [89/552] (Úř. věst. L 202, s. 60; Zvl. vyd. 06/02,
s. 321), stanoví:
„1. Každý členský stát může v souladu s právem Společenství přijímat opatření, aby zajistil, že subjekty televizního vysílání,
které spadají do jeho pravomoci, nevysílají na základě výhradních práv události, jimž členský stát přikládá zásadní společenský
význam, způsobem, který zbavuje významnou část veřejnosti zmíněného členského státu možnosti sledovat tyto události v přímém
přenosu nebo ze záznamu ve volně dostupném televizním vysílání. V této souvislosti členský stát vypracuje seznam vnitrostátních
a jiných událostí, jimž přikládá zásadní společenský význam. Tento seznam vypracuje jasným a průhledným způsobem v přiměřené
a účelné lhůtě. Přitom členský stát rovněž určí, zda tyto události mají být v celku nebo částečně přenášeny v přímém přenosu
nebo, je-li to nezbytné nebo vhodné z objektivních důvodů veřejného zájmu, zda mají být v celku nebo částečně přenášeny ze
záznamu.
2. Členské státy neprodleně oznámí Komisi všechna opatření, která podle odstavce l přijaly nebo zamýšlejí přijmout. Ve lhůtě
tří měsíců po oznámení Komise ověří, zda jsou opatření slučitelná s právem Společenství, a sdělí je ostatním členským státům.
Vyžádá si stanovisko výboru zřízeného podle článku 23a. Přijatá opatření neprodleně zveřejní v
Úředním věstníku Evropských společenství
a nejméně jednou ročně zveřejní souhrnný seznam opatření přijatých členskými státy.
3. Členské státy zajistí vhodnými prostředky v rámci svých vnitrostátních předpisů, aby subjekty televizního vysílání, které
spadají do jejich pravomoci, vykonávaly výhradní práva, která nabudou po vyhlášení této směrnice, tak aby významná část veřejnosti
v jiném členském státě nebyla zbavena možnosti sledovat v celku nebo částečně v přímém přenosu nebo, je-li to nezbytné nebo
vhodné z objektivních důvodů veřejného zájmu, v celku nebo částečně ze záznamu ve volně dostupném televizním vysílání v souladu
s ustanoveními přijatými tímto jiným členským státem podle odstavce 1 události, které tento jiný členský stát určil v souladu
s předchozími odstavci.“
Body 18 až 22 odůvodnění směrnice 97/36 znějí takto:
„(18) vzhledem k tomu, že má rozhodující význam, aby členské státy byly schopny přijímat opatření na ochranu práva na informace
a na zajištění širokého přístupu veřejnosti k televiznímu přenosu vnitrostátních nebo mezinárodních událostí zásadního společenského
významu, jako jsou olympijské hry a mistrovství světa a mistrovství Evropy v kopané; že pro tento účel si členské státy ponechávají
právo přijímat opatření slučitelná s právem Společenství, která mají za cíl upravit výkon výhradních vysílacích práv pro tyto
události subjekty televizního vysílání, které spadají do jeho pravomoci;
(19)      vzhledem k tomu, že je vhodné v rámci Společenství přijímat opatření, která by zabránila případné právní nejistotě a narušení
trhu a která by uvedla do souladu volný pohyb služeb televizního vysílání a nezbytnost zamezit případnému obcházení vnitrostátních
opatření určených pro ochranu legitimního obecného zájmu;
(20)      vzhledem k tomu, že je zejména vhodné, aby tato směrnice obsahovala ustanovení pro výkon výhradních vysílacích práv subjekty
televizního vysílání, která případně koupí pro události, jež mají pro společnost v jiném členském státě než v tom, do jehož
pravomoci spadají subjekty televizního vysílání, zásadní význam; […]
(21)      vzhledem k tomu, že události zásadního společenského významu ve smyslu této směrnice by měly splňovat určitá kritéria, to
znamená, že by se mělo jednat o výjimečné události, které mají význam pro širokou veřejnost v Evropské unii, v dotyčném členském
státě nebo ve významné části dotyčného členského státu a které jsou předem organizovány pořadatelem, jenž je legálně oprávněn
prodávat práva na tuto událost;
(22)      vzhledem k tomu, že pro účely této směrnice se ,volně dostupným televizním vysíláním‘ rozumí vysílání pořadu dostupného veřejnosti
na veřejném nebo soukromém kanálu bez jiných poplatků, než které jsou v členském státě nejrozšířenější (např. televizní poplatky
nebo základní poplatky za kabelovou přípojku)“.

Skutečnosti předcházející sporu a napadené rozhodnutí
Žalobkyně, Fédération internationale de football association (FIFA) (mezinárodní fotbalová federace), je sdružení složené
z 208 národních fotbalových federací a je výkonným orgánem světového fotbalu. Jejími cíli jsou zejména globální podpora fotbalu
a organizace jejích mezinárodních soutěží. Prodej jejích práv na televizní vysílání ze závěrečného turnaje mistrovství světa
ve fotbale (dále jen „mistrovství světa“), jehož organizaci zajišťuje, představuje její hlavní zdroj příjmů.
Rozhodnutím ze dne 25. června 1998 ministr kultury, sdělovacích prostředků a sportu Spojeného království Velké Británie a Severního
Irska (dále jen „ministr“) vypracoval na základě části IV Broadcasting Act 1996 (zákon z roku 1996 o rozhlasovém a televizním
vysílání) seznam událostí zásadního společenského významu pro tento členský stát, který zahrnoval mistrovství světa
Přijetí tohoto seznamu předcházela konzultace 42 různých institucí zahájená ministrem v červenci 1997 ohledně kritérií, podle
nichž měl být hodnocen společenský význam jednotlivých událostí pro Spojené království. Tento postup vedl k přijetí seznamu
kritérií uvedeného v dokumentu ministerstva kultury, sdělovacích prostředků a sportu z listopadu 1997, který ministr používá
pro účely vypracování seznamu událostí zásadního společenského významu pro Spojené království. Podle tohoto dokumentu může
být událost zapsána na seznam zejména tehdy, má-li na vnitrostátní úrovni mimořádný celkový ohlas, a to nejen u těch, kteří
příslušné sportovní odvětví zpravidla sledují. Podle téhož dokumentu může být takto kvalifikována národní či mezinárodní sportovní
událost mimořádného charakteru nebo událost, jíž se účastní národní tým nebo sportovci Spojeného království. Mezi události,
které tato kritéria splňují, mají největší pravděpodobnost zapsání ty, které mají vysokou televizní sledovanost, nebo ty,
které jsou tradičně vysílány v přímém přenosu na neplacených televizních kanálech. Ministr mimoto pro účely svého posouzení
bere rovněž v úvahu další faktory související s důsledky pro dotyčný sport, jako je možnost nabízet přímý přenos události
v plném rozsahu, dopady na příjmy v dotyčné sportovní oblasti, důsledky pro trh rozhlasového a televizního vysílání a existence
okolností, které zajistí přístup k události prostřednictvím rozhlasového nebo televizního přenosu ze záznamu.
Ministr tedy v souladu s článkem 97 Broadcasting Act 1996 zahájil postup konzultací ohledně konkrétních událostí, které mají
být zapsány na seznam. V rámci těchto konzultací si ministr vyžádal stanovisko několika příslušných institucí a hospodářských
subjektů a rovněž držitelů televizních práv, mimo jiné FIFA. Mimoto poradní výbor zřízený ministrem a nazvaný „Advisory Group
on listed events“ (poradní skupina pro události zapsané na seznam) vydal své stanovisko k událostem, které mají být zapsány,
přičemž, co se týče mistrovství světa, navrhl, aby na seznam byly zapsány finále, semifinále a zápasy, jichž se účastní národní
mužstva Spojeného království.
Na základě článku 98 Broadcasting Act 1996, ve znění Television Broadcasting Regulations 2000 (nařízení o televizním vysílání
z roku 2000), jsou subjekty televizního vysílání rozděleny do dvou kategorií. První kategorie zahrnuje subjekty poskytující
bezplatnou službu, která může být navíc přijímána alespoň 95 % obyvatelstva Spojeného království. Druhá kategorie zahrnuje
subjekty, které tyto podmínky nesplňují.
Mimoto na základě článku 101 Broadcasting Act 1996, ve znění Television Broadcasting Regulations 2000, může poskytovatel televizního
vysílání, jenž spadá do jedné z těchto kategorií, celou událost zapsanou na seznam nebo její část vysílat v přímém přenosu
pouze tehdy, získal-li poskytovatel spadající do druhé z těchto kategorií právo vysílat přímý přenos celé události nebo její
uvedené části v tomtéž nebo v podstatě tomtéž regionu. Není-li tato podmínka splněna, musí subjekt, jenž hodlá vysílat přímý
přenos celé dotčené události nebo její části, získat předchozí souhlas Office of Communications (Úřad pro komunikaci).
Podle článku 3 Code on sports and other listed and designated events (kodex pro sportovní události a ostatní události uvedené
v seznamu), ve znění platném v roce 2000, jsou se události zásadního společenského významu uvedené v seznamu dělí do dvou
skupin. „Skupina A“ zahrnuje události, které nesmějí být přenášeny exkluzivně přímým přenosem, nejsou-li splněna určitá kritéria.
„Skupina B“ zahrnuje události, které nesmějí být přenášeny exkluzivně přímým přenosem, pokud nebyl zajištěn přenos ze záznamu.
Podle článku 13 Code on sports and other listed and designated events může Office of Communications udělit souhlas pro události
spadající do „skupiny A“ seznamu, kam patří mistrovství světa, jestliže s nimi související práva k vysílání byla veřejně nabídnuta
na základě spravedlivých a přiměřených podmínek všem subjektům televizního vysílání, aniž subjekt spadající do druhé kategorie
vyjádřil svůj zájem o jejich koupi.
Dopisem ze dne 25. září 1998 předalo Spojené království Komisi Evropských společenství podle čl. 3a odst. 2 směrnice 89/552
seznam událostí vypracovaný ministrem a zároveň další informace, jež se týkají právních předpisů tohoto členského státu přijatých
podle čl. 3a odst. 1 téže směrnice. V návaznosti na korespondenci mezi Spojeným královstvím a Komisí a na nové oznámení o opatřeních,
k němuž došlo dne 5. května 2000, informoval generální ředitel dopisem ze dne 28. července 2000 generálního ředitelství Komise
(GŘ) pro vzdělávání a kulturu Spojené království o tom, že Komise nevznáší námitky proti opatřením tohoto členského státu,
která tudíž budou zveřejněna v
Úředním věstníku Evropských společenství
.
Tribunál  rozsudkem ze dne 15. prosince 2005, Infront WM v. Komise (T‑33/01, Sb. rozh. s. II‑5897), zrušil rozhodnutí obsažené
v dopise ze dne 28. července 2000, neboť představovalo rozhodnutí ve smyslu článku 249 ES, které mělo být přijato samotným
kolegiem členů Komise (výše uvedený rozsudek Infront WM v. Komise, bod 178).
Na základě rozsudku Infront WM v. Komise, bod 15 výše, přijala Komise rozhodnutí 2007/730/ES ze dne 16. října 2007 o slučitelnosti
opatření přijatých Spojeným královstvím podle čl. 3a odst. 1 směrnice [89/552] s právními předpisy Společenství (Úř. věst.
L 295, s. 12, dále jen „napadené rozhodnutí“).
Výrok napadeného rozhodnutí zní takto:
„Článek 1
Opatření přijatá podle čl. 3a odst. 1 směrnice [89/552], která Spojené království oznámilo Komisi dne 5. května 2000, jsou
ve znění zveřejněném v řadě C 328
Úředního věstníku Evropských společenství
ze dne 18. listopadu 2000 slučitelná s právními předpisy Společenství.
Článek 2
Opatření stanovená v příloze tohoto rozhodnutí se v souladu s čl. 3a odst. 2 směrnice [89/552] zveřejní v
Úředním věstníku Evropské unie
.“
Napadené rozhodnutí je odůvodněno zejména následujícími body odůvodnění:
„(4)      Seznam událostí zásadního společenského významu, jež byly součástí opatření Spojeného království, byl vypracován jasným a transparentním
způsobem a [v tomto členském státě] byly zahájeny rozsáhlé konzultace.
(5)      Komise s uspokojením konstatovala, že události uvedené v seznamu opatření Spojeného království splňují alespoň dvě z následujících
kritérií, která jsou považována za spolehlivé ukazatele událostí společenského významu: i) událost má v určitém členském státě
mimořádný celkový ohlas a nemá význam pouze pro veřejnost, která příslušnou sportovní či jinou činnost zpravidla sleduje,
ii) událost je všeobecně uznávaná a pro obyvatelstvo určitého členského státu má zvláštní kulturní význam, neboť především
posiluje kulturní identitu, iii) příslušné události se účastní národní tým v rámci soutěže nebo turnaje mezinárodního významu
a iv) událost je vysílána ve volně dostupném televizním vysílání a má vysokou sledovanost.
(6)      Řada událostí uvedených v seznamu opatření Spojeného království, včetně letních a zimních olympijských her, finálových zápasů
mistrovství světa a finálových zápasů mistrovství Evropy, spadá do kategorie událostí, které jsou tradičně považovány za události
zásadního společenského významu, jak je výslovně uvedeno v 18. bodě odůvodnění směrnice [97/36]. Tyto události mají ve Spojeném
království mimořádný celkový ohlas, neboť jsou velmi oblíbené u široké veřejnosti (bez ohledu na státní příslušnost účastníků),
a nikoli pouze u veřejnosti, která sportovní události zpravidla sleduje.
[…]
(18)      Události uvedené v seznamu, a to včetně těch, které je třeba zvažovat v jejich celistvosti, nikoli jako sled jednotlivých
událostí, jsou vysílány ve volně dostupném televizním vysílání a mají vysokou sledovanost […]
(19)      Opatření Spojeného království se jeví jako přiměřená, a odůvodňují proto výjimku ze základní svobody volného pohybu služeb
zakotvené ve Smlouvě o ES, a to na základě naléhavého důvodu veřejného zájmu, jenž spočívá v zajištění přístupu široké veřejnosti
k vysílání událostí zásadního společenského významu.
(20)      Opatření Spojeného království jsou v souladu s pravidly hospodářské soutěže [Smlouvy o] ES, odkazuje-li definice subjektů,
které mohou vysílat události uvedené v seznamu, na objektivní kritéria, která umožňují skutečnou a potenciální hospodářskou
soutěž při získávání vysílacích práv na tyto události. Kromě toho není počet událostí uvedených v seznamu nepřiměřený, a nenaruší
tak hospodářskou soutěž na trzích s volně dostupným televizním vysíláním a placeným vysíláním.
(21)      Proporcionalita opatření Spojeného království je dále posílena skutečností, že řada událostí uvedených v seznamu vyžaduje
pouze odpovídající sekundární pokrytí.
[…]
(24)      Z rozsudku [Infront WM v. Komise] vyplývá, že prohlášení o slučitelnosti opatření přijatých podle čl. 3a odst. 1 směrnice
[89/552] s právními předpisy Společenství představuje rozhodnutí, a proto musí být přijato Komisí. Tímto rozhodnutím je tudíž
třeba stanovit, že opatření oznámená Spojeným královstvím jsou slučitelná s právními předpisy Společenství. Opatření stanovená
v příloze tohoto rozhodnutí by měla být v souladu s čl. 3a odst. 2 směrnice [89/552] zveřejněna v
Úředním věstníku Evropské unie
.“

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 6. února 2008 podala FIFA projednávanou žalobu.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu 28. února 2008 FIFA navrhla Tribunálu, aby Komisi v rámci organizačních procesních
opatření vyzval k předložení několika dokumentů, které jsou podle ní podstatné pro výkon jejích práv a zároveň pro soudní
přezkum, který má Tribunál vykonávat.
Rozhodnutím ze dne 26. května 2008 sedmý senát Tribunálu rozhodl nevyhovět v tomto stádiu návrhu na organizační procesní opatření
podanému ze strany FIFA.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu ve dnech 11. a 16. června 2008 podalo Spojené království a Belgické království návrhy
na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastníci, aby podpořily podporu návrhových žádání Komise.
Usnesením ze dne 14. srpna 2008 předseda sedmého senátu Tribunálu tato vedlejší účastenství povolil. Vedlejší účastníci předložili
své spisy a FIFA k nim předložila svá vyjádření ve stanovených lhůtách.
Usnesením ze dne 15. prosince 2009 byla projednávaná věc pro účely ústní části řízení spojena s věcí T‑385/07, FIFA v. Komise.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření
písemně položil otázku FIFA a dvě otázky Komisi. Otázky Tribunálu byly zodpovězeny ve stanovené lhůtě.
FIFA navrhuje, aby Tribunál:
–        napadené rozhodnutí zrušil částečně nebo zcela v rozsahu, v němž se týká mistrovství světa;
–        uložil Komisi, Belgickému království a Spojenému království náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil FIFA náhradu nákladů řízení.
Belgické království a Spojené království navrhují, aby Tribunál žalobu zamítl.

Právní otázky
1.
K přípustnosti

Argumenty účastníků řízení
Belgické království tvrdí, že žaloba je nepřípustná z toho důvodu, že FIFA není napadeným rozhodnutím osobně ani bezprostředně
dotčena a že Tribunál nemá pravomoc posuzovat legalitu vnitrostátních opatření. Mimoto FIFA nepodala žalobu proti opatřením
Spojeného království u vnitrostátních soudů, takže její žaloba k Tribunálu byla podána po lhůtě, jelikož případné zrušení
napadeného rozhodnutí nemá vliv na platnost dotčených vnitrostátních předpisů.
FIFA se domnívá, že napadené rozhodnutí představuje akt, který lze napadnout žalobou, a že se jí navíc bezprostředně a osobně
týká.

Závěry Tribunálu
Důvody nepřípustnosti vznesené Belgickým královstvím se týkají nepominutelné podmínky řízení, jelikož v jejich rámci je zpochybněn
právní zájem FIFA na podání žaloby, a dále dodržení lhůty pro podání žaloby a pravomoc Tribunálu. Tribunál tak bez návrhu
musí zkoumat tyto námitky nepřípustnosti, ačkoli Belgické království jakožto vedlejší účastník řízení podle čl. 40 čtvrtého
pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 116 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu není oprávněno je vznést, jelikož Komise přípustnost
žaloby nezpochybnila (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 24. března 1993, CIRFS a další v. Komise,
C‑313/90, Recueil, s. I‑1125, body 21 až 23).
Co se týče bezprostředního dotčení FIFA, je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou vyžaduje podmínka uvedená
v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES, podle které musí být fyzická nebo právnická osoba napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčena,
aby zpochybňované opatření Společenství mělo bezprostřední účinky na právní postavení jednotlivce a aby svým adresátům pověřeným
jeho provedením neponechávalo žádnou volnost uvážení, tak aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně
z právní úpravy Společenství, a to bez nutnosti použít další prováděcí předpisy (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března
2008, Komise v. Infront WM, C‑125/06 P, Sb. rozh. s. I‑1451, bod 47 a citovaná judikatura).
V tomto ohledu podle článku 101 Broadcasting Act 1996 (viz bod 11 výše) nemůže žádný subjekt televizního vysílání spadající
do jedné z kategorií popsaných v bodě 10 výše vysílat v přímém přenosu a exkluzivně událost zapsanou na seznamu Spojeného
království. Pouze v případě, že žádný subjekt spadající do druhé z těchto kategorií neprojevil zájem o získání práv na vysílání
této události a  jsou-li splněny ostatní podmínky uvedené v bodě 13 výše, může Office of Communications subjektu, který získal
vysílací práva, udělit souhlas vysílat dotčenou událost v přímém přenosu a exkluzivně.
Z této právní úpravy vyplývá, že postoupení práv na vysílání mistrovství světa, které FIFA pořádá ve smyslu bodu 21 odůvodnění
směrnice 97/36, subjektům televizního vysílání spadajícím do pravomoci Spojeného království způsobem, jenž zbavuje jiné subjekty,
které spadají do pravomoci téhož členského státu a  projevily zájem na jejich získání, možnosti vysílat celou tuto událost
nebo její část v tomto státě, nemá právní účinky, které obvykle vyplývají z takové doložky exkluzivity.
I když je pravda, že tyto právní důsledky vyplývají z právních předpisů Spojeného království, a nikoli z napadeného rozhodnutí,
nemění to nic na tom, že mechanismus vzájemného uznávání vyvolaný tímto rozhodnutím v souladu s čl. 3a odst. 3 směrnice 89/552
vytváří pro členské státy povinnost tyto důsledky zachovávat. Členské státy musejí zejména zajistit, aby subjekty televizního
vysílání, jež spadají do jejich pravomoci, dodržovaly podmínky Spojeného království pro televizní vysílání událostí zapsaných
na seznam tohoto členského státu, jak je Spojené království vymezilo ve svých opatřeních, která byla schválena a zveřejněna
v
Úředním věstníku Evropské unie
. Povinnost dosáhnout tohoto výsledku totiž bezprostředně zasahuje do právního postavení subjektů televizního vysílání spadajících
i do pravomoci jiných členských států než pouze Spojeného království, které chtějí zakoupit vysílací práva ve Spojeném království,
původně vlastněná FIFA (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Infront WM, bod 32 výše, body 62 a 63).
Mechanismus vzájemného uznávání vyvolaný napadeným rozhodnutím tudíž členským státům ukládá povinnost, aby subjekty televizního
vysílání spadající do jejich pravomoci nevyužívaly taková práva, jaká jsou popsaná v bodě 34 výše, takže práva FIFA, která
původně vlastní, jsou rovněž dotčena, pokud jsou nabízena veřejně subjektům nespadajícím do pravomoci Spojeného království,
nýbrž do pravomoci jiného členského státu.
Z toho vyplývá, že napadené rozhodnutí má bezprostřední účinky na právní postavení FIFA, jedná-li se o jí původně vlastněná
práva, a členským státům neponechává žádnou volnost uvážení v případě, že jde o zamýšlený výsledek, který je uložen automaticky
a vyplývá výlučně z právní úpravy Společenství, nezávisle na obsahu jednotlivých mechanismů, které vnitrostátní orgány zavádějí
k dosažení tohoto výsledku (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Infront WM, bod 32 výše, body 60 a 61).
FIFA je tedy napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčena.
V případě otázky, zda je FIFA napadeným rozhodnutím dotčena osobně, je třeba připomenout, že jiné subjekty než adresáti rozhodnutí
mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny pouze tehdy, zasahuje-li toto rozhodnutí z důvodu určitých vlastností, které jsou pro
ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem
obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového rozhodnutí (viz rozsudek Komise v. Infront WM, bod 32 výše,
bod 70 a citovaná judikatura).
V projednávané věci je nesporné, že mistrovství světa bez ohledu na právní povahu a zdroj práv na jeho vysílání představuje
událost ve smyslu bodu 21 odůvodnění směrnice 97/36 v tom smyslu, že je předem organizováno pořadatelem oprávněným ze zákona
k prodeji těchto práv a že FIFA je dotčeným pořadatelem. Jelikož tento stav platil i v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí,
byla FIFA k uvedenému okamžiku dokonale identifikovatelná.
Mimoto FIFA napadené rozhodnutí jmenovitě uvádí při odkazu na „závěrečný turnaj mistrovství světa FIFA“ ve své příloze.
FIFA je tudíž napadeným rozhodnutím osobně dotčena.
Ohledně argumentů Belgického království vycházejících z toho, že Tribunál nemá pravomoc posuzovat legalitu vnitrostátních
opatření v rámci článku 230 ES a že FIFA nezpochybnila opatření Spojeného království u vnitrostátních soudů, stačí uvést,
že FIFA svou žalobou zpochybňuje zejména legalitu článku 1 napadeného rozhodnutí, kterým byla dotčená opatření prohlášena
za slučitelná s právem Společenství.
Z toho vyplývá, že přezkum, který je v projednávaném případě po Tribunálu požadován, se týká legality tohoto zjištění, aniž
nezpochybnění opatření Spojeného království u vnitrostátních soudů jakýmkoliv způsobem ovlivňuje přípustnost žaloby, která
byla ostatně podána ve lhůtě stanovené v článku 230 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Infront WM v. Komise, bod 15 výše, bod
109).
Argumenty týkající se nepřípustnosti žaloby uplatněné Belgickým královstvím je tudíž třeba odmítnout.
2.
K věci samé
FIFA uplatňuje v podstatě šest žalobních důvodů vycházejících zaprvé z nedostatečného odůvodnění, zadruhé z porušení čl. 3a
odst. 1 směrnice 89/552, zatřetí z porušení jejího práva vlastnit majetek, začtvrté z porušení ustanovení Smlouvy týkajících
se volného pohybu služeb, zapáté z porušení ustanovení Smlouvy týkajících se hospodářské soutěže a zašesté z porušení ustanovení
Smlouvy týkajících se svobody usazování.
Před zahájením zkoumání žalobních důvodů uplatněných FIFA je třeba uvést několik obecných úvah, jež je pro posouzení jejich
opodstatněnosti nutné zohlednit.
Nejprve je třeba uvést, že čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552 konkretizoval možnost, aby členské státy na základě naléhavých důvodů
obecného zájmu omezily v audiovizuální oblasti výkon základních svobod stanovených primárním právem Společenství.
Platí totiž, že i když se opatření přijatá členskými státy v rámci čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552 uplatňují bez diskriminace
jak na podniky usazené na jejich vnitrostátním území, tak na podniky usazené v jiných členských státech, postačuje k tomu,
aby tato opatření byla považována za omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 49 ES, když z těchto opatření mají prospěch
určité podniky usazené na vnitrostátním území (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 5. června 1997, SETTG, C‑398/95,
Recueil, s. I‑3091, bod 16, a ze dne 13. prosince 2007, United Pan-Europe Communications Belgium a další, C‑250/06, Sb. rozh.
s. I‑11135, body 37 a 38). Podobně tato opatření mohou způsobovat překážku svobodě usazování, mohou-li jimi být společnosti
z jiných členských států stavěny do nevýhodné faktické nebo právní situace ve srovnání se společnostmi z členského státu usazení,
který tato opatření přijal (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 11. května 1999, Pfeiffer, C‑255/97, Recueil,
s. I‑2835, bod 19).
Taková omezení základních svobod zaručených Smlouvou však mohou být odůvodněna ve chvíli, kdy odpovídají naléhavým důvodům
obecného zájmu, kdy jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a kdy nepřekračují meze toho, co je k dosažení
tohoto cíle nezbytné (viz v tomto smyslu rozsudky Pfeiffer, bod 19 výše, bod 19, a United Pan-Europe Communications Belgium
a další, bod 49 výše, bod 39 a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že svoboda projevu tak, jak je chráněna článkem 10 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních
svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, patří mezi základní práva zaručená právním řádem Společenství a představuje
naléhavý důvod obecného zájmu, který taková omezení může odůvodnit (viz v tomto smyslu rozsudek United Pan-Europe Communications
Belgium a další, bod 49 výše, bod 41, a citovaná judikatura). Podle čl. 10 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních
svobod zahrnuje svoboda projevu rovněž svobodu přijímat informace.
V projednávané věci, jak je uvedeno v bodě 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí, představují opatření přijatá Spojeným královstvím
překážku volného pohybu služeb. Jak však vyplývá z bodu 18 odůvodnění směrnice 97/36, je cílem opatření uvedených v článku
3a směrnice 89/552 chránit právo na informace a zajistit široký přístup veřejnosti k televiznímu přenosu vnitrostátních nebo
mezinárodních událostí zásadního společenského významu. Podle bodu 21 odůvodnění směrnice 97/36 má událost zásadní společenský
význam, pokud je výjimečná, má význam pro širokou veřejnost v Evropské unii, v dotyčném členském státě nebo ve významné části
dotyčného členského státu a je předem organizována pořadatelem, jenž je oprávněn prodávat práva na tuto událost.
Z toho vyplývá, že vzhledem k tomu, že se opatření uvedená v čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552 týkají událostí zásadního společenského
významu, jsou odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu, což ostatně není ze strany FIFA popíráno.
Jak bylo uvedeno v bodě 50 výše, musejí být dotčená opatření dále způsobilá ještě k zajištění uskutečnění sledovaného cíle
a nepřekračovat meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné.
Konečně, pokud jde o dosah bodu 18 odůvodnění směrnice 97/36, je třeba zaprvé uvést, že článek 3a směrnice 89/552, na který
tento bod odůvodnění odkazuje, neprovádí harmonizaci konkrétních událostí, které mohou být členskými státy považovány za události
zásadního společenského významu. Na rozdíl od znění tohoto článku v rozhodnutí Evropského parlamentu týkajícího se společného
postoje Rady k přijetí směrnice 97/36 (Úř. věst. 1996 C 362, s. 56; Zvl. vyd. 06/02, s. 321), které výslovně odkazuje na letní
a zimní olympijské hry a mistrovství světa a Evropy ve fotbale, totiž toto ustanovení neodkazuje na konkrétní události, které
mohou být zapsány na vnitrostátní seznamy.
Z toho vyplývá, jak ostatně uvádí Komise, že bod 18 odůvodnění směrnice 97/36 nemůže být chápan v tom smyslu, že jeho důsledkem
je zapsání mistrovství světa na vnitrostátní seznam událostí zásadního společenského významu automaticky slučitelné s právem
Společenství. Tím méně může být tento bod odůvodnění chápán v tom smyslu, že mistrovství světa může být ve všech případech
ve svém celku a nezávisle na zájmu, který zápasy této soutěže vyvolávají v dotyčném členském státě, do takového seznamu platně
zahrnuto.
Tento bod naproti tomu vzhledem k úvahám uvedeným v bodech 48 až 53 výše znamená, že pokud členský stát zapíše zápasy mistrovství
světa na seznam, pro jehož vyhotovení se rozhodl, nemusí ve svém oznámení Komisi uvést žádné zvláštní odůvodnění, jedná-li
se o jejich povahu jakožto události zásadního společenského významu.
Právě na základě těchto úvah je třeba posoudit opodstatněnost žalobních důvodů uplatněných FIFA.

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedostatečného odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Podle FIFA nepředkládá Komise v napadeném rozhodnutí žádný důvod pro zapsání všech 64 zápasů mistrovství světa na seznam Spojeného
království. Mistrovství světa je v bodě 18 odůvodnění směrnice 97/36 sice uvedeno jako příklad události zásadního společenského
významu, to však neznamená, že všechny zápasy mistrovství světa mohou být automaticky považovány za zápasy takovéhoto významu
nebo že k nim veřejnost musí mít neomezený přístup. Mimoto žádný poznatek neumožňuje dojít k závěru, že tento bod odůvodnění
odkazuje na mistrovství světa jako celek. V tomto ohledu FIFA zdůrazňuje, že rozdělení zápasů dané soutěže na „atraktivní“
zápasy, zahrnující semifinálové zápasy, finálový zápas a zápasy dotyčného národního týmu, tj. v projednávané věci jednoho
z národních týmů Spojeného království, které mohou být označeny za události zásadního společenského významu pro tento členský
stát, a „běžné“ zápasy, zahrnující všechny ostatní zápasy, které nutně nemusejí být takto označeny, je nezpochybnitelné a odpovídá
metodě použité jinými členskými státy, které svá opatření oznámily v souladu s čl. 3a odst. 2 směrnice 89/552. Sama Komise
takovou kategorizaci zápasů uznala v pracovním dokumentu CC TVSF(97) týkajícím se použití článku 3a směrnice 89/552.
Komise měla za to, že kontrola vnitrostátní volby událostí zásadního významu je čistě okrajová a prakticky nadbytečná, čímž
nesplnila svoji povinnost podrobného ověření slučitelnosti opatření Spojeného království s právem Společenství, což je okolnost,
která ji vedla k tomu, že vhodně neodůvodnila napadené rozhodnutíohledně kvalifikování všech zápasů mistrovství světa jako
událostí zásadního společenského významu pro tento členský stát.
FIFA rovněž zdůrazňuje, že orgány Spojeného království při přijetí rozhodnutí ze dne 25. června 1998 nezohlednily údaje o sledovanosti
mistrovství světa v roce 1998 (viz bod 7 výše), jelikož tato soutěž skončila dne 12. července 1998, zatímco Komise vycházela
z těchto údajů pro přijetí rozhodnutí ze dne 28. července 2000. Tyto orgány navíc uvedené údaje o sledovanosti nezohlednily
ani před novým oznámením svého seznamu Komisi ze dne 5. května 2000 (viz bod 14 výše).
Jelikož byly na seznam v rozhodnutí ze dne 25. června 1998 (viz bod 7 výše)  zapsány všechny zápasy mistrovství světa, a to
navzdory návrhům Advisory Group on listed events (viz bod 9 výše), příslušných úředníků ministerstva kultury, sdělovacích
prostředků a sportu a generálního ředitele Office of Fair Trading (OFT, orgán pro ochranu hospodářské soutěže Spojeného království)
a rovněž původnímu stanovisku ministerstva, doporučujícímu zápis pouze „atraktivních“ zápasů, měla Komise odůvodnit své rozhodnutí
o souhlasu se zápisem všech zápasů na seznam Spojeného království. Komise se navíc měla seznámit s údaji o sledovanosti mistrovství
světa v roce 1998, v roce 2002 a v roce 2006, a nikoli znovu a v nezměněném stavu přijmout sedm let staré rozhodnutí z července
2000. FIFA v tomto ohledu uvádí, že Komise sama vysvětlila, že pro přijetí rozhodnutí ze dne 28. července 2000 zohlednila
údaje o sledovanosti mistrovství světa v roce 1998, navzdory skutečnosti, že tyto údaje nebyly v okamžiku přijetí seznamu
Spojeným královstvím dne 25. června 1998 k dispozici, což potvrzuje, že pro účely přijetí napadeného rozhodnutí bylo třeba
zohlednit nejnovější údaje. Mimoto FIFA zdůrazňuje, že Tribunál ve svém rozsudku Infront WM v. Komise, bod 15 výše, zaujal
stanovisko pouze k žalobnímu důvodu směřujícímu ke zrušení, který vycházel z formální vady, na jejímž základě zrušil rozhodnutí
ze dne 28. července 2000.
FIFA tvrdí, že mezi srpnem 2006 a únorem 2007 probíhala mezi Komisí a orgány Spojeného království korespondence. Zdůrazňuje,
že jak na úrovni Společenství, tak i na vnitrostátní úrovni byla zahájena správní řízení o přístupu k dokumentům, ale bez
pro ni kladného výsledku. FIFA má za to, že Komise měla v napadeném rozhodnutí uvést veškeré okolnosti související s jejím
posouzením slučitelnosti opatření Spojeného království s právem Společenství, zejména údaje o sledovanosti mistrovství světa
v roce 1998, v roce 2002 a v roce 2006, a stejně tak i obsah veškeré korespondence v rozsahu, ve kterém zohlednila v ní obsažené
informace pro účely přijetí napadeného rozhodnutí.
A konečně FIFA tvrdí, že odůvodnění napadeného rozhodnutí nemůže být doplňováno v průběhu řízení, takže jakýkoliv takový důvod
uplatněný poprvé před Tribunálem, jaký Komise uplatňuje při své obhajobě, nemůže být za tímto účelem zohledněn, bez ohledu
na svou věcnou důkazní hodnotu.
Z výše uvedeného plyne, že jedná-li se o posouzení, podle něhož jsou událostí zásadního společenského významu pro Spojené
království všechny zápasy mistrovství světa, a nikoli pouze „atraktivní“ zápasy, nedodržela Komise svou povinnost odůvodnění
a porušila tak článek 253 ES.
Komise, podporovaná vedlejšími účastníky řízení, popírá opodstatněnost tohoto žalobního důvodu.
Závěry Tribunálu
Podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 253 ES přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho
jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly
k přijetí opatření a aby příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti
na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jimž
je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno,
aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky
článku 253 ES, musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext a rovněž s ohledem na
všechna pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudek Soudního dvora ze dne 30. března 2000, VBA v. Florimex a další, C‑265/97
P, Recueil, s. I‑2061, bod 93).
FIFA Komisi vytýká, že konkrétně neodůvodnila svůj závěr, že nejen „atraktivní“ zápasy, ale všechny zápasy mistrovství světa
musejí být považovány za zápasy, které mají zásadní společenský význam pro Spojené království. Krom toho je třeba zdůraznit,
že FIFA ve své písemné odpovědi na otázku položenou Tribunálem v rámci organizačních procesních opatření (viz bod 25 výše)
výslovně potvrdila to, co nepřímo vyplývalo z různých bodů jejích písemností, totiž že zapsání „atraktivních“ zápasů mistrovství
světa na vnitrostátní seznam považuje za slučitelné s právem Společenství za podmínky, že jsou rovněž dodrženy podmínky jasného
a transparentního postupu.
Bod 18 odůvodnění směrnice 97/36 se přitom sice nevyjadřuje ke klíčové otázce týkající se zahrnutí všech nebo jen některých
zápasů mistrovství světa do vnitrostátního seznamu událostí zásadního společenského významu, avšak žádná platná úvaha neumožňuje
dojít k závěru, že takto mohou v zásadě být označeny, a stát se tedy součástí takového seznamu, pouze „atraktivní“ zápasy.
Mistrovství světa je totiž soutěží, která může být důvodně považována za jednu událost spíše než za soubor jednotlivých událostí
rozdělených na „atraktivní“ zápasy a „běžné“ zápasy. V tomto ohledu je obecně známo, že v rámci mistrovství světa určují výsledky
„běžných“ zápasů osud týmů, takže jejich účast v takových „atraktivních“ zápasech, jako ty, v nichž hraje příslušný národní
tým, na nich může záviset. V „běžných“ zápasech se tak rozhoduje o soupeřích příslušného národního týmu v dalších kolech soutěže.
Krom toho mohou výsledky „běžných“ zápasů dokonce určit, zda národní tým postoupí či nepostoupí do dalšího kola soutěže.
Vzhledem ke zvláštnímu kontextu, který umožňuje považovat mistrovství světa za jednu událost, jak zdůrazňuje bod 18 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, nemusela Komise podrobněji odůvodnit své posouzení týkající se „běžných“ zápasů, zvláště když relevantní
statistické poznatky neukazují, že tyto zápasy systematicky přitahují pouze zanedbatelné množství diváků (viz body 122 až
129 níže). Tyto okolnosti Komisi umožnily odůvodnit své rozhodnutí i odkazem na zvláštní ohlas, se kterým se mistrovství světa
ve Spojeném království setkává, a to  v tom smyslu, že se jedná o zvlášť oblíbenou událost u široké veřejnosti, a nikoli pouze
u fotbalových fanoušků, jak je uvedeno v šestém bodě odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Z toho vyplývá, že odůvodnění obsažené v bodech 6 a 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí (viz bod 18 výše) FIFA umožňuje seznámit
se s důvody, proč Komise usoudila, že všechny zápasy mistrovství světa mohly být platně zapsány na seznam událostí zásadního
společenského významu pro Spojené království, a Tribunál na základě tohoto odůvodnění může vykonat svůj přezkum ohledně opodstatněnosti
tohoto posouzení, takže napadené rozhodnutí v tomto ohledu splňuje podmínky článku 253 ES.
Tento závěr není zpochybněn skutečností, že některé orgány při přijímání seznamu událostí zásadního společenského významu
pro Spojené království navrhovaly, aby na tento seznam byly zapsány pouze „atraktivní“ zápasy. Vzhledem k tomu, že význam
„běžných“ zápasů odůvodňuje označení celé mistrovství světa za událost zásadního společenského významu, totiž že skutečnost,
že někteří úředníci nebo poradní orgány ministrovi v mezích své působnosti navrhli zapsat na seznam pouze „atraktivní“ zápasy,
nemá za následek povinnost Komise vysvětlit, proč se ministr nedopustil pochybení, když zaujal odlišný, avšak rovněž legitimní
postoj.
Totéž platí pro argumenty týkající se korespondence mezi Komisí a orgány Spojeného království, na kterou napadené rozhodnutí
neodkazuje. Vzhledem k tomu, že je odůvodnění napadeného rozhodnutí dostačující, nelze Komisi vytýkat, že do něho nezahrnula
více poznatků. Mimoto se otázka, zda z dalších poznatků vyplývá, že „běžné“ zápasy pro Spojené království ve skutečnosti nemají
zásadní společenský význam, dotýká věcné legality napadeného rozhodnutí a bude přezkoumána v rámci druhého žalobního důvodu
(viz body 118 až 129 níže).
Co se týče argumentu vycházejícího ze skutečnosti, že údaje o sledovanosti mistrovství světa v roce 1998 nebyly dne 25. června
1998, tedy v okamžiku přijetí seznamu Spojeného království, k dispozici (viz bod 7 výše), zatímco Komise z těchto údajů vycházela,
je nutné konstatovat, že členskému státu na jedné straně nic nebrání, aby Komisi předložil poznatky vztahující se k období
následujícímu po datu přijetí seznamu událostí zásadního společenského významu, a Komisi na straně druhé, aby tyto poznatky
zohlednila. Mimoto mohou takové poznatky vést Komisi k tomu, že požádá dotčený členský stát o změnu vlastních opatření tak,
aby byla slučitelná s právem Společenství, a to na základě co možná nejaktuálnějších údajů. Tento výklad je podepřen skutečností,
že čl. 3a odst. 2 směrnice 89/552 vyzývá členské státy k tomu, aby předkládaly Komisi svá opatření již před jejich přijetím.
Komise tudíž v napadeném rozhodnutí nebyla povinna uvést konkrétní důvod, proč se rozhodla zohlednit poznatky, které neexistovaly
v okamžiku vypracování seznamu událostí zásadního společenského významu pro Spojené království.
První žalobní důvod musí být v důsledku toho zamítnut.

Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552
Tento žalobní důvod lze rozdělit na dvě části, z nichž první vychází z toho, že opatření Spojeného království nebyla přijata
na základě jasného a transparentního postupu, a druhá z toho, že „běžné“ zápasy nemají pro tento členský stát zásadní společenský
význam.
K postupu orgánů Spojeného království
–       Argumenty účastníků řízení
FIFA tvrdí, že zápis všech zápasů mistrovství světa na seznam událostí zásadního společenského významu pro Spojené království
se vyznačoval jistou neprůhledností a je sám o sobě nepochopitelný. V tomto ohledu FIFA podotýká, že se ministr neřídil jednomyslnými
radami, které mu poskytli příslušní úředníci ministerstva, Advisory Group on listed events a generální ředitel Office of Fair
Trading (OFT, orgán pro hospodářskou soutěž Spojeného království), ani původním stanoviskem ministerstva a že důvody vedoucí
k této volbě nebyly nikdy zveřejněny. Nezveřejnění důvodů, které ministra vedly k odchýlení od nezávislých doporučení, přitom
není slučitelné s požadavky jasného a transparentního postupu, jimiž se dotčený postup musí řídit. Orgány Spojeného království
mimoto v dokumentu ze dne 23. září 1999 nepravdivě uvedly, že při přijímání rozhodnutí ze dne 25. června 1998 byly zohledněny
údaje o sledovanosti mistrovství světa v roce 1998 (viz bod 61 výše), čehož si Komise mohla snadno povšimnout.
Mimoto byly údaje o sledovanosti mistrovství světa v roce 1994 rovněž stiženy významnou matematickou chybou. Údaje týkající
se mistrovství světa v roce 1998 ani údaje týkající se mistrovství světa v roce 1994 každopádně neodůvodňují zapsání všech
zápasů této soutěže na seznam. Druhé oznámení seznamu, ke kterému došlo dne 5. května 2000 (viz bod 14 výše), nemělo na výše
popsanou situaci žádný dopad, jelikož údaje týkající se roku 1998 před tímto novým oznámením ve skutečnosti nebyly přezkoumány.
Vzhledem k tomu, že zaprvé důvody, z nichž vycházel zápis všech zápasů na seznam událostí zásadního společenského významu
pro Spojené království, nebyly zjevně shodné s důvody sdělenými orgány tohoto členského státu Komisi a, zadruhé, že prvně
uvedené důvody nebyly zveřejněny, musela Komise dojít k závěru, že vnitrostátní postup je neslučitelný s požadavky jasnosti
a transparentnosti uvedenými v čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552. Za těchto podmínek se Komise tím, že došla k závěru o jasnosti
a transparentnosti uvedeného postupu, dopustila pochybení. Tato výtka se netýká platnosti vnitrostátního postupu jako takového,
ale legality posouzení Komise v tomto ohledu.
Konečně pak FIFA zdůrazňuje, že konzultace, které ministr uskutečnil ohledně o kritérií výběru událostí zásadního společenského
významu, nemají vliv na její posouzení, jelikož nezpochybňuje relevantnost těchto kritérií.
Komise, podporovaná vedlejšími účastníky řízení, popírá opodstatněnost tvrzení FIFA.
–       Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba připomenout, že čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552 neuvádí zvláštní znaky, které mají charakterizovat postupy
zavedené na vnitrostátní úrovni za účelem vyhotovení seznamu událostí zásadního společenského významu. Toto ustanovení ponechává
členským státům prostor pro uvážení při provádění dotčených postupů, pokud jde o jejich etapy, případnou konzultaci dotyčných
osob a přidělení správních pravomocí, přičemž je uvedeno, že se tyto postupy ve svém celku musejí vyznačovat jasností a transparentností.
Omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou vnitrostátními opatřeními odůvodněná naléhavými důvody obecného zájmu
musejí být totiž ještě způsobilá k zajištění uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračovat meze toho, co je k jeho dosažení
nezbytné (viz bod 50 výše).
I když je cílem vnitrostátních právních předpisů, jakými jsou předpisy uvedené v čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552 ochrana práva
na svobodu projevu (viz body 51 až 53 výše), musejí být požadavky vyplývající z opatření určených k provedení takové politiky
v každém případě přiměřené ve vztahu k uvedenému cíli a způsoby jejich použití nesmějí zahrnovat diskriminaci na úkor příslušníků
jiných členských států (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 28. listopadu 1989, Groener, C‑379/87, Recueil,
s. 3967, bod 19, a ze dne 12. června 2003, Schmidberger, C‑112/00, Recueil, s. I‑5659, bod 82).
Právě v tomto kontextu je nutné, aby postupy zavedené členskými státy za účelem přijetí seznamu událostí zásadního společenského
významu byly jasné a transparentní v tom smyslu, že musejí být založeny na objektivních kritériích, jež jsou dotyčným osobám
dopředu známá, aby nedošlo k tomu, že posuzovací pravomoc členských států při rozhodování o zvláštních událostech, které mají
být zapsány na jejich seznamy, bude vykonávána svévolným způsobem (viz v tomto smyslu rozsudek United Pan-Europe Communications
Belgium a další, bod 49 výše, bod 46). I když je pravda, že k zapsání události na seznam podle článku 3a směrnice 89/552 je
potřeba, aby tato událost měla zásadní společenský význam, nemění to nic na tom, že předchozí stanovení zvláštních kritérií,
pomocí nichž je tento význam posuzován, představuje zásadní hledisko pro to, aby vnitrostátní rozhodnutí byla přijímána transparentně
a v rámci prostoru pro uvážení, který vnitrostátní orgány v tomto ohledu mají (viz bod 112 níže).
V požadavek jasnosti a transparentnosti postupu je rovněž zahrnuta nutnost toho, aby s ním související ustanovení, označovala
orgán příslušný k vypracování seznamu událostí a také podmínky, za kterých zúčastněné osoby mohou formulovat svá vyjádření.
Naopak pouhá existence poznatků, jež mají zpochybnit posouzení vnitrostátního orgánu týkající se společenského významu konkrétní
události, nesouvisí s jasností ani transparentností uplatněného postupu, ale s opodstatněností tohoto posouzení. Stejně tak
je tomu v případě, kdy jsou tyto poznatky tvořeny stanovisky vyjádřenými poradními orgány nebo útvary příslušného orgánu.
V projednávaném případě je třeba nejprve uvést, že FIFA zpochybňuje jasnost a transparentnost postupu zavedeného Spojeným
královstvím, jenž vedl k zapsání všech zápasů mistrovství světa na seznam, a nikoliv pouze „atraktivních“ zápasů.
Dále je nutné konstatovat, že výtky uplatňované FIFA nemohou zpochybnit posouzení Komise týkající se jasnosti nebo transparentnosti
postupu ministra při přijímání seznamu událostí zásadního společenského významu pro Spojené království (viz body 7 až 9 výše).
Na rozdíl od tvrzení FIFA totiž předmětem ani účinkem požadavku jasnosti a transparentnosti zavedeného článkem 3a směrnice
89/552 není ukládat příslušnému vnitrostátnímu orgánu povinnost uvádět důvody, proč se neřídil stanovisky nebo vyjádřeními,
které mu byly předloženy v rámci konzultací.
Toto posouzení platí tím spíše ve vztahu k mistrovství světa, které je uvedeno v bodě 18 odůvodnění směrnice 97/36 a může
být důvodně považováno spíše za jednu událost než za soubor jednotlivých událostí rozdělených na „atraktivní“ zápasy a „běžné“
zápasy (viz bod 70 výše).
Pokud se za těchto podmínek zúčastněná osoba domnívá, že stanoviska předložená v rámci konzultací, či dokonce stanovisko vyjádřené
útvary příslušného orgánu, obsahují poznatky, které mohou zpochybnit konečné posouzení tohoto orgánu týkající se významu dotčené
události pro společnost, má možnost zaprvé předložit dotčené posouzení vnitrostátním soudům a zadruhé zpochybnit před Tribunálem
opodstatněnost případného rozhodnutí Komise schvalujícího toto posouzení, jak ostatně FIFA učinila v rámci druhé části tohoto
žalobního důvodu.
Ohledně tvrzení souvisejících s údaji o sledovanosti zohledněnými orgány Spojeného království je třeba konstatovat, že tato
tvrzení rovněž zpochybňují věcné posouzení Komise, jež se týká opodstatněnosti stanoviska ministra ohledně společenského významu
„běžných“ zápasů pro tento členský stát. Ani tato tvrzení se tedy netýkají otázky, zda postup zavedený Spojeným královstvím
byl jasný a transparentní.
Argument vycházející ze skutečnosti, že údaje o sledovanosti mistrovství světa v roce 1998 nebyly dne 25. června 1998, tedy
v okamžiku přijetí seznamu Spojeného království, k dispozici (viz bod 7 výše), zatímco Komise z těchto údajů vycházela, musí
být z důvodů uvedených v bodě 75 výše odmítnut.
Argumenty FIFA tedy neprokazují, že se Komise dopustila pochybení, když měla za to, že postup zavedený Spojeným královstvím,
pokud jde o zápis mistrovství světa na seznam událostí zásadního společenského významu pro tento členský stát, byl jasný a transparentní.
Z toho vyplývá, že první část druhého žalobního důvodu musí být zamítnuta.
Ke společenskému významu „běžných“ zápasů pro Spojené království
–       Argumenty účastníků řízení
Na podporu této části projednávaného žalobního důvodu FIFA zaprvé tvrdí, že se „běžné“ zápasy kromě fotbalových fanoušků nesetkávají
se zvláštním ohlasem a zadruhé, že tyto zápasy nebyly tradičně přenášeny neplacenými televizními kanály ani nedosáhly vysoké
sledovanosti. Z toho vyplývá, že „běžné“ zápasy nesplňují obě kritéria stanovená Komisí v bodech 6 a 18 odůvodnění napadeného
rozhodnutí, takže se tento orgán v tomto ohledu dopustil pochybení.
Podle FIFA nelze platně tvrdit, že všechny zápasy mistrovství světa představují události zásadního společenského významu pro
Spojené království, to znamená výjimečné události, které mají význam pro širokou veřejnost, jak uvádí bod 21 odůvodnění směrnice
97/36.
V tomto ohledu FIFA tvrdí, že členské státy si sice mohou svobodně vybrat události, které mají dle nich zásadní společenský
význam, Komise je však povinna provádět podrobný přezkum legality této volby z pohledu práva Společenství. Posuzovací pravomoc,
jíž členské státy v této oblasti disponují, je tak neopravňuje zaujímat svévolná stanoviska ani není neomezená a jejich volba
není přednostní, směrodatná a už vůbec ne nezpochybnitelná.
V projednávaném případě provedené studie potvrzují, že osoby, které obvykle fotbal nesledují, o „běžné“ zápasy projevují pouze
omezený zájem. FIFA rovněž zdůrazňuje, že nezpochybňuje volbu zákonodárce zavést taková pravidla, jaká jsou uvedena v článku
3a směrnice 89/552, týkající se událostí zásadního společenského významu, nýbrž dosah, který tomuto pojmu dala Komise v napadeném
rozhodnutí. V tomto ohledu FIFA opakuje, že „atraktivní“ zápasy mohou být legitimně považovány za zápasy se zásadním společenský
významem ve smyslu tohoto ustanovení, což ostatně odpovídá její vlastní politice. Podle této politiky semifinálové zápasy,
finále, zápasy příslušného národního týmu a zahajovací zápas mistrovství světa musejí být vysílány v přímém přenosu na volně
přístupném televizním kanálu.
Ze studie založené na údajích z databáze Broadcast Audience Research Board vyplývá, že průměrný počet diváků, kteří nejsou
fotbalovými fanoušky a po nejméně 30 minut vcelku sledovali všechny „běžné“ zápasy mistrovství světa 2006, činil pouze 2,8 %
celkové sledovanosti, oproti 14,7 % diváků, kteří nejsou fotbalovými fanoušky, kteří po nejméně 30 minut vcelku sledovali
všechny „atraktivní“ zápasy, 18,5 %, kteří sledovali stejnou část finále, 7,1 % semifinále a 17 %, kteří sledovali zápasy
národního týmu Anglie.
Co se týče údajů poskytnutých Spojeným královstvím Komisi, FIFA opakuje, že údaje týkající se mistrovství světa v roce 1998
nebyly k 25. června 1998, tedy datu, ke kterému byl vypracován seznam událostí zásadního společenského významu pro tento členský
stát, k dispozici (viz bod 7 výše), zatímco dokument ze dne 23. září 1999 (viz bod 79 výše) odkazuje na průměrný počet 8,59
milionů diváků, kteří sledovali zápasy této soutěže. Nehledě na to, že toto číslo je nadhodnocené – správným údajem je 6,518
milionů televizních diváků – ani neposkytuje informaci o významu „běžných“ zápasů pro širokou veřejnost ve Spojeném království.
V tomto výsledku jsou totiž zohledněny rovněž „atraktivní“ zápasy a dále zde není rozlišováno mezi fanoušky a diváky, kteří
nejsou fotbalovými fanoušky, přičemž posledně uvedení zápas mistrovství světa sledují, jelikož ho vnímají jako událost zásadního
společenského významu. Výsledky studie zmíněné v bodě 102 výše přitom prokazují, že s výjimkou fanoušků fotbalu široká veřejnost
nejeví o „běžné“ zápasy zvláštní zájem, takže tyto zápasy u této veřejnosti nevyvolávají zvláštní ohlas. Tyto závěry jsou
v souladu s rozhodovací praxí Komise. Tento orgán se tedy dopustil pochybení, když měl za to, že „běžné“ zápasy jsou pro diváky,
kteří nejsou fotbalovými fanoušky, významné.
Komise se podle FIFA dopustila pochybení rovněž tím, že měla za to, že všechny zápasy mistrovství světa byly tradičně vysílány
v přímém přenosu volně přístupnými televizními kanály, jelikož šestnáct zápasů mistrovství světa v roce 1994, osm v roce 1998
a osm v roce 2002 vysíláno nebylo, i když v některých případech neprobíhaly současně s jiným zápasem. Mimoto bylo osm „běžných“
zápasů mistrovství světa v roce 2006 odvysíláno subjekty televizního vysílání druhé kategorie podle článku 98 Broadcasting
Act 1996 (viz bod 10 výše). Přístup v průběhu mistrovství světa v letech 1994, 1998 a 2002 ostatně spočíval v tom, že jeden
ze souběžně probíhajících zápasů nebyl vysílán.
Z údajů o sledovanosti mistrovství světa v roce 1994, v roce 1998, v roce 2002 a v roce 2006, které byly k dispozici v okamžiku
přijetí napadeného rozhodnutí, ostatně vyplývá, že „běžné“ zápasy přitahují pouze zlomek televizních diváků, kteří sledují
„atraktivní“ zápasy. Na rozdíl od tvrzení Komise navíc údaje o sledovanosti týkající se „běžných“ zápasů mistrovství světa
v roce 1994 a 1998 nemohou být s ohledem na počet obyvatel Spojeného království a údaje o sledovanosti „atraktivních“ zápasů
v žádném případě hodnoceny jako výjimečně vysoké.
Devět zápasů mistrovství světa v roce 1994 a 23 zápasů mistrovství světa v roce 2002 vysílaných v přímém přenose totiž přilákalo
k obrazovkám méně než tři milióny diváků, dvanáct zápasů mistrovství světa v roce 1998 vysílaných v přímém přenose přilákalo
k obrazovkám méně než pět milionů diváků a pět „běžných“ zápasů mistrovství světa v roce 2006 přilákalo k obrazovkám mezi
65 000 a 96 000 diváky.
Obě kritéria použitá Komisí při závěru, že „běžné“ zápasy mají zásadní společenský význam pro Spojené království, tedy že
v tomto členském státě mají zvláštní ohlas a byly vždy přenášeny neplacenými televizními kanály a přitáhly k obrazovkám početné
diváky, tudíž podle FIFA nejsou ve skutečnosti splněna.
Navíc podle FIFA nelze tvrdit, že „běžné“ zápasy mají pro Spojené království zásadní společenský význam, ačkoli právní předpisy
tohoto členského státu subjektům televizního vysílání neukládají povinnost je vysílat a takové povinnosti existují, pokud
jde o jiné události. FIFA navíc na argument Komise, podle kterého je nemožné vysílat na témže kanále dva zápasy mistrovství
světa probíhající současně, namítá, že pokud by dotčené zápasy byly skutečně událostmi se zásadním společenským významem,
mohl by je subjekt televizního vysílání vysílat současně na dvou svých různých kanálech (například BBC 1 a BBC 2) nebo poskytnout
dílčí licenci jinému subjektu televizního vysílání. Co se týče argumentu Komise, podle něhož údaje uplatňované FIFA nezohledňují
dny a denní dobu, kdy byl zápas vysílán, FIFA tvrdí, že tyto faktory nemají významný dopad na údaje o sledovanosti, a na podporu
své teze uvádí četné příklady zápasů mistrovství světa konaných mezi roky 1994 a 2006.
FIFA mimoto uvádí, že událost, která má někde zásadní společenský význam, jej nemusí mít nutně jinde, a tvrzení Komise, že
se odkaz na mistrovství světa v bodě 18 odůvodnění směrnice 97/36 týká všech jeho zápasů, tedy není obhajitelné. Je navíc
nelogické považovat mistrovství světa za nedělitelnou událost, když je organizována v několika fázích a seznam Spojeného království
uvádí jiné události obsahující různé zápasy, zejména mistrovství světa v kriketu, jako dělitelné události. Krom toho, s výjimkou
Spojeného království a Belgického království vypracovaly všechny ostatní členské státy seznam událostí, ve kterých jsou uvedeny
pouze některé zápasy odpovídající „atraktivním“ zápasům mistrovství světa a které Komise schválila. Tato okolnost prokazuje,
že mistrovství světa nemusí být nutně považováno za nedělitelnou událost.
FIFA tvrdí, že pokud, na rozdíl od argumentů, které předkládá, musí být čl. 3a odst. 1 směrnice chápán v tom smyslu, že mistrovství
světa musí být vnímáno ve svém celku jako událost zásadního společenského významu z důvodu znění bodu 18 odůvodnění směrnice
97/36, je třeba mít za to, že námitka podle článku 241 ES proti tomuto ustanovení byla implicitně vznesena v žalobě a přímo
pak v replice. V rámci této námitky FIFA uplatňuje veškeré argumenty mající podle ní prokázat, že závěr, že mistrovství světa
je ve svém celku jednou událostí zásadního společenského významu, není ničím odůvodněn.
Komise, podporovaná vedlejšími účastníky, popírá opodstatněnost této části druhého žalobního důvodu a zdůrazňuje, že FIFA
nemohla proti směrnici 97/36 platně vznést námitku na základě článku 241 ES.
–       Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba připomenout, že článek 3a směrnice 89/552 stanoví, že členským státům přísluší definovat události zásadního
společenského významu ve smyslu uvedeném v bodě 21 odůvodnění směrnice 97/36, a že tudíž v tomto ohledu členským státům přiznává
široký prostor pro uvážení.
Zadruhé, bez ohledu na skutečnost, že článek 3a směrnice 89/552 neprovádí harmonizaci na úrovni konkrétních událostí, které
mohou být členskými státy považovány za události zásadního společenského významu (viz body 55 a 56 výše), znamená uvedení
mistrovství světa v bodě 18 odůvodnění směrnice 97/36, že Komise nemůže považovat zapsání zápasů této soutěže na seznam událostí
za úkon, který je v rozporu s právem Společenství proto, že jí dotyčný členský stát neoznámil zvláštní důvody odůvodňující
jejich zásadní společenský význam (viz bod 57 výše). Avšak případný závěr Komise, na jehož základě je zapsání mistrovství
světa ve svém celku na seznam událostí  se zásadním společenským významem pro členský stát, slučitelné s právem Společenství
z toho důvodu, že je tato soutěž na základě svých znaků platně považována za jednu událost, může být zpochybněno na základě
zvláštních skutečností dokazujících, že „běžné“ zápasy pro společnost tohoto členského státu takto významné nejsou.
Jak je totiž uvedeno v bodech 55 a 56 výše, bod 18 odůvodnění směrnice 97/36 ani článek 3a směrnice 89/552 se nezabývají otázkou,
zda mistrovství světa může být platně zahrnuto do seznamu událostí zásadního společenského významu ve svém celku nezávisle
na zájmu, který jeho zápasy, a zejména „běžné“ zápasy, v dotyčném členském státě vyvolávají.
V důsledku toho je veškerá diskuse týkající se legality směrnice 97/36 ohledně označení mistrovství světa za událost zásadního
společenského významu ve svém celku, a nikoli pouze jeho „atraktivních“ zápasů (viz bod 110 výše), bezpředmětná, jelikož bod
18 odůvodnění této směrnice se touto otázkou nezabývá. Není tudíž třeba rozhodnout o otázce, zda FIFA v tomto ohledu mohla
ve své replice platně vznést námitku na základě článku 241 ES nebo zda taková námitka musí být považována za námitku implicitně
vznesenou v žalobě.
Zatřetí, jak bylo vysvětleno v bodech 69 a 70 výše, může mistrovství světa být důvodně považováno za jednu událost spíše než
za soubor jednotlivých událostí rozdělených na „atraktivní“  „běžné“ zápasy, takže přístup ministra není svévolný, ale pohybuje
se v mezích jeho prostoru pro uvážení.
Důležitost „běžných“ zápasů ostatně rovněž vyplývá z pouhé skutečnosti, že jsou součástí této soutěže, stejně tak jako u jiných
sportů, u kterých obvykle omezený zájem postupně vzroste, pokud se konají v rámci olympijských her.
Z toho vyplývá, že se Komise nedopustila pochybení, když nezpochybnila názor, podle něhož za účelem posouzení společenského
významu mistrovství světa pro Spojené království není třeba rozlišovat mezi „atraktivními“ zápasy a „běžnými“ zápasy, nýbrž
tuto soutěž vnímat ve svém celku, a nikoli jako řadu jednotlivých událostí (body 6 a 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
viz bod 18 výše).
Argumenty, které FIFA v této otázce předkládá v rámci projednávaného žalobního důvodu, nemají vliv na závěry obsažené v bodech
6 a 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Okolnost, že pouze 2,8 % diváků, kteří nejsou fotbalovými fanoušky, po nejméně 30 minut vcelku sledovala všechny „běžné“ zápasy
mistrovství světa 2006 (viz bod 102 výše), totiž není rozhodující, jelikož ne všechny „běžné“ zápasy musejí mít pro Spojené
království nutně zásadní společenský význam k tomu, aby mistrovství světa mohlo být platně, ve svém celku, zapsáno na seznam
takových událostí v tomto členském státě. Jako důvod pro nerozlišování mezi „atraktivními“ zápasy a „běžnými“ zápasy, co se
týče jejich společenského významu, naopak stačí, aby byla charakteristika popsaná v bodě 70 výše naplněna u některých „běžných“
zápasů, jejichž počet ani účastníci nemohou být upřesněni v okamžiku vyhotovení seznamu nebo získání vysílacích práv. Z toho
vyplývá, že kritérium použité za účelem výzkumů provedených v rámci těchto průzkumů bylo nadměrně omezující, a tudíž nepřiměřené
jak struktuře mistrovství světa, tak i znakům, které tato soutěž musí vykazovat, aby mohla být ve svém celku označena za událost
zásadního společenského významu.
Toto konstatování rovněž vyvrací argument FIFA vycházející z toho, že některé „běžné“ zápasy mistrovství světa 1994, 1998
a 2002 nebyly vysílány v přímém přenosu nebo byly vysílány subjekty televizního vysílání druhé kategorie podle článku 98 Broadcasting
Act 1996 (viz bod 10 výše). Navíc na rozdíl od tvrzení FIFA bod 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí (viz bod 18 výše) nehovoří
o zápasech, které byly vždy vysílány v přímém přenosu, nýbrž o zápasech, které byly dosud vždy vysílány ve volně dostupném
televizním vysílání, což odpovídá čtvrtému kritériu uvedenému v bodě 5 odůvodnění téhož rozhodnutí.
Co se týče argumentů vycházejících z údajů o sledovanosti, jež se dotýkají „běžných“ zápasů mistrovství světa 1994, 1998,
2002 a 2006 (viz bod 105 výše), ani tyto nemohou obstát.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že na rozdíl od toho, co tvrdí FIFA, údaje o sledovanosti týkající se „běžných“ zápasů
ve vztahu k údajům o sledovanosti týkajícím se „atraktivních“ zápasů neukazují, že prvně uvedené zápasy nepřilákaly vysoký
počet televizních diváků. Statistiky předložené FIFA totiž ukazují, že při mistrovství světa 1994 „běžné“ zápasy sledovalo
v průměru 60 % televizních diváků, kteří sledovali „atraktivní“ zápasy, a při mistrovstvích světa konaném v roce 1998 tento
podíl činil 43 %, v roce 2002 30 % a v roce 2006 33 %. I když je pravda, že tyto údaje jsou nižší než u „atraktivních“ zápasů,
nemění to nic na tom, že zapsání „běžných“ zápasů na vnitrostátní seznam událostí zásadního společenského významu nevyžaduje,
aby měly televizní sledovanost shodnou s „atraktivními“ zápasy. V projednávané věci tyto údaje nemohou být chápany tak, že
odpovídají počtu televizních diváků, kteří by ve Spojeném království obvykle sledovali zápasy, které se nekonají v rámci významné
mezinárodní fotbalové soutěže národních týmů a které se navíc neúčastní žádný národní tým tohoto členského státu.
Tato posouzení jsou potvrzena několika skutečnostmi patrnými ze sdělení Spojeného království Komisi ze dne 24. března 1999,
jehož obsah je uveden v dokumentu nazvaném „Návrh odpovědi na dopis Komise ze dne 23. prosince 1998“, přiloženém k žalobě.
Příloha E tohoto dokumentu tak obsahuje rozbor údajů o sledovanosti týkajících se mistrovství světa v roce 1998. Z tohoto
rozboru vyplývá, že „běžný“ zápas mezi Nizozemskem a Jugoslávií, jehož výsledek určil soupeře anglického týmu, pokud by tento
porazil Argentinu, přilákal k obrazovce přibližně 10,55 milionů diváků, přičemž v jiném dokumentu, nazvaném „Údaje o sledovanosti
přímých přenosů ve Spojeném království“, přiloženém k žalobě (dále jen „podrobné údaje o sledovanosti“), dosahuje tento údaj
10,605 milionů diváků. Současně „běžné“ zápasy mezi Brazílií a Chile a Nigérií a Dánskem přilákaly k obrazovce 10,63 a 10,32
milionů diváků, což odpovídá podrobným údajům o sledovanosti, navzdory tomu, že tyto zápasy neměly souvislost s postupem některého
národního týmu Spojeného království. Mimoto národní tým Kamerunu přilákal podle těchto dvou dokumentů k obrazovce při obou
zápasech, které byly z mistrovství světa 1998 vysílány v přímém přenosu, proti Rakousku a proti Itálii, v průměru přibližně
9,18 milionů diváků, zatímco zápasy mezi Spojenými státy americkými a Íránem a mezi Španělskem a Bulharskem přilákaly k obrazovce
7,94 a 7,91 milionů diváků. A konečně, podle těchto dvou dokumentů přilákal národní tým Jamajky při zápasech proti Chorvatsku
a proti Argentině k obrazovce v průměru 7,89 milionů diváků, přičemž první z nich přilákal 10,234 milionů diváků.
Je třeba doplnit, že podle téhož sdělení orgánů Spojeného království přitáhlo finále Football Association Cup v roce 1998
(národní pohárová fotbalová soutěž) k obrazovkám přibližně 7,81 milionů televizních diváků, což prokazuje význam, jehož s ohledem
na údaje o sledovanosti uvedené v předchozím bodě nabývají „běžné“ zápasy v rámci mistrovství světa.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že podle podrobných údajů o sledovanosti přilákalo 16 „běžných“ zápasů mistrovství světa
1994 k obrazovkám mezi 7,196 a 11,625 miliony diváků a 8 „běžných“ zápasů přilákalo k obrazovkám mezi 5,669 a 6,926 miliony
diváků. Co se týče mistrovství světa 1998, pak z téhož dokumentu vyplývá, že 21 „běžných“ zápasů přilákalo k obrazovkám mezi
7,161 a 10,632 miliony diváků a třináct takovýchto zápasů přilákalo k obrazovkám mezi 5,254 a 6,761 miliony diváků. Co se
týče mistrovství světa 2002, podrobné údaje o sledovanosti uvádějí, že 24 „běžných“ zápasů přilákalo k obrazovkám mezi 3,073
a 5,317 miliony diváků. Co se týče mistrovství světa 2006, podrobné údaje o sledovanosti uvádějí, že jedenáct „běžných“ zápasů
přilákalo k obrazovkám mezi 7,058 a 9,645 miliony diváků, zatímco patnáct zápasů téže kategorie přilákalo k obrazovkám mezi
5 a 6,692 miliony diváků.
Vzhledem jak k absolutním číslům, tak i ve vztahu ke sledovanosti finále Football Association Cup v roce 1998 tyto údaje prokazují,
že „běžné“ zápasy přitahují ve Spojeném království výjimečně velké množství diváků, což lze vysvětlit pouze tím, že jsou součástí
programu mistrovství světa. Tyto údaje o sledovanosti tedy potvrzují posouzení uvedená v bodech 69, 70 a 117 výše a podporují
stanovisko uvedené v bodě 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož zápasy mistrovství světa, a to včetně „běžných“
zápasů, tradičně přitáhly velké množství televizních diváků.
Tato analýza není zpochybněna čísly svědčícími o údajně zvlášť nízké sledovanosti uváděnými FIFA, co se týče některých „běžných“
zápasů (viz bod 106 výše). V tomto ohledu je třeba podotknout, že všech 9 zápasů mistrovství světa v roce 1994, které byly
vysílány v přímém přenosu a přilákaly k obrazovkám méně než 3 milióny diváků, začínaly půl hodiny po půlnoci GMT, vzhledem
k tomu, že se tato soutěž konala ve Spojených státech. Časový posun stejně tak vysvětluje údaje o sledovanosti zjištěné pro
některé zápasy mistrovství světa 2002, které se uskutečnilo v Jižní Koreji a Japonsku. Z 23 „běžných“ zápasů, na něž poukazuje
FIFA, které přilákaly k obrazovkám méně než 3 miliony diváků, jich 14 začínalo mezi 6 h 15 a 7 h 15 GMT a 9 mezi 8 h 25 a 12 h 15.
Skutečnost, že časový posun ve spojení s časem konání dotčených zápasů je příčinou tohoto jevu pozorovaného v průběhu mistrovství
světa 1994 a 2002, je prokázána zřetelně vyššími údaji o sledovanosti u „běžných“ zápasů vysílaných ani příliš brzy ráno,
ani během pracovní doby, jako jsou zápasy uvedené v bodě 126 výše. FIFA mimoto podle tiskové zprávy přiložené k duplice ve
věci T‑358/07, se kterou byla projednávaná věc pro účely ústní části řízení spojena (viz bod 24 výše), sama zdůrazňuje význam
časového posunu, který určuje dobu konání zápasu v jednotlivých zemích, a uznává tuto okolnost jako faktor, který ovlivnil
míru sledovanosti v Asii a Evropě během mistrovství světa 2002 a 2006.
Co se týče mistrovství světa 2002, bylo všech 12 „běžných“ zápasů, na něž poukazuje FIFA, vysíláno mezi 13 h 30 a 16 h 30
GMT, to znamená během pracovní doby. Co se týče 5 „běžných“ zápasů mistrovství světa 2006, které skutečně dosáhly velmi nízké
sledovanosti, stačí konstatovat, že zápas mezi Paraguají a Trinidadem a Tobagem probíhal současně se zápasem mezi Anglií a Švédskem,
který k obrazovkám přilákal 18,464 milionů diváků. Zápas mezi Kostarikou a Polskem začal ve 14 h 28 a probíhal současně se
zápasem mezi Ekvádorem a Německem, který sledovaly 2,725 miliony diváků. Zápas mezi Íránem a Angolou začal ve 14 h 30 a probíhal
současně se zápasem mezi Portugalskem a Mexikem, který sledovaly 2,301 miliony diváků. Zápas Pobřeží slonoviny se Srbskem
a Černou Horou probíhal současně se zápasem mezi Nizozemskem a Argentinou, který přilákal 8,740 milionů diváků, zatímco zápas
mezi Ukrajinou a Tuniskem začal v 15 h 00 a probíhal současně se zápasem mezi Saudskou Arábií a Španělskem, který sledoval
1,872 milion televizních diváků. Tyto okolnosti představují objektivní důvody, jež vysvětlují, proč se údaje o sledovanosti
těchto „běžných“ zápasů liší od obvykle zjištěných údajů (viz bod 126 výše).
Údaje o sledovanosti týkající se „běžných“ zápasů tudíž potvrzují, a nikoli vyvracejí závěr obsažený v bodě 118 výše.
Mimoto závěr uvedený v bodě 127 výše není v rozporu se závěrem, který se nachází v bodě 40 odůvodnění rozhodnutí Komise 2000/400/ES
ze dne 10. května 2000 týkajícího se řízení podle článku 81 [ES] (Věc č. IV/32.150 – Eurovision, Úř. věst. L 151, s. 18) (
neoficiální překlad
), na které nepřímo poukazuje FIFA (viz bod 103 výše). Podle tohoto bodu odůvodnění jsou mezinárodní sportovní události pro
diváky v dané zemi často atraktivnější než vnitrostátní sportovní události, pokud se jich účastní národní tým nebo národní
mistr, zatímco mezinárodní události, kterých se národní tým nebo mistr neúčastní, často vzbuzují pouze malý zájem. Mistrovství
světa se přitom často koná za účasti některého národního týmu Spojeného království. V případě, že tomu tak výjimečně není,
rozhodne se o neúčasti všech národních týmů Spojeného království obvykle po vyhotovení seznamu událostí zásadního společenského
významu pro tento členský stát, ale i po prodeji televizních práv pro dotyčný rok.
kdeco se týče argumentu vycházejícího z toho, že neexistuje žádná povinnost vysílání „běžných“ zápasů (viz bod 108 výše),
stačí uvést, že rozhodnutí nestanovit subjektu televizního vysílání povinnost vysílat událost v žádném případě neznamená,
že tato událost nemá zásadní společenský význam ve smyslu článku 3a směrnice 89/552, i když stanovení takových povinností
patří k postupům, které vnitrostátní zákonodárce obecně používá. Při dodržení zásady proporcionality je totiž účelem výše
uvedeného článku zabránit tomu, že by široká veřejnost z důvodu výhradního televizního vysílání nemohla sledovat určité události
ve volně dostupném televizním vysílání. Jeho účelem tedy není nepřímo přinutit státy, které chtějí takovou ochranu poskytnout,
uložit volně přístupné televizní službě přenos těchto událostí. Kdyby přitom členské státy pro platné uvedení události na
seznam událostí zásadního společenského významu musely subjektu s volně dostupným televizním vysíláním uložit její vysílání,
vyvolávalo by dotčené ustanovení účinky jdoucí nad rámec svého cíle.
Skutečnost, že Spojené království v případě jiných událostí, jako například mistrovství světa v kriketu, postupovalo odlišně,
nebo že jiné členské státy na své seznamy zapsaly především „atraktivní“ zápasy mistrovství světa, nemá vliv na předchozí
posouzení, která umožnila nahlížet celek mistrovství světa jako událost zásadního společenského významu pro tento členský
stát. Vzhledem k tomu, že článek 3a směrnice 89/552 neprovádí harmonizaci konkrétních událostí, které mohou být členskými
státy považovány za události zásadního společenského významu (viz bod 55 výše), může být s dotčeným ustanovením slučitelných
vícero přístupů k zapsání zápasů mistrovství světa na vnitrostátní seznam.
Jelikož nelze přijmout argumenty FIFA vycházející z toho, že se Komise potvrzením posouzení ministra, podle něhož mistrovství
světa ve svém celku představuje událost zásadního společenského významu pro Spojené království, dopustila pochybení, je třeba
druhou část tohoto žalobního důvodu zamítnout, stejně jako tento žalobní důvod v celém rozsahu.

Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práva FIFA vlastnit majetek
Argumenty účastníků řízení
FIFA uvádí, že právo vlastnit majetek je zaručeno právním řádem Společenství jakožto jeho obecná zásada. Omezení jeho výkonu
ve prospěch cílů obecného zájmu mohou být přijata, pokud nejsou neúnosná a neohrožují samotnou podstatu tohoto práva. Výhradní
výkon práv duševního vlastnictví užíváním nebo udělováním licencí představuje podstatu takových práv.
Jelikož napadené rozhodnutí schválilo zápis „běžných“ zápasů mistrovství světa na seznam událostí zásadního společenského
významu pro Spojené království, třebaže tyto zápasy takto kvalifikovány být nemohou, schválilo nejen omezení práva FIFA využívat
svůj majetek, ale rovněž jej zbavit své podstaty, nezávisle na svých účincích na subjekty televizního vysílání. Zákaz udělení
výhradní licence na přímý přenos z jakéhokoliv zápasu mistrovství světa ve Spojeném království totiž FIFA zbavuje podstaty
jejího práva vlastnit majetek.
Žádný cíl obecného zájmu neodůvodňuje takto drastický a nepřiměřený zásah do tohoto práva vlastnit majetek, jelikož zápis
pouze „atraktivních“ zápasů na seznam událostí zásadního společenského významu by byl přiměřený a plně by postačoval pro zajištění
přístupu široké veřejnosti k dotčeným událostem. FIFA v tomto ohledu dodává, že poskytování a získávání výhradních práv na
vysílání sportovních událostí mají zásadní význam a představují ustálenou obchodní praxi, přijímanou jako takovou samotnou
Komisí. Exkluzivita totiž výrazně zvyšuje hodnotu práv a umožňuje tak FIFA sledovat cíle uvedené ve svých stanovách, takže
zákaz jejich výhradního poskytování postihuje jejich samotnou podstatu.
Komise se tedy tím, že v napadeném rozhodnutí měla za to, že se opatření Spojeného království jeví být přiměřená cíli zajistit
široký přístup k televizním přenosům událostí zásadního společenského významu, dopustila zjevně nesprávného posouzení.
Komise, podporovaná vedlejšími účastníky řízení, popírá opodstatněnost tohoto žalobního důvodu.
Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že, jak je mezi účastníky řízení nesporné, je FIFA pořadatelem mistrovství světa ve smyslu bodu 21 odůvodnění
směrnice 97/36, takže každá osoba, která si přeje užívat práva na televizní vysílání této události, musí tato práva získat
od ní nebo od osoby, která je od FIFA získala.
Jelikož hodnota těchto práv může být ovlivněna právními účinky napadeného rozhodnutí (viz body 33 až 37 výše), je tím dotčeno
i právo FIFA vlastnit majetek.
Krom toho z judikatury vyplývá, že pokud se členský stát dovolává takových ustanovení, jako jsou články 46 ES a 55 ES, aby
odůvodnil právní úpravu, která může omezit výkon volného pohybu služeb nebo svobody usazování, musí být toto odůvodnění, stanovené
v právu Společenství, vykládáno ve světle obecných právních zásad a zejména základních práv. Dotčená vnitrostátní právní úprava
tak může využít výjimky stanovené v těchto ustanoveních pouze v případě, kdy je v souladu se základními právy, jejichž dodržování
zajišťují soudy Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 18. června 1991, ERT, C‑260/89, Recueil, s. I‑2925,
bod 43). Podobně nelze přijmout, aby vnitrostátní opatření, které není v souladu s takovými základními právy, jakým je právo
vlastnit majetek (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 2003, Booker Aquaculture a Hydro Seafood,
C‑20/00 a C‑64/00, Recueil, s. I‑7411, bod 67), mohlo těžit z výjimek proto, že odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu,
jakým je televizní přístup široké veřejnosti k událostem zásadního společenského významu.
Zásada ochrany základního práva vlastnit majetek však v rámci práva Společenství nemá absolutní přednost, nýbrž musí být posuzována
ve vztahu ke své úloze ve společnosti. V důsledku toho může být užívání práva vlastnit majetek omezeno za podmínky, že tato
omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu a nezakládají s ohledem na sledovaný cíl nepřiměřený a neúnosný zásah, jímž
je dotčena samotná podstata takto zaručeného práva (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 12. května 2005, Regione
autonoma Friuli-Venezia Giulia a ERSA, C‑347/03, Sb. rozh. s. I‑3785, bod 119, a ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural
Health a další, C‑154/04 a C‑155/04, Sb. rozh. s. I‑6451, bod 126).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že z důvodů uvedených v bodech 116 až 134 výše a na rozdíl od toho, co tvrdí FIFA, může
být mistrovství světa platně považováno za jednu událost zásadního společenského významu pro Spojené království, jelikož údaje
o sledovanosti „běžných“ zápasů potvrzují posouzení obsažené v bodech 6 a 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí, namísto aby
je zpochybňovaly. V tomto kontextu jednotnost mistrovství světa jako události znamená, že se Komise nedopustila pochybení
tím, že se domnívala, že zapsání všech jeho zápasů na seznam Spojeného království je přiměřeným opatřením.
Je tedy nutné konstatovat, že vytýkaná skutečnost, podle níž zapsání „běžných“ zápasů na seznam událostí zásadního společenského
významu pro Spojené království představuje nepřiměřený a neúnosný zásah do práva FIFA vlastnit majetek z důvodu, že tyto zápasy
nepředstavují takové události, spočívá na chybném předpokladu.
Krom toho, dotčené právní předpisy sice mohou mít vliv na cenu, kterou FIFA obdrží za poskytnutí práv na vysílání mistrovství
světa ve Spojeném království, nezbavují však tato práva své obchodní hodnoty, jelikož FIFA zaprvé neukládají povinnost prodat
je za jakýchkoli podmínek a zadruhé je FIFA proti případným koluzním a zneužívajícím jednáním ze strany případných nabyvatelů
těchto práv chráněna jak právem Společenství, tak i vnitrostátním právem hospodářské soutěže. Z toho vyplývá, že se Komise
nedopustila pochybení, když došla k závěru, že opatření Spojeného království jsou přiměřená.
Třetí žalobní důvod tedy musí být zamítnut.

Ke čtvrtému a šestému žalobnímu důvodu, vycházejícím z porušení ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb a svobody
usazování
Argumenty účastníků řízení
V rámci prvního z těchto žalobních důvodů, které je třeba přezkoumat společně, FIFA zdůrazňuje, že napadené rozhodnutí omezuje
volný pohyb služeb, jelikož jí zaprvé brání v prodeji výhradních vysílacích práv na jakýkoliv zápas mistrovství světa subjektům
televizního vysílání spadajícím do druhé kategorie zavedené právními předpisy Spojeného království (viz bod 10 výše) a zadruhé
subjekty televizního vysílání této kategorie usazené v jiných členských státech nemohou vysílat exkluzivně zápas mistrovství
světa v tomto členském státě. Vyloučení možnosti nabýt tento druh vysílacích práv ve Spojeném království exkluzivně bere subjektům
televizního vysílání spadajícím do pravomoci jiných členských států veškerý zájem na jejich získání, čímž jim brání vysílat
jakýkoli zápas mistrovství světa v tomto členském státě. Exkluzivita je totiž zásadní pro subjekty televizního vysílání, které
chtějí inovovat nebo rozvíjet své služby, zejména pak v jiných členských státech, než ve kterém mají své sídlo.
V tomto ohledu platí, že i když omezení volného pohybu služeb mohou být odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu, musejí
být vnitrostátní opatření přijatá za tímto účelem nezbytná, vhodná a přiměřená. Komise, která v projednávaném případě nese
důkazní břemeno ohledně toho, zda jsou tyto podmínky splněny, měla provést důkladný přezkum a prokázat, že získala poznatky
v tomto smyslu.
Tato omezení, která byla ostatně uznána v bodě 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jsou zcela nepřiměřená a nevhodná a mohla
být zrušena nebo zmírněna tím, že by na seznam událostí zásadního společenského významu pro Spojené království byly zapsány
pouze takové zápasy mistrovství světa, které takový význam mají, to znamená „atraktivní“ zápasy. Tato hypotéza je v souladu
s vlastní politikou FIFA, která sama požaduje vysílání zahajovacího zápasu, semifinálových zápasů, finále a zápasů příslušného
národního týmu na neplacených kanálech, přičemž ostatní zápasy mohou být vysílány na kanálech placených. FIFA dodává, že přiměřenost
či nepřiměřenost zápisu každé události na seznam Spojeného království musí být posouzena odlišně, jelikož tento seznam ve
skutečnosti představuje soubor rozhodnutí, z nichž každé se týká konkrétní události.
FIFA jako odpověď na argumenty Spojeného království, vycházející z pravomoci Office of Communications udělit souhlas s výhradním
vysíláním v přímém přenosu, zdůrazňuje, že subjekty televizního vysílání, které nesplňují kritéria, nemají žádný zájem na
získání vysílacích práv, pokud není zajištěna exkluzivita.
V rámci žalobního důvodu vycházejícího z porušení svobody usazování FIFA uvádí, že vzhledem k tomu, že je článek 66 ES jedním
z právních základů směrnice 97/36 a  vnitrostátní opatření přijatá na základě článku 3a směrnice 89/552 musejí být v souladu
s veškerými ustanoveními práva Společenství, musejí být vnitrostátní opatření zejména slučitelná s články Smlouvy o ES týkajícími
se svobody usazování. Podle FIFA brání seznam Spojeného království, schválený napadeným rozhodnutím, subjektům televizního
vysílání, které se chtějí usadit v tomto členském státě a nabízet za tímto účelem placené televizní služby, získat výhradní
práva pro vysílání zápasů mistrovství světa.
Je přitom sice pravda, že pokud se vnitrostátní opatření omezující svobodu usazování použijí na každou osobu nebo podnik vykonávající
činnost na území hostitelského členského státu, mohou být odůvodněná ve chvíli, kdy odpovídají naléhavým důvodům obecného
zájmu, avšak krom toho je ještě třeba, aby byla způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a nepřekračovala meze toho,
co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.
Vzhledem k tomu, že výhradní práva na vysílání sportovních událostí představují významný prostředek výkonu svobody usazování
ze strany nových subjektů vstupujících na trh Spojeného království, představuje nemožnost vysílat exkluzivně zápas mistrovství
světa pro takový případný nový subjekt omezení svobody usazování. Komise se tedy v napadeném rozhodnutí dopustila pochybení
tím, že opomenula uznat tuto okolnost.
Komise, podporovaná vedlejšími účastníky řízení, popírá opodstatněnost argumentů rozvinutých FIFA v rámci těchto žalobních
důvodů.
Závěry Tribunálu
Není zpochybňováno, jak je ostatně uznáno v bodě 19 napadeného rozhodnutí, že mechanismus vzájemného uznávání vyvolaný napadeným
rozhodnutím podle článku 3a směrnice 89/552 má za následek omezení svobody poskytování služeb na společném trhu, zavedené
článkem 49 ES.
Krom toho, jak uvádí FIFA, mohou opatření Spojeného království přivést subjekty televizního vysílání usazené v jiných členských
státech do nevýhodné skutkové nebo právní situace ve srovnání se situací subjektů televizního vysílání usazených v tomto členském
státě. Nehledě na to, že právní předpisy popsané v bodech 10 až 13 výše platí bez rozdílu pro subjekty televizního vysílání
spadající do obou kategorií zavedených právními předpisy Spojeného království, ve skutečnosti, je v tomto ohledu přece jen
méně pravděpodobné, že žádný subjekt televizního vysílání z první kategorie, usazený se vší pravděpodobností v tomto členském
státě, nebude mít zájem o vysílání mistrovství světa, což by jeho konkurentovi hodlajícímu se usadit v této zemi umožnilo
získat od Office of Communications povolení vysílat uvedenou událost prakticky exkluzivně (viz bod 13 výše), nežli naopak.
Z toho vyplývá, že opatření Spojeného království skutečně představují omezení svobody usazování stanovené v článku 43 ES.
Tato omezení svobody poskytování služeb a svobody usazování však mohou být odůvodněna, pokud je jejich cílem chránit právo
na informace a zajistit široký přístup veřejnosti k televiznímu přenosu vnitrostátních nebo mezinárodních událostí zásadního
společenského významu a pokud jsou navíc způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a nepřekračují meze toho, co je
k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz body 48 až 54 výše).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že FIFA popírá legalitu napadeného rozhodnutí z hlediska ustanovení Smlouvy o volném
pohybu služeb, a to v rozsahu, v němž Komise schvaluje zapsání „běžných“ zápasů na seznam událostí zásadního společenského
významu pro Spojené království. Podle FIFA tyto zápasy tomuto označení neodpovídají, tudíž je podle ní omezení svobody poskytování
služeb nepřiměřené.
Je třeba uvést, že argument FIFA odhaluje zaměňování zásadního společenského významu události na jedné straně – první podmínkou,
jež musí být splněna a jež představuje naléhavý důvod obecného zájmu, který odůvodňuje omezení základní svobody zaručené Smlouvou
(viz body 48 až 53 výše) – a na druhé straně přiměřenosti dotčeného omezení, která představuje druhou podmínku, kterou musejí
vnitrostátní právní předpisy omezující takovou svobodu splnit k tomu, aby byly slučitelné s právem Společenství (viz bod 54
výše).
V tomto kontextu je třeba zdůraznit, že jak vyplývá z bodů 116 až 134 výše, může být mistrovství světa na rozdíl od tvrzení
FIFA v rámci jejího čtvrtého žalobního důvodu platně považováno za jednu událost zásadního společenského významu pro Spojené
království, neboť údaje o sledovanosti týkající se „běžných“ zápasů posouzení obsažené v bodech 6 a 18 odůvodnění napadeného
rozhodnutí potvrzují, a nikoli zpochybňují. Je tedy nutné konstatovat, že vytýkaná skutečnost vycházející z toho, že dotčené
zápasy nemají zásadní společenský význam, a že opatření Spojeného království jsou nepřiměřená, je každopádně založena na chybném
předpokladu. Vzhledem k jednotnosti této soutěže tato vytýkaná skutečnost nezpochybňuje závěr Komise o vhodnosti a přiměřenosti
zapsání všech zápasů mistrovství světa na seznam událostí zásadního společenského významu pro Spojené království.
Tytéž úvahy se použijí, co se týče svobody usazování. I když FIFA v rámci své argumentace týkající se šestého žalobního důvodu
přímo neupřesnila, zda zpochybňuje platnost stanoviska Komise v napadeném rozhodnutí ohledně slučitelnosti seznamu Spojeného
království s právem Společenství, pouze v rozsahu, ve kterém Komise schvaluje zápis „běžných“ zápasů na tento seznam, celkově
z žaloby i z odpovědi FIFA na písemnou otázku Tribunálu (viz bod 68 výše) vyplývá, že tomu tak je.
Úvahy uvedené v bodě 161 výše přitom vedou k tomu, že argumenty, jež vycházejí z porušení ustanovení Smlouvy týkajících se
svobody usazování, nemohou být přijaty.
Čtvrtý a šestý žalobní důvod musejí být v důsledku toho zamítnuty.

K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení ustanovení Smlouvy týkajících se hospodářské soutěže
Argumenty účastníků řízení
FIFA zdůrazňuje, že napadené rozhodnutí neobsahuje žádný rozbor týkající se narušení hospodářské soutěže zapsáním všech zápasů
mistrovství světa na seznam událostí zásadního společenského významu pro Spojené království. Toto narušení přitom spočívá
ve snížení počtu subjektů televizního vysílání ucházejících se o získání práv na televizní vysílání mistrovství světa ve Spojeném
království, což má vliv na příjmy FIFA jakožto organizátora této události. Mimoto napadené rozhodnutí neurčuje produkty ani
trhy, jichž se týkal rozbor, který vedl k bodům 20 a 21 odůvodnění napadeného rozhodnutí (viz bod 18 výše). Definice relevantních
trhů je nicméně nezbytná pro účely rozboru konkurenčního prostředí, tím spíše, že seznam Spojeného království se týká čtyř
různých fotbalových soutěží.
FIFA tvrdí, že vymezení subjektů televizního vysílání spadajících do první kategorie, zavedené právními předpisy Spojeného
království, bylo vědomě koncipováno tak, aby umožnilo splnit stanovené podmínky, a tedy získat vysílací práva na přímé přenosy
zápasů mistrovství světa, pouze subjektům televizního vysílání historicky působícím v tomto členském státu. V praxi byla tato
práva od roku 1966 vždy získána společně dvěma subjekty televizního vysílání, BBC a ITV, takže zaprvé o získání vysílacích
práv na zápasy mistrovství světa ve Spojeném království neproběhla žádná soutěž a zadruhé se BBC a ITV nacházejí ve společném
dominantním postavení. Komise se tedy dopustila pochybení tím, že v bodě 20 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdí, že opatření
Spojeného království v tomto ohledu umožňují skutečnou nebo potenciální soutěž. Mimoto mají tato opatření za důsledek narušení
trhu s reklamou a trhu s vysíláním sportovních událostí placenými kanály.
Právní předpisy Spojeného království tak poskytují BBC a ITV zvláštní práva, aniž toto posouzení ovlivňuje objektivní charakter
kritérií pro poskytnutí práv. Tím, že práva týkající se mistrovství světa získávaly vždy společnýě, se tyto subjekty televizního
vysílání chovaly jako kolektivní entita. Podle FIFA tak mají dominantní postavení, jehož mohou vzhledem k poskytování dotčených
práv zneužít. FIFA v tomto ohledu podotýká, že není nutné prokazovat, že k takovému zneužití dominantního postavení skutečně
došlo, aby bylo možné dojít k závěru, že členský stát porušuje ustanovení čl. 86 odst. 1 ES ve spojení s článkem 82 ES, vzhledem
k tomu, že možnost vyvolání zneužití je k tomuto účelu dostatečná. Opatření Spojeného království přitom vytvořila tržní strukturu,
která umožňuje a podporuje zneužívající chování.
BBC a ITV mimoto plně nevyužily získaná práva, jelikož v přímém přenosu nevysílaly 40 z 244 zápasů posledních čtyř mistrovství
světa. Tím omezovaly výrobu a porušily tak článek 82 ES. Získání dotčených práv těmito dvěma subjekty televizního vysílání
rovněž omezilo rozvoj trhů, jako například trhu placených sportovních kanálů a trhu televizní reklamy pro mistrovství světa,
neboť existují významné překážky pro získání vysílacích práv na sportovní události podobného významu, která placené kanály
vždy drží dlouhou dobu.
FIFA rovněž tvrdí, že poskytnutí zvláštních práv BBC a ITV ve spojení s dohodou o společném získávání vysílacích práv pro
mistrovství světa, jíž jsou tyto dva subjekty televizního vysílání vázány, představuje opatření, které je v rozporu s čl. 81
odst. 1 ES a čl. 86 odst. 1 ES.
Komise, podporovaná vedlejšími účastníky řízení, popírá opodstatněnost tvrzení FIFA.
Závěry Tribunálu
Je třeba uvést, že argumenty FIFA v rámci tohoto žalobního důvodu je třeba pro potřeby posouzení rozdělit na dvě části.
První část se týká důsledků vyplývajících ze skutečnosti, že vzhledem k významu, který má výhradní povaha televizního přenosu
zápasů mistrovství světa pro subjekty televizního vysílání, spadající do druhé kategorie zavedené právními předpisy Spojeného
království, nejeví tyto subjekty zájem o nákup nevýhradních vysílacích práv. Tato okolnost podle FIFA vede k omezení soutěže
na několika trzích, například trhu s nákupem uvedených práv, trhu reklamy a trhu s vysíláním sportovních událostí placenými
kanály, a to z důvodu snížení počtu subjektů televizního vysílání působících na těchto trzích. V témže kontextu FIFA Komisi
rovněž vytýká, že tyto trhy nevymezila a neprovedla své posouzení týkající se těchto omezení.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že dotčené důsledky nepřímo vyplývají z omezení volného pohybu služeb vyvolaných opatřeními
Spojeného království. Jak přitom bylo rozhodnuto v rámci druhého a čtvrtého žalobního důvodu, Komise se nedopustila pochybení,
když měla za to, že omezení volného pohybu služeb, jež vyplývají ze zápisu všech zápasů mistrovství světa na seznam událostí
zásadního společenského významu pro Spojené království, jsou odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu a nejsou nevhodná
ani nepřiměřená. Dopady na počet případných soutěžitelů, které jsou nevyhnutelným důsledkem těchto omezení volného pohybu
služeb, tedy nemohou být považovány za neslučitelné s články Smlouvy týkajícími se hospodářské soutěže. Za těchto podmínek
Komise nemusela provádět podrobnější rozbor, než který ohledně těchto důsledků provedla.
Druhá část se týká zvláštních práv údajně poskytnutých BBC a ITV, jejichž účinkem je schválení nebo umožnění zneužít dominantního
postavení, které tyto subjekty televizního vysílání zaujímají na relevantním trhu, to znamená, podle FIFA, na trhu vysílacích
práv pro zápasy mistrovství světa.
Podle čl. 86 odst. 1 ES, pravidla hospodářské soutěže použitelného na státní opatření (rozsudek Soudního dvora ze dne 16.
září 1999, Becu a další, C‑22/98, Recueil, s. I‑5665, bod 31), je totiž zakázáno, aby členské státy právními a správními opatřeními
pro veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, vytvářely situace, do kterých
by se tyto podniky nemohly samy svým jednáním dostat, pokud neporušily články 12 ES a 81 ES až 89 ES (viz v tomto smyslu rozsudek
Soudního dvora ze dne 13. prosince 1991, GB-Inno-BM, C‑18/88, Recueil, s. I‑5941, bod 20).
V tomto ohledu je sice pravda, že zvláštní nebo výlučná práva ve smyslu tohoto ustanovení jsou poskytována tehdy, jestliže
stát poskytuje ochranu omezené skupině podniků a jestliže tato skupina může podstatně ovlivňovat schopnost ostatních podniků
vykonávat dotčenou hospodářskou činnost na stejném území za v podstatě srovnatelných podmínek (rozsudek Soudního dvora ze
dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 24), což však nic nemění na tom, že právní předpisy
Spojeného království takovou ochranu dotčeným subjektům televizního vysílání neposkytují.
O taková práva se jedná v případě, kdy veřejné orgány poskytují monopol (rozsudek Soudního dvora ze dne 12. února 1998, Raso
a další, C‑163/96, Recueil, s. I‑533, bod 23), dále jestliže mohou zabránit soutěžiteli ve vstupu na trh v oblasti činnosti
jejich držitele nebo na blízký trh z důvodů souvisejících s negativními účinky, které by měl takový vstup na fungování a výnosnost
činnosti uvedeného držitele (rozsudek Ambulanz Glöckner, bod 176 výše body 7, 23 a 25) nebo na potřeby pracovních sil (rozsudek
Becu a další, bod 175 výše, bod 23), nebo jestliže je držitel oprávněn ovlivňovat prostřednictvím souvisejících právních předpisů
podmínky výkonu dotčené činnosti jeho konkurenty v závislosti na svých zájmech nebo důsledcích, které by jejich činnost měla
na tento trh, případně na trh blízký (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 19. března 1991, Francie v. Komise,
C‑202/88, Recueil, s. I‑1223, bod 51; ERT, bod 142 výše, bod 37; GB-Inno-BM, bod 175 výše, bod 25, a ze dne 1. července 2008,
MOTOE, C‑49/07, Sb. rozh. s. I‑4863, bod 43).
Avšak právní předpisy Spojeného království, které ani zdaleka samy nezakazují ani neopravňují BBC či ITV zakázat jakémukoliv
subjektu televizního vysílání, aby nabyl vysílací práva na zápasy mistrovství světa nebo aby ovlivňoval podmínky jejich vysílání,
se omezují na vyloučení možnosti jejich vysílání na základě výhradních práv na území tohoto členského státu, přičemž se v tomto
ohledu nerozlišuje mezi oběma kategoriemi subjektů televizního vysílání (viz body 10 a 11 výše). Za tímto účelem je třeba
upřesnit, že FIFA nesprávně tvrdí, že BBC a ITV jsou jedinými subjekty televizního vysílání, kterým je umožněno nabývat práva
na výhradní vysílání mistrovství světa pro Spojené království. Právě naopak, neboť jak bylo právě uvedeno, týká se zákaz výhradního
vysílání zakotvený článkem 101 Broadcasting Act 1996 bez rozdílu subjektů televizního vysílání z obou kategorií zavedených
právními předpisy Spojeného království. Dále je tento zákaz doprovázen článkem 99 Broadcasting Act 1996, který prohlašuje
za neplatné všechny smlouvy na vysílání události zapsané na seznam, je-li jejich předmětem poskytnutí výhradních práv, bez
ohledu na totožnost subjektu televizního vysílání.
Z toho plyne, že právní předpisy Spojeného království zakazují možnost výhradních práv pro všechny subjekty televizního vysílání
nejen ve fázi vysílání, ale rovněž ve fázi uzavírání smluv o vysílacích právech, takže žádný subjekt televizního vysílání
spadající do pravomoci Spojeného království nemůže platně uzavřít smlouvu o výhradních vysílacích právech na událost uvedenou
v seznamu tohoto členského státu. Tyto právní předpisy naopak subjektům televizního vysílání obou kategorií, které zavedly,
bez rozdílu umožňují předkládat nabídky na získání nevýhradních práv pro televizní přenosy zápasů mistrovství světa.
Za těchto podmínek nepředstavuje okolnost, že pouze některé subjekty televizního vysílání první kategorie, např. BBC a ITV,
nakonec budou na základě povolení Office of Communications mistrovství světa ve Spojeném království vysílat, jelikož se jejich
konkurenti zajímají pouze o výhradní vysílací práva a z tohoto důvodu nabídku na získání nezbytných práv nepředloží (viz bod
13 výše), poskytnutí zvláštních nebo výlučných práv ve smyslu čl. 86 odst. 1 ES těmto subjektům. Pakliže by tato okolnost
byla prokázána, je dána významem přisuzovaným výhradním právům v rámci podnikatelského modelu subjektů televizního vysílání
provozujících placené kanály, a nikoliv výsledkem jakéhokoliv zákazu vyplývajícího z právních předpisů Spojeného království,
neboť znění těchto právních předpisů se uplatní bez rozdílu na subjekty televizního vysílání z obou kategorií. Z toho plyne,
že opatření Spojeného království jako taková nemají vliv na možnost provozovatelů placených kanálů provozovat v rámci získávání
výhradních vysílacích práv na televizní přenosy z mistrovství světa svoji činnost za podmínek v podstatě srovnatelných s podmínkami
platnými pro BBC nebo ITV.
Pátý žalobní důvod musí být v důsledku toho zamítnut.

K návrhu na organizační procesní opatření podanému FIFA
Posouzení učiněná v rámci žalobních důvodů vznesených FIFA mají za následek, že není třeba přijmout organizační procesní opatření,
která FIFA požaduje (viz body 20 a 21 výše).
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle FIFA má její návrh za cíl umožnit jí a Tribunálu zkoumat zaprvé, zda poznatky, které
měla Komise k dispozici, jí umožňovaly dojít platně k závěru, že na všechny zápasy mistrovství světa bylo tradičně nahlíženo
tak, že mají pro Spojené království zásadní společenský význam a mají zvláštní ohlas u široké veřejnosti, zadruhé, zda Komise
schválila zápis všech těchto zápasů na seznam Spojeného království odůvodněně, a zatřetí, zda Komise dostačujícím způsobem
prokázala, že omezení základních svobod, práva vlastnit majetek a hospodářské soutěže jsou odůvodněná. Tyto poznatky mimoto
umožňují FIFA prokázat, že Komise dostačujícím způsobem neodůvodnila napadené rozhodnutí, jelikož opomenula vysvětlit, proč
nezohlednila informace předložené orgány Spojeného království po 28. červenci 2000. Dotčené poznatky jsou rovněž rozhodující
pro posouzení, zda byl postup zavedený orgány Spojeného království jasný a transparentní, zejména s ohledem na poznatky předložené
Komisi, neexistující v okamžiku, kdy byl vyhotoven seznam Spojeného království, a opačná stanoviska vyjádřená příslušnými
vnitrostátními orgány.
Za těchto podmínek požádala FIFA Tribunál, aby vyzval Komisi k předložení veškeré korespondence mezi ní a orgány Spojeného
království ve věci seznamu událostí zásadního společenského významu pro Spojené království, včetně dopisů zaslaných po 15.
prosinci 2005, kdy byl vyhlášen rozsudek Infront WM v. Komise, bod 15 výše.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že, jak bylo rozhodnuto v rámci přezkumu žalobních důvodů vznesených FIFA, veškeré argumenty,
na jejichž podporu chce FIFA uplatnit poznatky případně obsažené v dokumentech, jejichž předložení požaduje, nemohou mít vliv
na legalitu napadeného rozhodnutí.
Co se týče zejména významu „běžných“ zápasů pro společnost Spojeného království a v souladu s tím kvalifikování mistrovství
světa jako celku jako události zásadního společenského významu pro tento členský stát, předložila FIFA celou řadu statistických
údajů, z povahy věci vysoce relevantních, které dle jejího názoru prokazují přesnost jejích tvrzení v tomto ohledu, Tribunál
však měl přesto za to, že tyto údaje nevyvracejí závěry, ke kterým dospěla Komise. Totéž platí pro argumenty týkající se údajného
nezohlednění poznatků o období po roce 2000, jelikož FIFA skutečně předložila statistické údaje vztahující se k tomuto období
a Tribunál se domníval, že nezpochybňují opodstatněnost závěrů Komise. Co se týče zohlednění poznatků, které nebyly v okamžiku,
kdy orgány Spojeného království vytvořily seznam událostí zásadního společenského významu pro tento členský stát, Komisí,
stačí připomenout, že se toto zohlednění nevyznačuje jakoukoliv procesní nebo věcnou vadou (viz body 75, 76 a 95 výše), takže
organizační procesní opatření v tomto ohledu není vhodné.
Za těchto okolností je třeba návrh na organizační procesní opatření, a rovněž žalobu v celém rozsahu, zamítnout.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a FIFA
neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Belgické království a Spojené království ponesou vlastní náklady řízení v souladu s čl. 87 odst. 4 jednacího řádu.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (sedmý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Fédération internationale de football association (FIFA) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené
Evropskou komisí.
3)
Belgické království a Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady řízení.
Forwood
Truchot
Schwarcz
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. února 2011.
Podpisy.
Obsah
Právní rámec
Skutečnosti předcházející sporu a napadené rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Právní otázky
1.  K přípustnosti
Argumenty účastníků řízení
Závěry Tribunálu
2.  K věci samé
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedostatečného odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Závěry Tribunálu
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 3a odst. 1 směrnice 89/552
K postupu orgánů Spojeného království
–  Argumenty účastníků řízení
–  Závěry Tribunálu
Ke společenskému významu „běžných“ zápasů pro Spojené království
–  Argumenty účastníků řízení
–  Závěry Tribunálu
Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práva FIFA vlastnit majetek
Argumenty účastníků řízení
Závěry Tribunálu
Ke čtvrtému a šestému žalobnímu důvodu, vycházejícím z porušení ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb a svobody
usazování
Argumenty účastníků řízení
Závěry Tribunálu
K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení ustanovení Smlouvy týkajících se hospodářské soutěže
Argumenty účastníků řízení
Závěry Tribunálu
K návrhu na organizační procesní opatření podanému FIFA
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: angličtina.