CELEX: 62010TJ0224
Kilpailu
Yrityskeskittymät
Belgian energiamarkkinat
Päätös, jolla todetaan yrityskeskittymä yhteismarkkinoille soveltuvaksi
Ensimmäisen tutkintajakson aikana annetut sitoumukset
Päätös, jolla evätään yrityskeskittymän tutkinnan osittainen siirtäminen kansallisille viranomaisille
Kumoamiskanne
Kuluttajayhdistys
Oikeussuojan tarve
Perusteellisen valvontamenettelyn aloittamisen laiminlyöminen
Menettelylliset oikeudet
Tutkimatta jättäminen

Asian tausta
Kantajana oleva Association belge des consommateurs test-achats ASBL on voittoa tavoittelematon yhdistys, jonka objektiivisena
tavoitteena on kuluttajien etujen suojelu muun muassa Belgiassa. Se on riippumaton viranomaisista, ja sen jäsenet rahoittavat
sen toiminnan maksujen avulla. Sillä on noin 350 000 jäsentä, ja se on suurin kuluttajayhdistys Belgiassa.
Kantaja sai kesäkuussa 2009 tietää, että Électricité de France (EDF) oli ilmoittanut aikomuksestaan hankkia Segebel SA:n (jäljempänä
kyseessä oleva yrityskeskittymä) yksinomaisen määräysvallan; tämä on holdingyhtiö, jonka ainoa varallisuus on 51 prosentin
omistusosuus SPE SA:sta, joka on Belgian toiseksi suurin sähköntuottaja vanhimman tuottajan Electrabel SA:n jälkeen, joka
on GDF Suez SA:n määräysvallassa. Nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Ranskan valtio omisti 84,6 prosenttia
EDF:n osakkeista. Ranskan valtio omisti GDF Suezista 35,91 prosentin vähemmistöosuuden. Agence des participations hallinnoi
näitä osuuksia kahden erillisen osaston välityksellä.
Kantaja lähetti 23.6.2009 Euroopan yhteisöjen komissiolle kirjeen, jossa se ilmaisi huolensa kyseessä olevasta keskittymästä
(jäljempänä 23.6.2009 päivätty kirje). Tässä yhteydessä se kehotti komissiota analysoimaan niitä sen mukaan haitallisia seurauksia,
joita Ranskan valtion osakkuudella EDF:ästä ja GDF Suezista on kilpailulle, erityisesti Belgian kaasu- ja sähkömarkkinoilla.
Kantaja totesi myös, että koska kyseisellä yrityskeskittymällä on vaikutusta kuluttajien käyttämiin tuotteisiin ja palveluihin,
se haluaa tulla kuulluksi yrityskeskittymien valvonnasta annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 täytäntöönpanosta 7.4.2004
annetun komission asetuksen (EY) N:o 802/2004 (EUVL L 133, s. 1) 11 artiklan c alakohdan perusteella.
Komissio vastasi 20.7.2009 kantajalle, että tämän huomautukset otetaan huomioon kyseisen yrityskeskittymän tarkastelussa,
koska sitä pidetään yhteisön laajuisena keskittymänä.
EDF ilmoitti 23.9.2009 komissiolle kyseisen yrityskeskittymän yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 139/2004 (EUVL L 24, s. 1) perusteella. Tiedonanto ilmoituksesta julkaistiin 30.9.2009 Euroopan unionin virallisessa
lehdessä (EUVL C 235, s. 26), ja siinä kehotettiin niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa. Kantaja ei reagoinut
tähän ilmoitukseen.
Belgian kilpailuviranomainen esitti 14.10.2009 komissiolle asetuksen N:o 139/2004 9 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla
pyynnön kyseisen yrityskeskittymän osittaisesta siirtämisestä sen käsiteltäväksi Belgian sähkömarkkinoiden perusteella (jäljempänä
siirtopyyntö).
Komissio analysoi kyseistä yrityskeskittymää lähettämällä asiakkaille, kilpailijoille, tavarantoimittajille ja ammattijärjestöille
sekä Commission de régulation de l’électricité et du gaz belgelle (CREG, Belgian sähkön ja kaasun sääntelyviranomainen) kyselylomakkeita.
EDF:n 23.10.2009 ehdottamille sitoumuksille tehtiin lisäksi markkinatesti pyydettäessä lausunto 20 eri osapuolelta, muun muassa
tietyiltä sähköntuottajilta ja -toimittajilta, CREG:ltä ja Belgian kilpailuviranomaiselta.
Komissio teki yhtäältä 12.11.2009 päätöksen K(2009) 8954 (asia COMP/M.5549 – EDF/Segebel) (jäljempänä siirtämisen epäämistä
koskeva päätös), jossa se hylkäsi toimivaltaisten belgialaisten viranomaisten pyynnön mainitun asian osittaisesta siirtämisestä,
ja toisaalta päätöksen K(2009) 9059 (asia COMP/M.5549 – EDF/Segebel) (jäljempänä hyväksymispäätös), jossa se totesi kyseisen
yrityskeskittymän yhteismarkkinoille soveltuvaksi. Hyväksymispäätös perustui asetuksen N:o 139/2004 6 artiklan 1 kohdan b
alakohtaan ja 2 kohtaan. Komissio katsoi EDF:n ehdottamien sitoumusten johdosta, sellaisina kuin ne ovat muutettuina, että
kyseinen yrityskeskittymä ei enää herätä vakavia epäilyksiä sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ja se voitaisiin siten
hyväksyä yrityskeskittymien valvontamenettelyvaiheessa, jota mainitut säännökset koskevat (jäljempänä vaihe I) aloittamatta
saman asetuksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua menettelyä (jäljempänä vaihe II).
Komissio katsoo hyväksymispäätöksessä, että kyseinen yrityskeskittymä koski ainoastaan tiettyjä sähkö- ja kaasumarkkinoita
Belgiassa, Ranskassa ja Alankomaissa. Belgialaisista markkinoista kyseessä oli ensinnäkin sähkön tuotanto-, tukku- ja myyntimarkkinat
(15–117 perustelukappale), toiseksi tasauspalvelujen ja liitännäispalvelujen markkinat (118–130 perustelukappale) ja kolmanneksi
vähittäistoimitusmarkkinat pienille ja suurille teollisuusasiakkaille (131–152 perustelukappale). Koska ainoastaan SPE – muttei
EDF – toimi kotitalouksien sähkön ja kaasun toimitusmarkkinoilla, näitä markkinoita ei otettu huomioon (11 ja 139 perustelukappale).
Kyseisen yrityskeskittymän yksipuolisista vaikutuksista hyväksymispäätöksessä todetaan, että EDF oli ennen ilmoitettua toimintaa
aloittanut Belgiassa kahden alueen kehittämisen rakentaakseen sinne yhdistetyllä kierrolla toimivia kaasuturbiinituotantoyksikköjä
ilman, että lopullisia investointipäätöksiä tästä kuitenkaan olisi vielä tehty, ja se oli myös aikonut aloittaa useita hankkeita
saadakseen tuotantokapasiteettia (43–45 perustelukappale). Koska EDF:llä oli vain rajallinen toimintakapasiteetti, jonka se
oli lisäksi kiinnittänyt sopimuksella vuoteen 2015 asti, näin ollen ei ollut tuotantomarkkinoiden ja tukkumarkkinoiden silloisten
tuotantokapasiteettien välistä merkittävää päällekkäisyyttä (62 perustelukappale). Koska SPE:llä kuitenkin oli jo useita tuotantokapasiteetin
kehityshankkeita, hyväksymispäätöksessä esitetään vakavia epäilyksiä kyseisestä yrityskeskittymästä syntyvän yksikön kannusteista
jatkaa edellä mainittujen kahden laitoksen kehittämistä (63 ja 116 perustelukappale); EDF:n tarjoamat sitoumukset, sellaisina
kuin ne ovat muutettuina, poistivat nämä epäilyt (206–246 perustelukappale).
Mahdollisista koordinoiduista vaikutuksista hyväksymispäätöksessä otetaan huomioon muun muassa Belgian kilpailuviranomaisen
argumentit siitä, että Ranskan valtion osuus EDF:stä ja GDF Suezista aiheuttaisi koordinointiriskin viimeksi mainitun ja kyseessä
olevasta yrityskeskittymästä syntyvän yksikön välillä. Siinä päädytään kuitenkin siihen, että EDF:ää voidaan pitää yrityksenä,
jolla on itsenäinen päätäntävalta suhteessa GDF Sueziin, ja siten sen todellisena kilpailijana (89–99 perustelukappale).
Siirtämisen epäämistä koskevassa päätöksessä komissio tukeutuu hyväksymispäätöksessä suoritetun kaltaiseen kilpailutilanteen
arviointiin ja toteaa, että asetuksen N:o 139/2004 9 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainitut siirtämisedellytykset täyttyvät.
Komissio katsoo kuitenkin olevansa parhaimmassa asemassa oleva viranomainen kyseessä olevan yrityskeskittymän tutkimiseksi,
koska ensinnäkin se on viime vuosina kehittänyt huomattavan asiantuntijuuden Belgian sähkömarkkinoilla ja toiseksi Belgian
kilpailuviranomaisen esiintuomat kilpailuun kohdistuvat huolet ylittävät Belgian rajat ja vaativat näin ollen rajatylittävää
analyysiä, jota varten mainitulla viranomaisella ei ole riittäviä tutkintakeinoja. Näin ollen siirtäminen merkitsisi riskiä
siitä, että kyseessä oleva yrityskeskittymä olisi hyväksyttävä Belgian kilpailuoikeuden nojalla ilman mahdollisuutta asettaa
ehtoja (260–263 perustelukappale).

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 17.5.2010 jättämällään kannekirjelmällä.
EDF pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10.9.2010 toimittamallaan väliintulohakemuksella saada osallistua oikeudenkäyntiin
tukeakseen komission vaatimuksia. Väliintulohakemus annettiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 116 artiklan
1 kohdan mukaisesti tiedoksi asianosaisille, jotka eivät ole esittäneet vastalauseita.
Unionin yleisen tuomioistuimen kuudennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi tämän väliintulohakemuksen 17.11.2010 antamallaan
määräyksellä.
Väliintulija toimitti 6.1.2011 väliintulokirjelmänsä, josta kantaja esitti kirjalliset huomautuksensa annetussa määräajassa,
kun taas komissio luopui tästä mahdollisuudesta.
Unionin yleinen tuomioistuin (kuudes jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Unionin yleinen tuomioistuin pyysi 25.3.2011 päivätyllä kirjeellään työjärjestyksen 64 artiklassa tarkoitettuna prosessinjohtotoimena
komissiota esittämään tietyt asiakirjat ja esitti tälle kysymyksiä, joihin se kehotti tätä vastaamaan kirjallisesti. Komissio
noudatti näitä prosessinjohtotoimia annetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 11.5.2011 pidetyssä
istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa hyväksymispäätöksen ja siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen
–        velvoittaa komission ja väliintulijan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio ja väliintulija vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää hyväksymispäätöstä koskevan kanteensa tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee perusteluvelvollisuuden
laiminlyöntiä, asetuksen N:o 139/2004 6 artiklan 2 kohdan rikkomista ja ilmeistä arviointivirhettä, joka liittyy komission
arviointiin EDF:n ja GDF Suezin rakenteellisista yhteyksistä, toinen koskee tämän saman säännöksen rikkomista sillä, että
kantajalta on evätty oikeus osallistua menettelyyn, ja kolmas koskee mainitun säännöksen rikkomista sekä ilmeistä arviointivirhettä,
jotka johtuvat siitä, ettei vaihetta II ole aloitettu.
Kantaja vetoaa siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen osalta lähtökohtaisesti asetuksen N:o 139/2004 9 artiklan 3 kohdan
rikkomiseen.
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklaan perustuvaa erillistä oikeudenkäyntiväitettä esittämättä komissio
väittää, että nyt esillä oleva kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin siinä vaaditaan sekä hyväksymispäätöksen että
siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen kumoamista.

Hyväksymispäätöksen kumoamisvaatimus
Komissio väittää, ettei kantajalla ole asiavaltuutta hyväksymispäätöksen osalta, koska se ei koske tätä suoraan ja erikseen.
Komission mukaan kantaja ei täytä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 25/62, Plaumann vastaan komissio, 15.7.1963 antamasta
tuomiosta (Kok., s. 197, Kok. Ep. I, s. 181) johtuvassa oikeuskäytännössä määriteltyjä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä,
eikä se myöskään kuulu asetuksen N:o 139/2004 18 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuihin henkilöihin, joita komissio voi kuulla
ja joita sen on kuultava, jos ne tätä pyytävät. Kantajalla ei näin ollen ole menettelyllisiä oikeuksia, joita komissio olisi
loukannut jättäessään aloittamatta vaiheen II, joka ei missään tapauksessa anna kolmansille osapuolille suurempaa osallistumismahdollisuutta
kuin vaihe I.
Alustavat huomautukset
On palautettava mieleen, että SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa
kanteen toiselle henkilölle osoitetusta päätöksestä vain silloin, kun kyseinen päätös koskee ensin mainittua henkilöä suoraan
ja erikseen. Oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että yrityskeskittymän yhteensoveltuvuutta yhteismarkkinoille koskevien
komission päätösten osalta sellaisten kolmansien osapuolten, joita yrityskeskittymä koskee, asiavaltuutta on arvioitava eri
tavalla sen mukaan, vetoavatko nämä yhtäältä näiden päätösten asiasisältöön vaikuttaviin virheisiin (jäljempänä ensimmäinen
luokka) tai väittävätkö ne toisaalta, että komissio on loukannut niitä menettelyllisiä oikeuksia, jotka niille on annettu
yrityskeskittymien valvontaa sääntelevässä unionin oikeudessa (jäljempänä toinen luokka).
Ensimmäisestä luokasta ei voida katsoa, että kantajalla voisi olla asiavaltuus pelkästään siksi, että päätös voi vaikuttaa
sen oikeusasemaan (asia T-96/92, CCE de la Société générale des grandes sources ym. v. komissio, tuomio 27.4.1995, Kok., s.
II-1213, 26 kohta ja asia T-12/93, CCE de Vittel ym. v. komissio, tuomio 27.4.1995, Kok., s. II-1247, 36 kohta). Erityisesti
erikseen vaikuttamisen osalta on edellä mainitussa asiassa Plaumann vastaan komissio annettuun tuomioon (36 kohta) perustuvan
oikeuskäytännön mukaan välttämätöntä, että kyseessä oleva päätös vaikuttaa kyseiseen henkilöön tälle tunnusomaisten erityispiirteiden
tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella kyseinen henkilö erottuu kaikista muista ja tämä voidaan siten
yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu.
Toisesta luokasta on muistettava, että pääsääntöisesti silloin, kun ulkopuolisille on asetuksella myönnetty menettelyllisiä
oikeuksia, näillä ulkopuolisilla on oltava käytettävissään mahdollisuus nostaa kanne, jonka tarkoituksena on suojella niiden
oikeutettuja etuja. Luonnollisia tai oikeushenkilöitä koskevista oikeudenkäynneistä on erityisesti syytä todeta, että unionin
yleinen tuomioistuin voi vasta komission lopullista päätöstä tutkiessaan periaatteessa varmistaa, että hallinnollisessa menettelyssä
komissiossa on kunnioitettu ulkopuolisten oikeutta tulla hakemuksestaan asianmukaisesti kuulluksi. Vaikka siis lopullinen
päätös ei asiasisällöltään koske kantajaa suoraan ja/tai erikseen, viimeksi mainitulle on kuitenkin annettava mahdollisuus
nostaa kanne mainitusta päätöksestä sen tutkimiseksi, onko hallinnollisessa menettelyssä laiminlyöty niiden menettelyllisten
takeiden kunnioittaminen, joihin kantajalla on oikeus vedota. Ainoastaan silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin toteaa,
että näitä takeita on loukattu estämällä kantajaa tuomasta kantansa asianmukaisesti esille hallinnollisessa menettelyssä,
jos kantaja on esittänyt siitä pyynnön, unionin yleisen tuomioistuimen on kumottava kyseinen päätös olennaisten menettelymääräysten
rikkomisen vuoksi. Ellei kantajan menettelyllisiä oikeuksia ole olennaisesti loukattu, kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi
aineellisten sääntöjen rikkomisen perusteella pelkästään sen vuoksi, että kantaja vetoaa unionin yleisessä tuomioistuimessa
siihen, että sen oikeuksia on loukattu hallinnollisessa menettelyssä (ks. vastaavasti em. asia CCE de la Société générale
des grandes sources ym. v. komissio, tuomion 46 kohta ja em. asia CCE de Vittel ym. v. komissio, tuomion 59 kohta).
Näin ollen kantajan nostama kanne, joka ei kuulu ensimmäiseen luokkaan, voidaan tutkia vain siltä osin, kuin se koskee kantajalle
kuuluvien menettelyllisten oikeuksien suojelua hallinnollisessa menettelyssä, jolloin unionin yleisen tuomioistuimen on selvitettävä,
onko kumoamiskanteen kohteena olevaa päätöstä tehtäessä loukattu näitä oikeuksia (ks. vastaavasti em. asia CCE de la Société
générale des grandes sources ym. v. komissio, tuomion 47 kohta ja em. asia CCE de Vittel ym. v. komissio, tuomion 60 kohta).
On kuitenkin huomattava, että tämä erottelu muistuttaa sitä, jota usein sovelletaan valtiontukia koskevien EUT-sopimuksen
määräysten soveltamisalaan kuuluviin riita-asioihin; tämä ala kuuluu myös unionin kilpailuoikeuteen, ja siitä voidaan saada
tärkeitä oikeuskäytäntöesimerkkejä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mahdollisesti tarpeellisia mukautuksia sovellettaessa
näitä esimerkkejä riita-asioihin yrityskeskittymien valvonnassa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kantaja
kyseenalaistaa sen, onko tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille koskeva komission päätös asiasisällöltään perusteltu, pelkästään
se, että kantajaa voidaan pitää SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna osapuolena, jota asia koskee ja jolle siis myönnettäisiin
tietyt menettelylliset oikeudet, ei riitä siihen, että kanne otettaisiin tutkittavaksi, vaan kantajan on osoitettava, että
sillä on edellä mainitussa asiassa Plaumann vastaan komissio annetussa tuomiossa tarkoitettu erityinen asema. Kun sitä vastoin
komissio toteaa saman artiklan 3 kohdan perusteella tekemällään päätöksellä, että tuki soveltuu sisämarkkinoille, niillä,
joiden hyväksi kyseisen menettelyn tarjoamat menettelylliset oikeudet on annettu, on mahdollisuus saada aikaan se, että näitä
takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa kyseisen päätöksen unionin tuomioistuinten tutkittavaksi. Tämän perusteella
kyseiset tuomioistuimet ottavat tutkittavaksi kanteen, jonka on nostanut SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu osapuoli,
jota asia koskee, tällaisen päätöksen kumoamiseksi, jos kyseinen kantaja pyrkii kanteen nostamisella turvaamaan viimeksi mainittuun
määräykseen perustuvat menettelylliset oikeutensa (ks. vastaavasti asia C-319/07 P, 3F v. komissio, tuomio 9.7.2009, Kok.,
s. I-5963, 30, 31 ja 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Hyväksymispäätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen siltä osin kuin siinä riitautetaan päätöksen asiasisältö
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei kuulu edellä 27 kohdassa tarkoitettuun ensimmäiseen luokkaan siitä syystä, ettei se
täytä edellä mainitussa asiassa Plaumann vastaan komissio annetussa tuomiossa vahvistettuja edellytyksiä siitä, että asia
koskee sitä erikseen.
Ensinnäkin hyväksymispäätös koskee henkilöitä, joita kantaja edustaa, vain heidän objektiivisessa ja abstraktissa ominaisuudessaan
sähkönkuluttajina siltä osin kuin toimitushinnat saattoivat nousta päätöksellä aikaan saadun tarjonnan keskittymisen vuoksi,
joten päätös koski kaikkia kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden alueella asuvia sähkön ja kaasun kuluttajia samalla
tavoin. Hyväksymispäätös ei siten koske mainittuja henkilöitä niiden tiettyjen erityisten ominaisuuksien vuoksi tai sellaisen
tosiasiallisen tilanteen vuoksi, joka yksilöi nämä samalla tavalla kuin sen, jolle tämä toimenpide on osoitettu. Koska hyväksymispäätös
ei koske näitä henkilöitä erikseen, sen ei voida katsoa koskevan kantajaa tällä tavoin, koska tiettyjen oikeussubjektien yhteisten
etujen edistämiseksi perustettua yhdistystä ei voida pitää oikeussubjektina, jota tämän luokan yleisiä etuja koskeva toimenpide
koskee SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla erikseen (ks. vastaavasti asia T-350/03, Wirtschaftskammer
Kärnten ja best connect Ampere Strompool v. komissio, tuomio 18.9.2006, 29–31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Toiseksi on todettava siitä mahdollisuudesta, että hyväksymispäätös koskisi kantajaa erikseen siitä syystä, että päätös vaikuttaa
sen omiin etuihin yhdistyksenä, että nämä edut muodostuvat yrityskeskittymän valvontamenettelyssä ennen kaikkea mahdollisuudesta
esittää näkemyksensä menettelyssä, joka päättyy komission päätökseen kyseisen yrityskeskittymän soveltuvuudesta sisämarkkinoille.
Tällainen vaikuttaminen on merkityksellistä siten vain sen kysymyksen kannalta, kuuluuko kantaja edellä 27 kohdassa mainittuun
toiseen luokkaan.
Näin ollen hyväksymispäätöksestä nostettu kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin sillä riitautetaan sen asiasisältö.
Hyväksymispäätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen siltä osin kuin sillä pyritään kantajan menettelyllisten oikeuksien
suojaamiseen
Siitä kysymyksestä, kuuluuko kantaja edellä 27 kohdassa tarkoitettuun toiseen luokkaan, on palautettava mieleen, että asetuksen
N:o 802/2004 11 artiklan c alakohdan toisen luetelmakohdan nojalla kuluttajajärjestöillä on asetuksen N:o 139/2004 18 artiklan
mukaan oikeus tulla kuulluiksi, jos ehdotettu keskittymä koskee loppukäyttäjien käyttämiä tuotteita tai palveluita. Tämän
artiklan 4 kohdan viimeisessä virkkeessä säädetään, että luonnollisilla henkilöillä ja oikeushenkilöillä, jotka osoittavat,
että heillä on asiassa riittävä etu, on hakemuksesta oikeus tulla kuulluksi. Samoin asetuksen N:o 802/2004 16 artiklan 1 kohdassa
annetaan oikeus näkemyksensä esittämiseen kolmansille, jotka kirjallisesti pyytävät tulla kuulluksi asetuksen N:o 139/2004
18 artiklan 4 kohdan toisen virkkeen mukaisesti.
Näin ollen kantajalla voi kuluttajajärjestönä, jolla on edellä 1 kohdassa mainitut ominaisuudet, olla menettelyllisiä oikeuksia
eli oikeus tulla kuulluksi komission hallinnollisessa menettelyssä, jossa tutkitaan kyseessä olevaa yrityskeskittymää, jos
kaksi edellytystä täyttyy: ensimmäinen niistä koskee sitä, että yrityskeskittymä koskee kuluttajien käyttämiä tavaroita tai
palveluja, ja toinen sitä, että järjestön on esitettävä kirjallinen hakemus tulla komissiossa kuulluksi mainitun tutkintamenettelyn
kuluessa.
Jos nämä edellytykset täyttyvät, kantaja voi riitauttaa hyväksymispäätöksen sen menettelyllisten oikeuksien loukkaamisen perusteella.
Tältä osin on huomattava, että kantaja on kirjelmissään viitannut siihen, ettei sillä ollut ollut oikeutta ilmaista kantaansa
komission menettelyssä eikä osallistua siihen, koska hyväksymispäätös oli tehty aloittamatta vaihetta II. Kantaja on lisäksi
istunnossa vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin täsmentänyt, että sen kanteessa esittämät kanneperusteet
koskevat sekä riidanalaisten päätösten asiasisältöä että sen menettelyllisten oikeuksien loukkaamista.
Pitää tosin paikkansa, kuten komissio huomauttaa, että yrityskeskittymien valvontasäännöksissä ei velvoiteta kuulemaan kantajan
kaltaisia kolmansia osapuolia ainoastaan vaiheessa II, joten kantajan mahdollisen kuulluksi tulemisen oikeuden loukkaaminen
ei johdu siitä, että hyväksymispäätös on tehty vaiheen I jälkeen. Tällä komission väitteellä ei kuitenkaan ole vaikutusta
siihen, otetaanko tutkittavaksi mainitun päätöksen kumoamisvaatimus, joka perustuu kantajan menettelyllisten oikeuksien loukkaamiseen.
On selvää, ettei kantajaa ole mitenkään kuultu edes vaiheessa I. Jos oletetaan, että kantajan menettelylliset oikeudet ovat
samanlaiset kummassakin vaiheessa, sillä olisi joka tapauksessa oikeus nostaa kanne, jolla unionin yleistä tuomioistuinta
vaaditaan tutkimaan, onko näitä menettelyllisiä oikeuksia loukattu, riippumatta siitä menettelyn vaiheesta, jonka päätteeksi
hyväksymispäätös on tehty.
–       Kuluttajia koskeva edellytys
Edellä 37 kohdassa tarkoitetusta ensimmäisestä edellytyksestä on palautettava mieleen, että vaikka asetuksen N:o 802/2004
11 artiklan c alakohdan toisessa luetelmakohdassa säädetään, että kuluttajajärjestöillä on oikeus tulla kuulluiksi vain, jos
yrityskeskittymähanke koskee loppukuluttajien käyttämiä tuotteita ja palveluja, siinä ei vaadita, että hankkeen kohde liittyy
välittömästi mainittuihin tuotteisiin tai palveluihin.
Lisäksi on huomattava, että 23.6.2009 päivätyssä kirjeessä viitattiin nimenomaisesti siihen, että kantajan mielestä kyseessä
oleva yrityskeskittymä vaikuttaa kuluttajien intresseihin hintoina ja palveluina ja ettei komissio ole kiistänyt tätä väitettä
mainittuun kirjeeseen antamassaan vastauksessa.
Hyväksymispäätöksestä tosin ilmenee, että komissio on katsonut, että kyseessä olevalla yrityskeskittymällä on vain toissijaisia
vaikutuksia kuluttajiin. Hyväksymispäätöksen 139 perustelukappaleessa komissio on todennut, että kyseessä oleva yrityskeskittymä
aiheuttaa sähkön vähittäistoimitusmarkkinoilla horisontaalisia päällekkäisyyksiä ainoastaan suurten ja pienten teollisten
ja kaupallisten asiakkaiden osalta Belgian sähköntoimitusmarkkinoihin nähden, viittaamatta sähkön toimittamiseen asuinalueen
asiakkaille. Sitä vastoin komissio on tämän päätöksen 151 ja 152 perustelukappaleessa myöntänyt, että kyseessä olevalla yrityskeskittymällä
voi olla vaikutuksia Belgian eri vähittäismarkkinoilla, ja katsonut, että kyseessä ovat toissijaiset vaikutukset, jotka eivät
aiheuta vakavia epäilyksiä kyseessä olevan yrityskeskittymän soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Näiden toissijaisten vaikutusten
olemassaolo mainitaan myös hyväksymispäätöksen 207 perustelukappaleessa.
Näiden vaikutusten mahdollinen toissijaisuus ei kuitenkaan poista kantajan oikeutta tulla kuulluksi. Komissio ei voi tulkita
asetuksen N:o 802/2004 11 artiklan c alakohdan toista luetelmakohtaa supistavasti eli niin, että tätä säännöstä sovelletaan
olennaisin osin vain tapauksiin, joissa yrityskeskittymällä on välittömiä vaikutuksia kuluttajia koskevilla markkinoilla.
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska yhtäältä asetuksen N:o 139/2004 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan b alakohdassa
säädetään, että komission on otettava arvioinnissa huomioon muun muassa väli- ja loppukäyttäjien edut. Toisaalta EY 153 artiklan
2 kohdan mukaan – jonka sisältö on lähtökohtaisesti samanlainen kuin SEUT 12 artiklan – kuluttajansuojaa koskevat vaatimukset
otetaan huomioon unionin muita politiikkoja ja muuta toimintaa määriteltäessä ja toteutettaessa. Lisäksi Euroopan unionin
perusoikeuskirjan (EUVL 2007, C 303, s. 1) 38 artiklassa määrätään, että unionin politiikoissa varmistetaan korkeatasoinen
kuluttajansuoja.
Komissiolla ei ole oikeutta evätä kuluttajayhdistyksen pyyntöä tulla kuulluksi kolmantena osapuolena, jolla on riittävä intressi
yrityskeskittymän suhteen, antamatta sille mahdollisuutta osoittaa, miten yrityskeskittymällä voi olla sen kannalta merkitystä
(ks. vastaavasti ja analogisesti asia T-256/97, BEUC v. komissio, tuomio 27.1.2000, Kok., s. II-101, 77 kohta).
Näin ollen on katsottava, että kantaja täyttää edellä 37 kohdassa tarkoitetun ensimmäisen edellytyksen.
–       Kuulluksi tulemista koskevan hakemuksen esittämistä koskeva edellytys
Edellä 37 kohdassa tarkoitetun toisen edellytyksen osalta on tarkistettava, onko kantaja tehnyt pätevästi asetuksen N:o 139/2004
18 artiklan 4 kohdassa ja asetuksen N:o 802/2004 16 artiklan 1 kohdassa säädetyn hakemuksen kuulluksi tulemisesta.
Tältä osin on aluksi palautettava mieleen, että kantaja on 23.6.2009 päivätyssä kirjeessä todennut haluavansa käyttää kyseessä
olevan yrityskeskittymän valvontamenettelyssä oikeuttaan tulla kuulluksi, jonka se katsoo sillä olevan asetuksen N:o 802/2004
11 artiklan c alakohdan perusteella. Lisäksi on selvää, että 23.6.2009 päivätty kirje edeltää ajallisesti ilmoitusta kyseessä
olevasta yrityskeskittymähankkeesta ja varsinkin Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistua ilmoitusta.
Komissio ilmoitti saaneensa tämän kirjeen 20.7.2009, ja se ilmoitti kantajalle, että tämän huomautukset otetaan huomioon kyseessä
olevan yrityskeskittymän arvioinnissa, koska sitä pidetään yhteisönlaajuisena yrityskeskittymänä.
Kun asetuksissa N:o 139/2004 ja N:o 802/2004 säädetään, että komission on kuultava tiettyjä kolmansia osapuolia, jos ne tekevät
tätä koskevan hakemuksen, niissä ei kuitenkaan täsmennetä sitä ajanjaksoa, jonka kuluessa hakemus on tehtävä. Kyseisissä asetuksissa
ei säädetä nimenomaisesti, että hakemus on tehtävä sen jälkeen, kun on annettu tiedoksi yrityskeskittymä, johon hakemus liittyy,
tai kun ilmoitus yrityskeskittymästä on julkaistu.
Tätä kysymystä koskevien säännösten puuttumista yrityskeskittymiä koskevasta unionin säännöstöstä ei kuitenkaan voida tulkita
niin, että hakemus kuulluksi tulemisesta velvoittaa komission hyväksymään sen, jos muut edellytykset täyttyvät, vaikka se
olisi tehty ennen kuin komissiolle on tehty ilmoitus kyseessä olevasta yrityskeskittymästä. Yrityskeskittymien valvontaa koskevasta
unionin säännöstöstä on todettava, että juuri ilmoitus laukaisee muodollisesti komission tutkintamenettelyn.
Tältä osin on palautettava mieleen, että asetuksen N:o 139/2004 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan yhteisönlaajuisista
keskittymistä on ilmoitettava komissiolle ennen niiden toteuttamista ja sopimuksen tekemisen jälkeen. Saman säännöksen toisessa
alakohdassa lisätään, että ilmoitus voidaan tehdä myös, jos keskittymään osallistuvat yritykset osoittavat komissiolle vilpittömän
aikomuksen tehdä sopimus tai ne ovat ilmoittaneet julkisesti aikovansa tehdä julkisen osto- tai vaihtotarjouksen, jos suunniteltu
sopimus tai osto- tai vaihtotarjous johtaisi yhteisönlaajuiseen keskittymään. Kolmannessa alakohdassa täsmennetään, että kyseisessä
asetuksessa käsite ”ilmoitettu keskittymä” kattaa myös suunnitellut keskittymät, joista on ilmoitettu toisen alakohdan mukaisesti.
Asetuksen N:o 139/2004 6 artiklan 1 kohdasta ja 10 artiklan 1 ja 4 kohdasta ilmenee, että komissio tutkii ilmoituksen heti
sen saatuaan ja että ilmoitettuja yrityskeskittymiä koskevat päätökset on tehtävä 25 työpäivän kuluessa; tätä määräaikaa voidaan
pidentää ja/tai se voidaan katkaista mainituissa säännöksissä nimenomaisesti säädetyissä tapauksissa, ja se alkaa kulua ilmoituksen
vastaanottamista seuraavasta työpäivästä tai, jos ilmoituksessa annetut tiedot ovat puutteelliset, täydellisten tietojen vastaanottamista
seuraavasta työpäivästä. Komission on tässä määräajassa, joka asettaa rajat vaiheelle I, päätettävä, kuuluuko ilmoitettu yrityskeskittymä
asetuksen N:o 139/2004 soveltamisalaan, ja jos kuuluu, voidaanko se hyväksyä mainitussa vaiheessa siitä syystä, ettei se herätä
vakavia epäilyksiä sen soveltuvuudesta sisämarkkinoille, vai onko tarpeen aloittaa vaihe II näiden epäilyksien syvällisempää
tarkastelemista varten.
Koska komissio tekee asetuksen N:o 139/2004 6 artiklan mukaisen päätöksen vain ”ilmoitetuista yrityskeskittymistä”, on johdonmukaista
yrityskeskittymien valvontaa koskevan unionin säännöstön logiikan kanssa katsoa, että ne toimet, joita kolmansien osapuolten
on suoritettava tullakseen otetuiksi huomioon menettelyssä, on suoritettava yrityskeskittymän muodollisesta ilmoittamisesta
lähtien.
On katsottava, että tiedot mahdollisista taloudellisista operaatioista, jotka voivat kuulua asetuksen N:o 139/2004 soveltamisalaan,
kiertävät hyvin usein piireissä, joita asia koskee, ja myös lehdistössä hyvissä ajoin ennen kuin nämä operaatiot on mahdollisesti
ilmoitettu komissiolle yrityskeskittyminä.
Tältä osin yhtäältä se, että asetuksen N:o 139/2004 18 artiklan 4 kohdassa ja asetuksen N:o 802/2004 16 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettu hakemus kuulluksi tulemisesta on tehtävä kyseessä olevan yrityskeskittymäilmoituksen jälkeen, mahdollistaa kolmansien
osapuolten edun mukaisesti sen välttämisen, että ne tekevät tällaisia hakemuksia ilman, että komission suorittaman valvontamenettelyn
kohdetta olisi vahvistettu, koska kohde vahvistetaan vasta kyseessä olevan taloudellisen operaation ilmoitushetkellä. Toisaalta
tällä vältetään se, että komissio joutuisi seulomaan järjestelmällisesti sen saamista hakemuksista ne, jotka koskevat taloudellisia
operaatioita, jotka ovat vain abstrakteja oletuksia tai pelkkää kuulopuhetta, ja ne, jotka koskevat ilmoitukseen johtavia
operaatioita.
Päinvastainen oletus johtaisi komissiolle yrityskeskittymien valvonnan alalla unionin säännöstössä asetettujen tehtävien turhaan
lisäämiseen. Vaatimus siitä, että kuulluksi tulemista haluavat kolmannet osapuolet esittävät tätä koskevan hakemuksensa kyseessä
olevan yrityskeskittymän ilmoittamisen jälkeen, on sopusoinnussa nopean ratkaisutoiminnan tarpeen kanssa, joka on oikeuskäytännön
mukaan luonteenomainen yrityskeskittymien valvontaa koskevan unionin säännöstön yleiselle järjestelmälle ja jonka tyydyttämiseksi
komission pitää noudattaa lopulliselle päätöksenteolle asetettuja tiukkoja määräaikoja (asia C-202/06 P, Cementbouw Handel
& Industrie v. komissio, tuomio 18.12.2007, Kok., s. I-12129, 39 kohta ja asia C-413/06 P, Bertelsmann ja Sony Corporation
of America v. Impala, tuomio 10.7.2008, Kok., s. I-4951, 49 kohta). Mainittujen tiukkojen määräaikojen vuoksi komissiolla
ei näin ollen ole velvollisuutta tarkistaa jokaisen ilmoitetun yrityskeskittymän osalta, ovatko kolmannet osapuolet jo ennen
ilmoittamista ilmaisseet intressinsä.
Kolmannet osapuolet eivät voi väittää olevansa tietämättömiä ilmoituksesta. Komissio itse päinvastoin ilmoittaa näille siitä,
sillä asetuksen N:o 139/2004 4 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jos tämä toimielin toteaa, että ilmoitettuun keskittymään
sovelletaan mainittua asetusta, se julkaisee Euroopan unionin virallisessa lehdessä tiedon ilmoituksesta ja ilmoittaa samalla
keskittymään osallistuvien yritysten nimet, niiden kotimaat, keskittymän luonteen ja elinkeinoelämän alat, joita se koskee.
Tämä julkaiseminen takaa sen, että tieto ilmoitetusta yrityskeskittymästä on kaikkien saatavilla.
Koska kuitenkin vain ilmoituspäivämäärä on merkityksellinen komission tutkintamenettelyn aloittamiseksi, komissio ei voi sivuuttaa
niitä hakemuksia kuulluksi tulemisesta, jotka on toimitettu sille ilmoituksen jälkeen mutta ennen edellä mainitussa säännöksessä
säädettyä julkaisemista.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja oli kaksi kuukautta ennen kyseessä olevan yrityskeskittymän ilmoittamista ilmaissut komissiolle
toiveensa tulla kuulluksi, jos tämä toimielin kyseessä olevan yrityskeskittymän ilmoittamisen johdosta katsoo, että se on
yhteisönlaajuinen yrityskeskittymä. Tämä seikka ei kuitenkaan voi korvata hakemuksen uusimisen tai kaikkien kantajan aloitteiden
puuttumista, kun EDF:n ja Segebelin suunnittelemasta taloudellisesta operaatiosta, josta kantaja oli jo aikaisemmin ollut
tietoinen, oli tosiasiallisesti tullut asianmukaisesti ilmoitettu yrityskeskittymä ja se oli näin ollen aloittanut asetuksessa
N:o 139/2004 säädetyn menettelyn, jonka yhteydessä kantaja halusi tulla kuulluksi.
Lisäksi on todettava, ettei kantaja voi vedota perusteltuun luottamukseen komission 23.6.2009 päivättyyn kirjeeseen antaman
vastauksen perusteella. Tässä vastauksessa komissio ei sitoutunut itse ottamaan yhteyttä kantajaan, jotta tämä esittäisi sille
myöhemmin huomautuksensa. Komissio sitoutui vain ottamaan huomioon mainitun kirjeen sisällön, jos kyseessä oleva yrityskeskittymä
olisi yhteisönlaajuinen yrityskeskittymä. On kuitenkin todettava, että hyväksymispäätöksen 89–99 perustelukappaleessa komissio
osoittaa ottaneensa huomioon 23.6.2009 esiin tuodun kysymyksen siitä, voidaanko EDF:ää ja GDF Suezia pitää kahtena itsenäisenä
yrityksenä huolimatta Ranskan valtion merkittävästä osallistumisesta näiden yritysten toimintaan, ja päätellyt, että voidaan.
Mainittujen perustelukappaleiden oikeellisuudesta ja niiden sisältämän analyysin syvällisyyden asteesta riippumatta ei voida
kiistää sitä, että komissio on menetellyt mainittuun kirjeeseen antamansa vastauksen mukaisesti.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen on kaikilla henkilöillä, joille unionin
toimielimen toiminnan vuoksi on syntynyt perusteltuja odotuksia, jotka perustuvat unionin toimielimen asiassa antamiin täsmällisiin
vakuutteluihin. Sen sijaan silloin, kun huolellinen ja järkevä taloudellinen toimija voi ennakoida sellaisen unionin toimenpiteen
toteuttamisen, joka voi vaikuttaa sen etuihin, se ei voi vedota tähän periaatteeseen, kun tällainen toimenpide toteutetaan
(ks. asia C-519/07 P, komissio v. Koninklijke FrieslandCampina, tuomio 17.9.2009, Kok., s. I-8495, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajalla oli viimeistään ilmoituksen julkaisuhetkellä vahvistus siitä, että kyseessä oleva yrityskeskittymä
oli ilmoitettu komissiolle. Se saattoi lisäksi saada tietää, että komissio yhtäältä katsoi alustavan tarkastelun perusteella,
että ilmoitettu keskittymä voi kuulua asetuksen N:o 139/2004 soveltamisalaan (ilmoitusta koskevan tiedonannon 3 kohta), ja
toisaalta kehotti kolmansia osapuolia esittämään mahdolliset huomautuksensa kyseessä olevasta yrityskeskittymästä 10 päivän
kuluessa tämän ilmoituksen julkaisupäivästä (ilmoitusta koskevan tiedonannon 4 kohta).
Näin ollen kantajalla olisi ollut mahdollisuus ja sen olisi siis pitänyt tehdä aloite huomautusten esittämiseksi komissiolle
tai ainakin vahvistaa pyyntönsä tulla kuulluksi menettelyssä. Kun otetaan huomioon komission asetuksessa N:o 139/2004 vahvistama
aikataulu, kantaja ei voinut olla tietämätön siitä, että kyseessä olevaa keskittymää koskeva päätös tehtäisiin todennäköisesti
hyvin lyhyessä määräajassa ja että tällä päätöksellä kyseessä oleva yrityskeskittymä voitaisiin todeta sisämarkkinoille soveltuvaksi
jo vaiheessa I.
Tästä seuraa, ettei kantaja täytä toista niistä edellytyksistä, joiden on täytyttävä, jotta se voisi riitauttaa riidanalaisen
päätöksen sillä perusteella, että se loukkaa kantajan menettelyllisiä oikeuksia.
–       Päätelmät hyväksymispäätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisesta
Koska kantaja ei täytä edellä mainitussa asiassa Plaumann vastaan komissio annetusta tuomiosta johtuvia tutkittavaksi ottamisen
edellytyksiä eikä edellytyksiä, joita sovelletaan kanteisiin, joilla pyritään menettelyllisten oikeuksien säilyttämiseen,
on todettava, ettei sillä ole asiavaltuutta hyväksymispäätöksen suhteen.
Tätä päätelmää eivät voi horjuttaa kantajan argumentit, jotka koskevat sen tehokasta oikeussuojaa, jonka merkitystä Lissabonin
sopimuksessa korostetaan erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan sitovalla arvolla sekä tietyllä kehityksellä useiden
jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä.
On riittävää todeta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä ei voida
sivuuttaa tulkinnalla, jonka kantaja tekee oikeudesta tehokkaaseen oikeussuojaan (asia C-260/05 P, Sniace v. komissio, tuomio
22.11.2007, Kok., s. I-10005, 64 kohta ja asia C-444/08 P, Região autónoma dos Açores v. neuvosto, määräys 26.11.2009, 70
kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Niinpä yksityinen, jota komission päätös ei koske suoraan ja erikseen ja jonka
etuihin kyseinen toimenpide ei näin ollen vaikuta, ei voi tällaisen päätöksen riitauttaakseen vedota oikeuteen saada oikeussuojaa
(ks. asia C-483/07 P, Galileo Lebensmittel v. komissio, määräys 17.2.2009, Kok., s. I-959, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä todetuista seikoista johtuu, että nämä edellytykset puuttuvat nyt käsiteltävässä asiassa ja että kanteen tutkimatta
jättämisen osalta – siltä osin kuin se koskee kantajan menettelyllisten oikeuksien säilyttämistä – tämä tulos johtuu siitä,
ettei se ole toiminut sen jälkeen, kun kyseessä oleva yrityskeskittymä ilmoitettiin komissiolle. Näin ollen kantaja ei voi
perustellusti väittää, että nyt esillä olevan kanteen tutkimatta jättäminen loukkaisi sen tehokasta oikeussuojaa.
Kaikista edellä todetuista seikoista johtuu, että kantajan vaatimukset, jotka koskevat hyväksymispäätöksen kumoamista, on
jätettävä tutkimatta.

Siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen kumoamisvaatimus
Komissio väittää ensinnäkin, että vaatimusten osa, joka koskee siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen kumoamista, on jätettävä
tutkimatta, koska kannekirjelmä ei sisällä yhteenvetoa kanteen oikeudellisista perusteista, toisin kuin työjärjestyksen 44
artiklan 1 kohdan c alakohdassa vaaditaan.
Tältä osin on palautettava mieleen, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen alakohdan, jota
saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen alakohdan mukaan sovelletaan menettelyihin unionin yleisessä tuomioistuimessa,
ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteeseen tulee sisältyä muun muassa yhteenveto kanteen oikeudellisista
perusteista. Näin ollen kanteessa on selvitettävä kanneperusteen sisältö, joten sen pelkkä abstrakti ilmaiseminen ei vastaa
perussäännössä ja työjärjestyksessä asetettuja vaatimuksia. Lisäksi yhteenvedon on oltava riittävän selvä ja täsmällinen,
jotta vastaaja voi valmistautua esittämään puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tarvittaessa antaa asiassa
ratkaisun ilman täydentäviä tietoja. Jotta oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön toteutuminen varmistettaisiin, kanne ja
tarkemmin ottaen kanneperuste voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin
kanne perustuu, käyvät johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi ilmi itse kannekirjelmästä (asia T-224/00, Archer Daniels Midland
ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 36 kohta ja asia T-308/05, Italia v.
komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-5089, 71 ja 72 kohta).
On todettava, että kantaja on noudattanut edellä mainittuja edellytyksiä. Vaikkei se olekaan selvästi selittänyt syitä, joiden
vuoksi nyt käsiteltävän asian tilanne olisi vaatinut, että komissio hyväksyy siirtämispyynnön, se on kuitenkin moittinut komissiota
siitä, ettei se ole tutkinut siirtämispyyntöä riittävän syvällisesti, mikä voi merkitä sitä, että mainittu toimielin käyttää
väärin harkintavaltaansa, ja ettei se ole noudattanut alaa koskevaa aikaisempaa päätöskäytäntöään.
Näin ollen komission esittämä ensimmäinen tutkimatta jättämistä koskeva peruste on hylättävä.
Toiseksi komissio katsoo, että siirtämisen epäämistä koskeva päätös ei koske kantajan kaltaisia kolmansia osapuolia suoraan
ja erikseen, toisin kuin päätös siirtää yrityskeskittymän tutkiminen kansallisille viranomaisille, joka oli asiassa T-119/02,
Royal Philips Electronics vastaan komissio, 3.4.2003 annetun tuomion (Kok., s. II-1433) kohteena.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kolmas osapuoli, jota yrityskeskittymä koskee, voi riitauttaa unionin yleisessä tuomioistuimessa
päätöksen, jolla komissio hyväksyy kansallisen kilpailuviranomaisen esittämän siirtopyynnön (jäljempänä siirtopäätös) (em.
asia Tribunal Royal Philips Electronics v. komissio, tuomion 299 ja 300 kohta ja yhdistetyt asiat T-346/02 ja T-347/02, Cableuropa
ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-4251, 81 ja 82 kohta).
Siihen kysymykseen vastaamiseksi, onko kyseessä sama tulos siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen osalta, jossa ei sitä
vastoin juuri hyväksytä tällaista pyyntöä, on turvauduttava niihin päätelmien pääasiallisiin kohtiin, joiden perusteella unionin
yleinen tuomioistuin on tullut edellä mainittuun lopputulokseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on huomauttanut suorasta koskemisesta, että siirtopäätöksen välittömänä seurauksena
on saattaa yrityskeskittymä tai sen osa siirtoa pyytäneen kansallisen kilpailuviranomaisen yksinomaiseen valvontaan; tämä
lausuu asiasta kansallisen kilpailulainsäädäntönsä perusteella. Näin ollen siltä osin kuin siirtopäätöksessä muutetaan kyseessä
olevan yrityskeskittymän lainmukaisuuden arviointiperusteita sekä siihen sovellettavaa menettelytapaa, sillä muutetaan kolmansien
oikeusasemaa poistamalla näiltä se mahdollisuus, että komissio tutkisi kyseisen keskittymän lainmukaisuuden unionin oikeuden
kannalta. Tästä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on täsmentänyt, että tämä toteamus on riippumaton kysymyksestä, annetaanko
kansallisessa kilpailuoikeudessa, jota sovelletaan siirtopäätöksen johdosta, kolmansille osapuolille samanlaisia menettelyllisiä
oikeuksia kuin niille annetaan unionin oikeudessa, koska tällä päätöksellä joka tapauksessa poistetaan näiltä kolmansilta
ne menettelylliset oikeudet, jotka niillä on yrityskeskittymien valvonnasta 21.12.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o
4064/89 (EYVL 1990, L 257, s. 13) 18 artiklan 4 kohdan nojalla; tämän säännöksen sisältö on samanlainen kuin asetuksen N:o
139/2004 18 artiklan 4 kohdan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että siirtopäätös vie kolmansilta mahdollisuuden
riitauttaa kansallisten viranomaisten tekemät arvioinnit ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, kun taas siinä tapauksessa,
että asian käsittelyä ei siirrettäisi, komission arvioinnit voitaisiin riitauttaa tällä tavalla (ks. vastaavasti em. asia
Royal Philips Electronics v. komissio, tuomion 280–287 kohta ja em. yhdistetyt asia Cableuropa ym. v. komissio, tuomion 57–65
kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on erikseen vaikuttamisen osalta muun muassa tutkinut, onko niillä, joita yrityskeskittymä
koskee, siirtopäätöksen puuttuessa oikeus tulla kuulluiksi asetuksen N:o 4064/89 18 artiklan 4 kohdan mukaisesti. Todettuaan,
että niillä on tällainen oikeus, se on päätellyt, että koska siirtopäätöksellä viedään kolmansilta mahdollisuus riitauttaa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa arvioinnit, jotka ne olisivat voineet riitauttaa, jollei asian käsittelyä olisi
siirretty, on katsottava, että siirtopäätös koskee mainittuja kolmansia erikseen samalla tavoin kuin hyväksymispäätös olisi
koskenut niitä, jollei asian käsittelyä olisi siirretty (ks. vastaavasti em. asia Royal Philips Electronics v. komissio, 295
ja 297 kohta ja em. yhdistetyt asiat Cableuropa ym. v. komissio, tuomion 74, 76 ja 79 kohta).
Näin ollen on todettava, että kolmansien siirtopäätöksestä nostaman kanteen tutkittavaksi ottamiseksi unionin yleinen tuomioistuin
on tukeutunut kahteen seikkaan: siihen, että unionin oikeudessa tunnustetaan yhtäältä näille kolmansille menettelyllisiä oikeuksia
komission suorittaman yrityskeskittymän tutkinnassa, ja toisaalta oikeussuojaan näiden oikeuksien mahdollisten loukkaamisten
estämiseksi.
Näitä menettelyllisiä oikeuksia ja tätä oikeussuojaa ei mitenkään vaaranna siirtämisen epäämistä koskeva päätös, jolla juuri
päinvastoin taataan yrityskeskittymän kolmansille osapuolille yhteisönlaajuisen keskittymän avulla yhtäältä se, että komissio
tutkii sitä suhteessa unionin oikeuteen, tai toisaalta se, että unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään
mahdollista kannetta, joka nostetaan komission menettelyn päätteeksi tekemästä päätöksestä.
Näissä olosuhteissa kantajan asiavaltuus ei voi perustua edellä 75 kohdassa mainitun oikeuskäytännön analogiseen soveltamiseen.
Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan siirtämisen epäämistä koskeva päätös muuttaa niitä edellytyksiä, joiden täyttyessä
kyseessä olevaa yrityskeskittymää on tutkittava, on palautettava mieleen, että asetuksen N:o 139/2004 9 artiklan 9 kohdassa
annetaan kyseessä olevalle jäsenvaltiolle mahdollisuus nostaa kanne sen kansallisen kilpailulainsäädännön soveltamiseksi.
Mainitussa asetuksessa säädetyn yhteisönlaajuisten yrityskeskittymien valvontajärjestelmän perusteella ei sitä vastoin voida
millään tavoin päätellä, että kantaja voi riitauttaa siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen siitä syystä, että siinä estetään
se, että kyseessä olevan yrityskeskittymän tutkimiseen ja tästä tutkimisesta tehtyä päätöstä koskeviin muutoksenhakukeinoihin
sovellettaisiin jäsenvaltion kansallista lainsäädäntöä eikä unionin oikeutta.
Lisäksi on huomattava, että siirtämisen epäämistä koskevasta päätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen ei voi johtua
siitä, että kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö voisi antaa kantajalle laajemmat menettelylliset oikeudet ja/tai laajemman
oikeussuojan kuin ne, joista on säädetty unionin oikeudessa. Oikeusvarmuuden periaate estää sen, että kanteen tutkittavaksi
ottaminen unionin tuomioistuimissa riippuisi siitä, annetaanko sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, jonka kansallinen kilpailuviranomainen
on pyytänyt menestyksettä yrityskeskittymän tutkimisen siirtoa, kolmansille osapuolille laajemmat menettelylliset oikeudet
ja/tai laajempi oikeussuoja kuin ne, joista on säädetty unionin oikeudessa. Tästä on huomattava, että mainittujen menettelyllisten
oikeuksien ja oikeussuojan laajuus riippuu tekijöistä, jotka ovat yhtäältä vaikeasti toisiinsa verrattavissa ja toisaalta
vaikeasti hallittavan lainsäädännöllisen ja lainkäytöllisen kehityksen kohteena.
Unionin tuomioistuimissa nostetun kumoamiskanteen varsinaisena päämääränä on mainitun unionin oikeuden noudattamisen varmistaminen
siinä annettujen menettelyllisten oikeuksien ja oikeussuojan laajuudesta riippumatta eikä kansallisesta lainsäädännöstä johtuvan
mahdollisesti laajemman suojelun antaminen.
Edellä mainittujen näkemysten perusteella kantajan vaatimus, joka koskee siirtämisen epäämistä koskevan päätöksen kumoamista,
on jätettävä tutkimatta, ja näin ollen kanne on kokonaisuudessaan jätettävä tutkimatta.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan mukaan unionin
yleinen tuomioistuin voi määrätä, että väliintulijan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut
komission vaatimusten mukaisesti. EDF vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne jätetään tutkimatta.
2)
Association belge des consommateurs test-achats ASBL vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan
komission oikeudenkäyntikulut.
3)
Électricité de France (EDF) vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Moavero Milanesi
Wahl
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä lokakuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.