CELEX: 62007TJ0240
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt
Alankomaiden olutmarkkinat
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Sakko
Yhdenvertaisen kohtelun periaate
Kohtuullinen aika

Tosiseikat
Kantajat Heineken Nederland BV ja Heineken NV kuuluvat Heineken-konserniin (jäljempänä Heineken), joka tuottaa ja myy olutta.
Heineken NV vastaa konsernin johdosta ja Heineken Nederland BV on tuotannosta vastaava yhtiö. Heineken NV omistaa täysin omistamansa
tytäryhtiön Heineken Nederlands Beheer BV:n välityksellä Heineken Nederlandin koko osakekannan.
Heineken on yksi Alankomaiden olutmarkkinoiden neljästä suuresta toimijasta. Muut näillä markkinoilla toimivat suuret panimot
ovat ensinnäkin InBev-konserni (jäljempänä InBev), joka tunnettiin ennen vuotta 2004 nimellä Interbrew ja jonka johdosta vastaa
InBev NV ja tuotannosta tytäryhtiö InBev Nederland NV, toiseksi Grolsch-konserni (jäljempänä Grolsch), jonka johdosta vastaa
Koninklijke Grolsch NV ja kolmanneksi Bavaria NV -yhtiö.
Kantajat ja kolme muuta näillä markkinoilla toimivaa suurta panimoa myyvät oluttaan loppuasiakkaalle erityisesti kahden jakelukanavan
kautta. Nämä ovat yhtäältä hotelli- ja ravintola-alan jakelukanava ”horeca” eli hotellit, ravintolat ja kahvilat, joiden myymä
olut kulutetaan kyseisissä liiketiloissa, sekä toisaalta markettien ja viini- ja alkoholimyymälöiden jakelukanava ”food”,
jonka kautta ostettu olut on tarkoitettu kotikulutukseen. Viimeksi mainittuun sektoriin kuuluu myös jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen segmentti. Kyseisistä neljästä panimosta vain InBev ja Bavaria toimivat viimeksi mainitulla segmentillä.
Mainitut neljä panimoa ovat Centraal Brouwerij Kantoorin (jäljempänä CBK) jäseniä. Se on kattojärjestö, joka perussääntönsä
mukaan edustaa jäsentensä etuja ja koostuu yleiskokouksesta ja erilaisista komiteoista; näitä ovat esimerkiksi hotelli- ja
ravintola-alaan liittyvistä kysymyksistä vastaava komitea ja rahoituskomitea, josta on tullut toimintaa ohjaava komitea. CBK:n
sihteeristö laatii kokouksia varten kutsut ja juoksevasti numeroidut pöytäkirjat, jotka lähetetään niihin osallistuneille
jäsenille.

Hallinnollinen menettely
InBev toimitti 28.1.2000 sekä 3.2.2000, 25.2.2000 ja 29.2.2000 päivätyillä kirjeillä joukon lausuntoja, jotka koskivat tietoja
rajoittavista kauppatavoista Alankomaiden olutmarkkinoilla. Nämä lausunnot toimitettiin Euroopan komission tekemän tutkimuksen
– joka ajoittui erityisesti vuoteen 1999 – yhteydessä; tutkimus koski yhteistoimintamenettelyjä ja mahdollista määräävän markkina-aseman
väärinkäyttöä Belgian olutmarkkinoilla. InBev esitti yhdessä näiden lausuntojen kanssa myös leniency-hakemuksen sakkojen määräämättä
jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä
yhteistyötiedonanto) mukaisesti.
Komissio teki InBevin lausuntojen johdosta 22. ja 23.3.2000 tarkastukset kantajien ja muiden asianomaisten yritysten tiloissa.
Kantajille ja muille asianomaisille yrityksille myös lähetettiin lisätietopyyntöjä vuosina 2001–2005.
Komissio lähetti 30.8.2005 väitetiedoksiannon kantajille ja muille asianomaisille yrityksille. Kantajat esittivät tiedonannosta
kirjalliset huomautuksensa 24.11.2005 päivätyssä kirjeessä. Yksikään asianomaisista osapuolista ei pyytänyt kuulemisen järjestämistä.
Komissio toimitti 26.1. ja 7.3.2006 päivätyillä kirjeillä täydentäviä asiakirjoja kantajien tiedoksi. Nämä asiakirjat olivat
InBeville osoitetut tietopyynnöt ja niihin annetut vastaukset.
Komissio teki 18.4.2007 päätöksen K(2007) 1697 [EY] 81 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä (asia COMP/B/37.766 –
Alankomaiden olutmarkkinat; jäljempänä riidanalainen päätös), jonka lyhennelmä julkaistiin 20.5.2008 Euroopan unionin virallisessa
lehdessä ja joka annettiin kantajille tiedoksi 24.4.2007 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan, että kantajat sekä yritykset InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch
ja Bavaria ovat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen 27.2.1996–3.11.1999
sitoutumalla sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, jonka tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua
yhteismarkkinoilla.
Rikkominen muodostui ensiksi oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisesta Alankomaissa sekä hotelli- ja ravintolasektorilla
että kotikulutuksen sektorilla, jakelijan tuotemerkeillä myytävä olut mukaan luettuna, toiseksi yksittäisille asiakkaille
Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen, kuten toimipaikoille myönnettävien lainojen,
ajoittaisesta yhteensovittamisesta sekä kolmanneksi asiakaskunnan jakamisen ajoittaisesta yhteensovittamisesta sekä Alankomaiden
hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen sektorilla (riidanalaisen päätöksen 1 artikla sekä 257 ja 258 perustelukappale).
Panimoiden kilpailunvastaiset menettelyt toteutettiin riidanalaisen päätöksen mukaan monenvälisissä epävirallisissa kokouksissa,
joissa kokoontuivat säännöllisesti yhteen Alankomaiden olutmarkkinoiden neljä suurinta toimijaa, sekä täydentävissä kahdenvälisissä
tapaamisissa, joihin samat panimot osallistuivat eri kokoonpanoissa. Riidanalaisen päätöksen mukaan nämä tapaamiset olivat
tarkoituksellisesti salaisia, ja osallistujat tiesivät, etteivät ne olleet luvallisia (riidanalaisen päätöksen 257–260 perustelukappale).
Ensinnäkin 27.2.1996–3.11.1999 pidettiin joukko monenvälisiä kokouksia, joita kutsuttiin nimellä ”Catherijne-neuvottelut”
(Catherijne overleg) tai ”pöytäkirjakomitea” (agendacommissie). Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että näiden kokousten,
jotka oli suunnattu hotelli- ja ravintolasektorille mutta jotka saattoivat koskea myös kotikulutuksen sektoria, tarkoituksena
oli pääasiallisesti sovittaa yhteen oluen hintoja ja hinnankorotuksia, keskustella ostohyvitysten määrän rajoittamisesta ja
asiakaskunnan jakamisesta sekä sovittaa yhteen joitakin muita kaupan ehtoja. Näissä kokouksissa keskusteltiin myös jakelijan
tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista (riidanalaisen päätöksen 85, 90, 98, 115–127 ja 247–252 perustelukappale).
Toiseksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan panimoiden kahdenvälisistä kontakteista, että InBev ja Bavaria tapasivat 12.5.1997
ja keskustelivat jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnankorotuksesta (riidanalaisen päätöksen 104 perustelukappale).
Lisäksi komission mukaan kantajat ja Bavaria tapasivat vuonna 1998 keskustellakseen hotelli- ja ravintolasektorin yrityksiä
koskevista rajoituksista (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale). Komissio toteaa, että myös kantajilla ja Grolschilla
oli 5.7.1999 kahdenvälisiä kontakteja, jotka koskivat kompensaatiota niille kotikulutuksen sektorin asiakkaille, jotka toteuttivat
väliaikaisia hinnanalennuksia (riidanalaisen päätöksen 212 ja 213 perustelukappale).
Lopuksi riidanalaisen päätöksen mukaan InBevin ja Bavarian välillä oli vuonna 1997 kahdenvälisiä kontakteja ja tietojenvaihtoa,
jotka liittyivät yleisiin keskusteluihin oluen hinnoista sekä erityisempiin keskusteluihin jakelijan tuotemerkistä. Jakelijan
tuotemerkkiin liittyneet kahdenväliset tietojenvaihtokontaktit kesä- ja heinäkuussa 1998 koskivat myös belgialaisia panimoita.
Komissio täsmentää, että näissä keskusteluissa olivat läsnä kantajat ja Grolsch (riidanalaisen päätöksen 105, 222–229 ja 232–236
perustelukappale).
Heineken NV:n vastuun on katsottu perustuvan siihen, että rikkomisen aikana se omisti täysin tytäryhtiönsä Heineken Nederlandin
välittömästi tai välillisesti, ja tämän seikan – joka vahvistetaan muualla asiakirja-aineistossa – on katsottu osoittavan,
että se vaikutti ratkaisevasti tytäryhtiönsä kauppapolitiikkaan (riidanalaisen päätöksen 400–414 kohta).
Kantajille määrätty sakko
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a kohdassa kantajille määrätään yhteisvastuullisesti 219 275 000 euron suuruinen sakko.
Sakon määrän laskemiseksi komissio sovelsi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 2 kohtaa ja suuntaviivoissa neuvoston
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [EHTY] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa (EYVL 1998,
C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) esitettyä laskutapaa (riidanalaisen päätöksen 436 ja 442 perustelukappale). Kantajille
määrätty sakko määritettiin tämän laskutavan mukaisesti rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (riidanalaisen päätöksen
437 perustelukappale).
Kilpailusääntöjen rikkominen luokiteltiin ”erittäin vakavaksi”, sillä siinä oli lähinnä kyse hintojen, hinnankorotusten ja
muiden kaupan ehtojen säännöllisestä yhteensovittamisesta sekä asiakaskunnan jakamisesta (riidanalaisen päätöksen 440 perustelukappale).
Komissio otti lisäksi huomioon kilpailunvastaisten menettelyjen tarkoituksellisesti salaisen luonteen sekä sen, että rikkominen
vaikutti koko Alankomaiden alueeseen ja koko olutmarkkinoihin eli niin hotelli- ja ravintolasektoriin kuin kotikulutuksenkin
sektoriin (riidanalaisen päätöksen 453 ja 455 perustelukappale). Komissio täsmensi myös, että nyt käsiteltävässä asiassa ei
ollut otettu huomioon kilpailunvastaisten menettelyjen todellista vaikutusta Alankomaiden markkinoihin, sillä sitä ei pystytty
mittaamaan (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale).
Komissio kohteli kantajia eri tavalla ottaakseen huomioon niiden tosiasialliset taloudelliset mahdollisuudet ja niiden painoarvon
todettujen rikkomisten toteuttamisessa. Komissio käytti tämän vuoksi lukuja, jotka koskivat kantajien olutmyyntiä Alankomaissa
vuonna 1998 eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena kalenterivuonna. Kantajat sijoitettiin tällä perusteella ensimmäiseen luokkaan,
jossa sovellettiin 65 miljoonan euron suuruista sakon laskentapohjaa (riidanalaisen päätöksen 462 perustelukappale).
Riittävän varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi tämä laskentapohja kerrottiin kertoimella 2,5, koska Heinekenin liikevaihto
oli huomattava (riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappale).
Koska kantajat olivat tämän lisäksi osallistuneet rikkomiseen 27.2.1996–3.11.1999 eli kolmen vuoden ja kahdeksan kuukauden
ajan, tätä sakon laskentapohjaa korotettiin 35 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 465 ja 466 perustelukappale). Sakon perusmääräksi
vahvistettiin siis 219 375 000 euroa.
Lopuksi komissio alensi sakon määrää 100 000 eurolla, sillä se myönsi, että hallinnollinen menettely oli nyt käsiteltävässä
asiassa pitkittynyt kohtuuttomasti (riidanalaisen päätöksen 495–499 perustelukappale).

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 4.7.2007 jättämällään
kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin siirsi 10.2.2010 tekemällään päätöksellä asian laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi työjärjestyksensä
14 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan nojalla.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti 12.2.2010 prosessinjohtotoimina kirjallisia kysymyksiä komissiolle, joka vastasi asetetussa
määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 25.3.2010 pidetyssä istunnossa.
Koska esittelevä tuomari oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn suullisen käsittelyn päättymisen jälkeen, asia siirrettiin
uudelle esittelevälle tuomarille; tämän tuomion päätösharkintaan osallistui kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet sen
työjärjestyksen 32 artiklan mukaisesti.
Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaan tai osittain siltä osin kuin se koskee kantajia
–        kumoaa niille määrätyn sakon tai alentaa sitä
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantajat esittävät kanteensa tueksi yksitoista kanneperustetta, joista ensimmäisen mukaan hyvän hallinnon periaatetta ja asetuksen
N:o 1/2003 27 artiklaa on loukattu, kun kantajien ei ole annettu tutustua muiden asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon
antamiin vastauksiin, toiseksi hyvän hallinnon periaatetta, ”huolellisuusperiaatetta” ja kontradiktorista periaatetta on loukattu,
koska tutkimusta ei ole väitetysti suoritettu huolellisesti ja puolueettomasti, kolmanneksi syyttömyysolettamaa on loukattu,
neljänneksi hallinnollisessa menettelyssä ei ole noudatettu kohtuullista käsittelyaikaa, viidenneksi kilpailusääntöjen rikkomisesta
ei ole riittäviä todisteita, kuudenneksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja/tai yhdenmukaiset menettelytavat
puuttuvat, seitsemänneksi rikkomisen kesto on määritelty väärin, kahdeksanneksi sakon määrän määrittämisessä on rikottu asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa ja suuntaviivoja, loukattu yhdenvertaisen kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatetta sekä suhteellisuusperiaatetta
ja perusteluvelvollisuus on laiminlyöty, yhdeksänneksi lieventäviä olosuhteita on arvioitu virheellisesti, kymmenes kanneperuste
koskee hallinnollisen menettelyn keston vaikutusta sakon määrään ja yhdestoista kanneperuste sitä, että komission alensi sakon
määrää liian vähän hallinnollisen menettelyn kohtuuttoman pitkittymisen vuoksi.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että ensiksi on tarkasteltava viidettä, kuudetta ja seitsemättä kanneperustetta, joilla
pyritään lähinnä kiistämään kilpailusääntöjen rikkominen, seuraavaksi ensimmäistä, toista, kolmatta ja neljättä kanneperustetta,
jotka koskevat väitettyjä menettelyvirheitä ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, sekä lopuksi kahdeksatta, yhdeksättä,
kymmenettä ja yhdettätoista kanneperustetta, jotka liittyvät sakon määrän määrittämiseen.

Viides ja kuudes kanneperuste, joiden mukaan kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ole riittäviä todisteita ja EY 81 artiklan
1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja/tai yhdenmukaiset menettelytavat puuttuvat
Asianosaisten lausumat
Viidennellä kanneperusteella kantajat väittävät lähinnä, että todisteet, joihin komissio on vedonnut riidanalaisessa päätöksessä,
eivät riitä osoittamaan EY 81 artiklan rikkomisen olemassaoloa tavalla, joka ei jätä perusteltua epäilystä. Komission kyseinen
johtopäätös on siten ristiriidassa syyttömyysolettaman ja perusteluvelvollisuuden kanssa.
Kantajat kiistävät tämän vuoksi riidanalaisen päätöksen kulmakivenä olevan InBevin lausunnon erityisen todistusvoiman, koska
tämä lausunto on epäselvä ja ristiriitainen ja perustuu osittain kolmansien osapuolten antamiin tietoihin. Lisäksi ne moittivat
komissiota siitä, ettei se arvioinut sitä, oliko tämä lausunto laadittu järkevästi ja tarkan harkinnan jälkeen, eikä ottanut
huomioon siihen sisältyneitä kantajien puolesta puhuvia seikkoja.
Kantajat katsovat lisäksi, että alankomaalaisten panimojen edustajien moitituista kokouksista laatimat käsin kirjoitetut muistiinpanot,
jotka ovat vaillinaisia, eivät myöskään riitä osoittamaan kilpailunvastaisen menettelyn olemassaoloa.
Kuudennella kanneperusteellaan kantajat kiistävät tiettyjen asiakirjatodisteiden, joihin kilpailunvastaisten sopimusten ja/tai
yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuden olemassaoloa koskeva päätelmä perustui, merkityksellisyyden ja komission
niitä koskevan tulkinnan.
Kantajat kiistävät, että panimoiden väliset yhteydet olisivat johtaneet sopimuksen tekemiseen, koska niillä ei koskaan ollut
yhteistä tahtoa omaksua tietynlaista markkinakäyttäytymistä.
Kantajat kiistävät myös yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolon. Ne väittävät tältä osin, että käytettävissä olevat todisteet
eivät osoita, että panimoiden väliset yhteydet olisivat poistaneet tai edes merkittävästi vähentäneet epävarmuutta, joka liittyi
niiden tulevaan markkinakäyttäytymiseen. Ne katsovat sitä vastoin osoittaneensa riittävästi, että panimot päättivät markkinakäyttäytymisestään
itsenäisesti.
Kantajat väittävät lisäksi, että moitituilla kokouksilla ei koskaan ollut kilpailunvastaista tavoitetta. Näissä kokouksissa
keskusteltiin useista lainmukaisista aiheista, joten markkinatilannetta, kuten kuluttajahintoja kotikulutuksen markkinoilla
ja tietyille hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille tehtäviä tarjouksia, koskeneet keskustelut olivat ainoastaan satunnaisia
ja epävirallisia.
Kantajat kiistävät lopuksi sen, että ne olisivat vastuussa Interbrew’n ja Bavarian välisistä jakelijan tuotemerkillä myytävän
oluen segmenttiä koskeneista keskusteluista, koska ne eivät toimi tällä segmentillä.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viidennellä kanneperusteellaan kantajat moittivat komissiota lähinnä siitä, ettei se ole esittänyt oikeudellisesti riittävää
näyttöä niistä tosiseikkoja koskevista toteamuksista, joiden perusteella se on todennut kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon.
Kuudennella kanneperusteellaan ne riitauttavat kyseisen menettelyn luokittelun EY 81 artiklassa tarkoitetuiksi sopimuksiksi
ja/tai yhdenmukaistetuiksi menettelytavoiksi. Näillä kahdella kanneperusteella pyritään kyseenalaistamaan kilpailusääntöjen
rikkomista koskeva toteamus, joten niitä on tutkittava yhdessä.
EY 81 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset,
yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa,
että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.
Jotta voidaan katsoa, että kyseessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset
ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio
17.12.1991, Kok., s. II-1711, Kok. Ep. XI, s. II-79, 256 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok.,
s. II-1487, 199 kohta).
Voidaan katsoa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on tehty, kun sopimuspuolet ovat esittäneet yhteisen tahtonsa
kilpailun rajoittamista koskevasta periaatteesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen tarkemmista toteuttamistavoista vielä
neuvoteltaisiin (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 151–157 ja 206 kohta).
Yhdenmukaistetulla menettelytavalla tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan tietoisesti
kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä tekemättä varsinaista sopimusta (asia C-49/92 P, komissio v. Anic
Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 115 kohta ja asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s.
I-4287, 158 kohta).
Tältä osin EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle talouden toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle
yhteydenpidolle, joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa
tällaiselle kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena
on rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla, tai josta seuraa, että kilpailu rajoittuu yhteismarkkinoilla (ks. vastaavasti edellä
46 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 116 ja 117 kohta).
Tältä osin on muistutettava, että siltä osin kuin on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission
on esitettävä selvitys toteamistaan kilpailusääntöjen rikkomisista ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen
muodostavista seikoista (asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta ja edellä
46 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 86 kohta).
Komission on siten esitettävä täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet kilpailusääntöjen rikkomisesta (ks. vastaavasti asia T-62/98,
Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II-2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin korostettava, että kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä
kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että seikat, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna
vastaavat tätä vaatimusta (ks. yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio
8.7.2004, Kok., s. II-2501, 179 ja 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska kilpailunvastaisten sopimusten kielto on yleisesti tunnettu, komissiota ei voida edellyttää toimittamaan asiakirjoja,
jotka osoittavat nimenomaisesti kyseessä olevien toimijoiden yhteydenpidon. Niitä vaillinaisia ja hajanaisia asiakirjoja,
jotka komissiolla on mahdollisesti käytettävissään, on kaikissa tapauksissa voitava täydentää päättelyllä, jonka avulla voidaan
muodostaa kuva asiassa merkityksellisistä seikoista. Kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä
tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla
osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P,
Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 55–57 kohta).
Kun komissio on esittänyt kilpailunvastaisen sopimuksen tai menettelytavan olemassaoloa koskevan toteamuksensa tueksi asiakirjatodisteita,
niiden asianosaisten, jotka riitauttavat tämän toteamuksen unionin yleisessä tuomioistuimessa, tehtävänä ei ole pelkästään
esittää vaihtoehtoista uskottavaa selitystä komission näkemykselle, vaan niiden on myös vedottava siihen, että riidanalaisessa
päätöksessä mainitut todisteet olivat riittämättömiä rikkomisen olemassaolon toteen näyttämiseksi (edellä 50 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 187 kohta).
Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on vakiintuneessa oikeuskäytännössä todettu, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee
kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta
osin, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. asia T‑41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000,
Kok., s. II-3383, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Syyttömyysolettaman periaatteesta, jota sovelletaan Euroopan unionin oikeuden yleisenä periaatteena erityisesti yrityksiä
koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen,
seuraa, että tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle
rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu (edellä 46 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 149 ja 150 kohta
ja yhdistetyt asiat T-44/02 OP, T-54/02 OP ja T-56/02 OP, T-60/02 OP ja T-61/02 OP, Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomio
27.9.2006, Kok., s. II-3567, 60 ja 61 kohta).
Näiden toteamusten perusteella on tutkittava, onko komissio nyt käsiteltävässä asiassa osoittanut oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kantajat ovat toiminnallaan syyllistyneet EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen.
–       InBevin lausunto
Ensiksi on syytä huomauttaa, että komissio nojautuu suurelta osin (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 40–62 perustelukappale)
InBevin leniency-hakemuksensa yhteydessä 28.1.2000, 3.2.2000, 25.2.2000 ja 29.2.2000 päivätyissä kirjeissään esittämiin lausuntoihin
sekä niihin liitettyihin täydentäviin InBevin viiden johtajan antamiin lausuntoihin (riidanalaisen päätöksen 34 ja 40 perustelukappale;
jäljempänä yhdessä InBevin lausunto).
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että InBevin lausunnossa viitattiin siihen, että olemassa oli ”erilaisia yhteistoiminnan
muotoja – – panimojen välillä Alankomaiden olutmarkkinoilla”, ja siinä erotettiin toisistaan CBK:n yleiskokouksen viralliset
kokoukset, CBK:n rahoituskomitean epäviralliset kokoukset ja samoihin aikoihin pidetyt ”muut kokoukset”, joita kutsuttiin
nimellä ”Catherijne-neuvottelut” (Catherijne overleg), joiden kokoonpano vaihteli ja joista InBevin mukaan ei ole olemassa
kirjallisia viitteitä. ”Muut kokoukset” voidaan jakaa seuraaviin: ”i) neljän suurimman panimon (Heineken, Interbrew, Grolsch
ja Bavaria) hotelli- ja ravintolasektorin johtajien kokoukset – –, ii) hotelli- ja ravintolasektorista ja kotikulutuksen sektorista
vastaavien johtajien yhteiset kokoukset (joista kaksi pidettiin vuonna 1998) ja iii) kotikulutuksen sektorista vastaavien
johtajien kokoukset (joista yksi pidettiin vuonna 1999 – –)” (riidanalaisen päätöksen 41–46 perustelukappale).
InBevin lausunnon mukaan rahoituskomitean ”kokouksilla oli viralliset asialistat, mutta niissä keskusteltiin myös kotikulutuksen
sektorin ja hotelli- ja ravintolasektorin hintojen vahvistamisesta; näistä keskusteluista ei laadittu pöytäkirjoja” (riidanalaisen
päätöksen 43 perustelukappale).
Tämän lausunnon mukaan myös ”muissa kokouksissa” käsitellyt aiheet liittyivät sekä hotelli- ja ravintolasektoriin että kotikulutuksen
sektoriin ja jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmenttiin (riidanalaisen päätöksen 47 perustelukappale).
Ensiksi hotelli- ja ravintolasektoria koskevissa keskusteluissa käsiteltiin kahta pääaihetta: ”olemassa oli perussopimus,
joka koski ostohyvitysten enimmäismäärän vahvistamista hotelli- ja ravintolasektorilla – – toinen käsitelty aihe liittyi hotelli-
ja ravintolasektorilla tehtyihin sijoituksiin; tarkoituksena oli säilyttää sektorin nykytilanne ja välttää asiakkaiden siirtymistä
muiden panimojen asiakkaiksi” (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale).
Eräs InBevin johtaja ilmoittaa, ettei hän ole tietoinen kyseessä olevan sopimuksen tarkasta sisällöstä, ja eräs toinen johtaja
kuvailee sitä ”erittäin monimutkaiseksi ja epämääräiseksi asteikkoja (hotelli- ja ravintolasektorille myönnettyjä ostohyvityksiä)
koskevaksi sopimukseksi, johon emme koskaan ole osallistuneet”, ja toteaa, että ”yhteistoiminta käsitti hotelli- ja ravintolasektorista
vastaavien johtajien kahdesti kuukaudessa pidetyt kokoukset, joissa käsiteltiin tiedossa olevia ’sääntöjen’ rikkomisia (tämä
oli epämääräisesti sanottu; kyse oli väärinkäytöksistä markkinoilla)” (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale).
InBevin lausunnossa todetaan toiseksi kotikulutuksen sektorista, että keskusteluissa käsiteltiin sekä yleisesti hintatasoa
että erityisesti jakelijan tuotemerkillä myytävää olutta.
Eräs InBevin johtaja toteaa yleisestä hintatasosta, että ”käytäntönä oli, että jokin panimo korottaa hintojaan ilmoitettuaan
siitä etukäteen muille panimoille – –; aloitteen teki aina jokin suurista panimoista, yleensä Heineken; tällöin muille panimoille
jäi riittävästi aikaa vahvistaa oma kantansa; vaikka panimot yhdenmukaistivat hintoja pääpiirteissään, kullakin niistä kuitenkin
oli oma hintapolitiikkansa, jota ne noudattivat” (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappale).
InBev toteaa jakelijan tuotemerkillä myytävästä oluesta, että hintakeskusteluja oli käyty segmentin alankomaalaisten toimijoiden
(Bavarian ja Oranjeboomin, jonka Interbrew myöhemmin osti) välillä vuodesta 1987. Se lisää, että ”nämä kaksi osapuolta olivat
tulleet siihen tulokseen, myös keskusteltuaan asiasta yhdessä, että ne eivät hyväksyisi minkään uuden toimijan tunkeutumista
jakelijan tuotemerkkien asiakaskuntiensa keskuuteen, sillä se johtaisi volyymien pienentymiseen” (riidanalaisen päätöksen
52 perustelukappale).
InBevin lausunnossa todetaan Heinekenin ja Grolschin osallistumisesta tällä segmentillä, että ”Alankomaiden markkinoille on
tyypillistä merkittävä ero jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden (B-tuotemerkit) ja [muiden tuotemerkkien (A-tuotemerkit)]
hintojen välillä; Heineken, joka ei toimi jakelijan tuotemerkkien segmentillä, on aina kieltäytynyt A-tuotemerkkien hinnankorotuksista,
jos jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden hinnat eivät ole nousseet; Heineken on tällä tavoin harjoittanut epäsuoraa painostusta,
joka on kohdistunut erityisesti jakelijan tuotemerkkien tuottajiin, kuten Bavariaan ja Interbrew’hun” (riidanalaisen päätöksen
53 perustelukappale).
InBev ilmoittaa, että näiden neljän panimon välillä, eli myös Grolschin läsnä ollessa, neuvoteltiin myös jakelijan tuotemerkkien
hinnoista käsiteltäessä yleisemmin oluttuotemerkkien hintojen välillä säilytettäviä eroja. InBevin lausunnon mukaan ”Heineken
ja Grolsch eivät ole korottaneet hintojaan vuosiin, eivätkä niiden tuotemerkillä myytävien tai muiden panimoiden tuotemerkillä
myytävien oluiden hinnat ole myöskään nousseet; Bavaria ja Interbrew ovat viime vuosina korottaneet hintojaan, ja Grolsch
on noudattanut niiden esimerkkiä” (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappale). Lausunnossa todetaan lisäksi, että ”Catherijne-neuvotteluissa
ryhdyttiin 3–4 vuotta sitten käymään epävirallisia keskusteluita hotelli- ja ravintolasektorista, ja myös CBK:n edustajat
osallistuivat niihin; muutaman kerran jälkeen nämä kokoukset päätettiin jakaa jälleen kotikulutuksen sektoria koskeviksi kokouksiksi
ja hotelli- ja ravintolasektoria koskeviksi kokouksiksi” (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappale).
InBev ilmoittaa myös, että kun belgialainen panimo Martens hankki vuosista 1996–1997 alkaen itselleen osan markkinoista, tämä
johti ”jakelijan tuotemerkkien markkinoilla toimivien belgialaisten ja alankomaalaisten panimojen sopimukseen; Bredassa [sijaitsevassa
hotellissa] pidettiin kaksi kokousta vuonna 1998 – –; niissä sovittiin, että jakelijan tuotemerkillä Alankomaihin ja Belgiaan
sijoittautuneille asiakkaille myytävän oluen myyntivolyymeja kunnioitettaisiin” (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappale).
InBevin johtajien lausuntojen mukaan ”muiden kokousten” tarkoituksena oli vakuuttua yhteisesti siitä, että osapuolten markkinatoimenpiteet
pysyisivät ”luonteeltaan kohtuullisina” (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappale).
InBev totesi tietopyyntöön 19.12.2001 antamassaan vastauksessa, että ”epävirallisten kokousten edeltävien vuosien asialistat
ja pöytäkirjat tuhottiin marraskuun 1998 lopulla; näihin aikoihin markkinoille alkoi tihkua tietoja alankomaalaisten panimojen
yhteistoiminnan olemassaolosta ja pelko heräsi siitä, että Alankomaiden kilpailuviranomainen puuttuisi asiaan; asialistoja
tuhottiin myös tätä seuraavina vuosina” (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale).
Aluksi on huomattava, ettei missään unionin oikeussäännössä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella kielletä
komissiota tukeutumasta yhtä yritystä vastaan muiden moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka
EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää ja olisi yhteensopimaton EY:n perustamissopimuksessa
komissiolle uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa (edellä 50 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 192 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajat eivät kiistä InBevin lausunnon tietoja, joiden mukaan kokouksia pidettiin alankomaalaisten
oluentuottajien edustajien kesken. Kantajat eivät kiistä myöskään sitä, että ne olivat edustettuina useimmissa kokouksissa
ja että kokouksissa keskusteltiin epävirallisesti yleisestä tilanteesta olutmarkkinoilla. Ne myöntävät toisaalta kanteessaan,
että näissä kokouksissa ilmaistiin myös ajoittain huolenaiheita, jotka liittyivät kuluttajahintojen tasoon ja koskivat tiettyihin
asiakkaisiin liittyviä ongelmia.
Kantajat kieltävät kuitenkin, että kyseisissä kokouksissa käydyt keskustelut olisivat johtaneet laittoman sopimuksen tekemiseen
tai yhdenmukaistetun menettelytavan käyttöönottoon. Ne väittävät, että näissä kokouksissa käsiteltiin pääasiallisesti lainmukaisia
aiheita ja että mikäli markkinatilanteesta keskusteltiin, keskusteluja ei käyty kilpailunvastaisessa tarkoituksessa. Kantajat
kiistävät tältä osin InBevin lausunnon luotettavuuden ja väittävät, että lausunto on epämääräinen ja ristiriitainen ja sisältää
osittain toteamuksia, jotka eivät olleet suoraan peräisin näiden lausuntojen esittäjiltä ja jotka olivat näin ollen kuulopuheisiin
perustuvia.
Kantajat huomauttavat InBevin lausunnon ristiriitaisuudesta erityisesti, että lausunto sisältää useita kantajien puolesta
puhuvia toteamuksia.
Kyseessä ovat yhtäältä toteamukset, joita ei mainita riidanalaisessa päätöksessä ja joissa todetaan seuraavaa: ”keskustelut
koskivat tunnettuja asteikkoihin liittyviä kilpailusääntöjen rikkomistapauksia (jotka olivat lisäksi hyvin epämääräisiä);
markkinoilla kukin toimi haluamallaan tavalla”; ”markkinakäyttäytymisemme suuntautui agressiivisesti uusien asiakkaiden tavoittelemiseen
– myös ostohyvitysten avulla”; ”toimimme aivan laillisesti”; ”[InBev] ei ole tehnyt mitään sopimusta eikä osallistunut mihinkään”;
”[Catherijne-]neuvotteluilla ei siten ole ollut mitään konkreettisia tuloksia, jotka olisivat vaikuttaneet markkinoihin [−
−;] näinä kahtena kertana emme ole kertaakaan keskustelleet konkreettisesti markkinakäyttäytymisestä; kokous oli pikemminkin
epävirallinen”; ”elintarvikesektorilla ei ollut sopimusta”; ”en ole koskaan todennut, että [CBK:n] kokousta olisi jatkettu
markkinoiden kannalta järkeviä seikkoja koskevien keskustelujen vuoksi; on aina mahdollista, että tällaisissa kokouksissa
voidaan ryhtyä kahdenvälisiin epävirallisiin keskusteluihin, mutta mielestäni tällaista ei tapahtunut”.
Toisaalta kantajat viittaavat joihinkin riidanalaisessa päätöksessä mainittuihin lausuntojen kohtiin, joissa todetaan seuraavaa:
”Interbrew’n mielestä tällä sopimuksella ei ole koskaan sellaisenaan ollut merkittäviä vaikutuksia markkinoilla ja se on ollut
viime aikoina entistä vähemmän intensiivistä [− −;] keskustelut ovat olleet luonteeltaan hyvin yleisiä” (mainittu riidanalaisen
päätöksen 45 perustelukappaleessa); ”keskustelujen tarkoituksena oli etenkin vakuuttua yhteisesti siitä, että toimisimme markkinoilla
rauhallisesti[;] niissä käsiteltiin vain vähän tai ei lainkaan asteikkoja ja yrityksiä [;] osapuolet pitivät toisiaan tosiasiassa
pilkkanaan [;] näissä kokouksissa ei viime vuosina ollut enää juuri sisältöä ja yhteistoiminnan luonteesta tuli yhä epämääräisempi”
(mainittu riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleessa); ”oli olemassa erittäin monimutkainen ja epämääräinen asteikkoja
(hotelli- ja ravintolasektorille myönnettyjä ostohyvityksiä) koskeva sopimus, johon emme koskaan ole osallistuneet [;] en
ole kuitenkaan koskaan nähnyt yhtään tätä asiaa koskevaa asiakirjaa” (mainittu riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa).
Kantajien mielestä sen lisäksi, että nämä lausunnot eivät ole konkreettisia, ne ovat ristiriidassa komission kyseisen rikkomisen
olemassaoloa koskevien päätelmien kanssa. Tästä ilmenee kantajien mukaan, että panimoiden väliset keskustelut ovat olleet
luonteeltaan hyvin yleisiä, mitään sopimusta ei ole tehty, InBev ei ole noudattanut mitään salaista järjestelyä eikä yhteistoiminnalla
ole ollut mitään vaikutusta markkinoihin.
Aivan aluksi on todettava, että kantajien tiettyjen InBevin lausuntoon sisältyvien seikkojen perusteella tekemät päätelmät
siitä, että keskustelut olivat luonteeltaan yleisiä, ettei tietyillä sektoreilla ollut tehty sopimuksia ja etteivät keskustelut
vaikuttaneet panimojen toimintaan markkinoilla, eivät sinänsä voi saattaa kyseenalaiseksi komission toteamusta rikkomisen
olemassaolosta.
Kyseisen lausunnon väitetystä yleisestä luonteesta on muistutettava, että komission on usein osoitettava kilpailusääntöjen
rikkominen tämän tehtävän kannalta epäedullisissa olosuhteissa sen vuoksi, että rikkomisen muodostavien tosiseikkojen tapahtumisesta
on voinut kulua useita vuosia ja useat tutkimuksen kohteena olevat yritykset eivät ole toimineet aktiivisesti yhteistyössä
komission kanssa. Vaikka komission on osoitettava, että markkinoiden jakamista koskeva lainvastainen sopimus on tehty, sen
lisäksi olisi liiallista edellyttää, että komission olisi esitettävä todisteet tämän tavoitteen saavuttamisen erityisestä
mekanismista. Kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen olisi nimittäin liian helppoa välttyä seuraamukselta,
jos se voisi vedota lainvastaisen sopimuksen toiminnasta annettujen tietojen epämääräisyyteen tilanteessa, jossa sopimuksen
olemassaolo ja sen kilpailunvastainen tarkoitus on kuitenkin näytetty toteen riittävällä tavalla. Yritykset voivat tällaisessa
tilanteessa puolustautua tehokkaasti, jos niillä on mahdollisuus ilmoittaa kantansa kaikista komission niitä vastaan esittämistä
todisteista (edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 203 kohta; ks. myös vastaavasti
yhdistetyt asiat C-403/04 P ja C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-729, 50
kohta).
Seuraavaksi väitetyistä viitteistä siitä, ettei riidanalainen toiminta vaikuttanut markkinoihin, jo EY 81 artiklan sanamuodosta
ilmenee, että yritysten väliset sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä,
jos niillä on kilpailua rajoittava tarkoitus (edellä 46 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 163–166 kohta ja
asia C-8/08, T-Mobile Netherlands ym., tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4529, 29 kohta).
Kun komissio on todennut kilpailunvastaisten sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolon, tätä toteamusta
ei siis voida kiistää viitteillä siitä, että salaisia järjestelyjä ei ollut toteutettu tai markkinoihin ei kohdistunut vaikutusta.
Kun tarkastellaan InBevin lausuntoon sisältyviä väitettyjä viitteitä siitä, että kotikulutuksen sektorilla ja hotelli- ja
ravintolasektorilla ei ollut tehty sopimusta, on huomattava, että kun kantajien esille ottamat tekstikohdat luetaan asiayhteydessään,
niiden perusteella ei millään tavalla voida sulkea pois sitä, että näillä sektoreilla on ollut olemassa sopimus tai yhdenmukaistettu
menettelytapa.
Kotikulutuksen sektorista (vähittäismyynti) on nimittäin todettava, että eräs InBevin johtaja vahvisti, ettei ”sektorilla
ollut olemassa sopimusta”, minkä jälkeen hän kuvasi konkreettisesti panimojen noudattamaa hintojen yhteensovittamisen mekanismia.
Merkityksellinen kohta kuuluu seuraavasti (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappale):
”Vähittäismyyntisektorilla (food) ei ollut sopimusta. Oluen hintojen korottamisessa käytäntönä oli, että panimo korottaa hintojaan
vasta ilmoitettuaan siitä etukäteen muille panimoille. Kun jokin osapuoli ilmoitti hinnankorotuksesta, sitä seurasi keskustelu
korotuksen vaikutuksista markkinoihin; oluen hinnankorotus toteutui kuitenkin tästä huolimatta. Aloitteen teki aina jokin
suurista panimoista, yleensä Heineken. Tällöin muille panimoille jäi riittävästi aikaa määrittää oma kantansa. Vaikka panimot
yhdenmukaistivat hintoja pääpiirteissään, kullakin niistä kuitenkin oli oma hintapolitiikkansa, jota ne noudattivat.”
Pelkästään se, että InBevin johtaja viittasi ”sopimuksen” puuttumiseen, ei ole tässä yhteydessä pätevä väite, sillä asianomaisten
yritysten edustajien esittämissä lausunnoissa kuvatun käyttäytymisen oikeudellinen luonnehdinta on komission tai tarvittaessa
unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä.
Sopimuksen puuttumista ja hotelli- ja ravintolasektorin sopimuksen noudattamatta jättämistä koskevista väitteistä on todettava,
että InBevin erään johtajan lausunnon, jonka mukaan ”[InBev] ei ole tehnyt eikä noudattanut mitään sopimusta”, perusteella
ei voida sulkea pois sitä, että olemassa olisi ollut EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus. InBevin asianomainen johtaja
toteaa nimittäin lausunnossaan nimenomaisesti yhtäältä, että oli olemassa ”erittäin monimutkainen ja epämääräinen asteikkoja
(hotelli- ja ravintolasektorille myönnettyjä ostohyvityksiä) koskeva sopimus” ja toisaalta sopimus, jonka tarkoituksena oli
”välttää liian suuret hotelli- ja ravintolasektorilla tapahtuvat muutokset”.
Edellä esitetyn perusteella kantajien väitteitä, jotka koskevat InBevin lausunnon ristiriitaisuutta, ei voida hyväksyä. Tässä
yhteydessä on hylättävä myös kantajien väite, joka koskee sitä, että komissio hyödynsi tätä lausuntoa valikoivasti, kun se
ei ottanut huomioon sen väitettyä ristiriitaisuutta.
Kantajat eivät ole näin ollen osoittaneet sellaisten väitettyjen ristiriitaisuuksien olemassaoloa, jotka olisivat omiaan heikentämään
InBevin lausunnon luotettavuutta.
Sitä vastoin väittäessään, että InBevin lausuntoon sisältyi kuulopuheisiin perustuvia seikkoja, kantajat viittaavat lausunnon
kohtiin, joiden mukaan ”InterBrew ei koskaan nähnyt asiakirjoja, johon olisi sisältynyt ostohyvityksiä koskeva sopimus, johon
keskusteluissa viitattiin, mutta yleinen sääntö vaikutti olevan tiedossa” (mainittu riidanalaisen päätöksen 45 perustelukappaleessa),
”en itse tuntenut tätä (asteikkoja koskevaa) sopimusta enkä nähnyt tätä koskevia asiakirjoja”, ”en tuntenut tämän sopimuksen
täsmällistä sisältöä [− −;] toisaalta en koskaan nähnyt ainuttakaan tätä koskevaa asiakirjaa”.
On huomattava, että kantajien esille ottamat tekstikohdat koskevat yksinomaan hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille myönnettyjä
ostohyvityksiä koskevan (”asteikko-”) sopimuksen olemassaoloa. Tältä osin InBevin lausunnon todistusvoima on toki rajoitettu
välittömien todisteiden puuttumisen vuoksi. ”Asteikon” olemassaolon osalta esitettyjen tietojen luotettavuutta vahvistaa kuitenkin
se, että ne ovat yhtäältä peräisin kahdesta eri lähteestä ja toisaalta sisältävät täsmällisiä tietoja ”asteikosta” eli ostohyvityksen
enimmäismäärän tarkan suuruuden (ks. riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale). ”Asteikon” olemassaolon vahvistavat myös
kaksi InBevistä riippumatonta todistetta eli Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin tehdyt muistiinpanot 1.5.1997 pidetystä
kokouksesta (riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappale) ja Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan muistiinpanot
12.3.1998 pidetystä kokouksesta (jotka toistetaan riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa).
Kantajien väitteet, jotka koskevat kuulopuheisiin perustuvia todisteita, eivät siten ole omiaan asettamaan kyseenalaiseksi
InBevin lausunnon perusteella tehtyjä johtopäätöksiä.
InBevin lausunnon luotettavuuden yleisestä arvioinnista on lisäksi todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, komissio
saattoi perustellusti pitää InBevin lausuntoa erityisen todistusvoimaisena, sillä se on itse yrityksen nimissä annettu vastaus,
jonka luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella riippumatta siitä,
millaisia kokemuksia tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on. Lisäksi on huomattava, että InBevin lausunto on annettu yrityksen
toteuttaman sisäisen tutkimuksen perusteella ja että sen toimitti komissiolle asianajaja, jonka ammatillisena velvollisuutena
oli toimia tämän yrityksen edun mukaisesti. Tämän vuoksi hän ei voinut myöntää kilpailusääntöjen rikkomista kevyin perustein
punnitsematta tämän menettelyn seurauksia (ks. vastaavasti asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s.
II-1705, 45 kohta ja edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 206 kohta).
Oikeuskäytännöstä käy lisäksi ilmi, että vaikka lainvastaisen yhteistoimintajärjestelyn pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin
todisteisiin on yleensä asianmukaista suhtautua tietyllä tavalla epäluuloisesti, kun otetaan huomioon se mahdollisuus, että
kyseisillä osallistujilla on taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä on kilpailusääntöjen rikkomisessa, ja
suurennella toisten osuutta, se, että yhteistyötiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän vähentämiseksi, ei välttämättä
kannusta esittämään tutkittavana olevan yhteistoimintajärjestelyn muihin osanottajiin nähden vääristeltyjä todisteita. Jokainen
yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin
ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v.
komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 70 kohta).
On toki muistettava, että kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi
muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys, ei voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta
kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (ks. vastaavasti asia T-337/94, Enso-Gutzeit v. komissio,
tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1571, 91 kohta ja edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio,
tuomion 219 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomista ei siis voida todeta pelkästään InBevin lausunnon perusteella, vaan sen tueksi on esitettävä
muita todisteita.
On kuitenkin katsottava, että käsiteltävässä asiassa edellytetään InBevin lausunnon luotettavuuden vuoksi vähemmän täsmällistä
ja vähäisempää tukemista kuin silloin, jos tämä lausunto ei olisi erityisen uskottava. Näin ollen on katsottava, että jos
yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuuden todettaisiin tukevan InBevin lausunnossa mainittujen ja riidanalaisen päätöksen
1 artiklassa tarkoitettujen menettelytapojen olemassaoloa ja tiettyjä yksityiskohtia, tämä lausunto voisi olla tässä tilanteessa
sellaisenaan riittävä todistamaan riidanalaisen päätöksen muut seikat. Lisäksi siltä osin kuin todiste ei ole ilmeisessä ristiriidassa
moitittujen menettelytapojen olemassaoloa tai keskeistä sisältöä koskevan InBevin lausunnon kanssa, on riittävää, että se
osoittaa siinä kuvattujen menettelytapojen merkittävät seikat, jotta sillä voi olla merkitystä muita todisteita tukevana todisteena
rikkomisen osoittavien todisteiden kokonaisuuden joukossa (ks. vastaavasti edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE
Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä esitetyn perusteella on tutkittava kantajien väitteet muista todisteista, joihin komissio on vedonnut riidanalaisessa
päätöksessään InBevin lausunnosta esittämiensä toteamusten tukemiseksi.
–       Muut todisteet
Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että InBevin lausuntoa tukevat tutkimusten ja tietopyyntöjen perusteella saadut
kantajien ja kolmen muun alankomaalaisen panimon sisäiset asiakirjat, kokousten käsin kirjoitetut muistiinpanot, kululaskelmat
sekä jäljennökset esityslistoista.
Komissio vetoaa riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa Grolschin kaupallisen johtajan 27.2.1996 pidetystä kokouksesta
käsin kirjoittamiin muistiinpanoihin, joissa kuvataan tämän kokouksen aihetta maininnalla ”CBK cie HOR cath”. Muistiinpanoihin
sisältyy seuraava kohta: ”Takaus/rahoitus: rah[oitusta] – – tiettyjen yritysten tarpeita enemmän. Eli – – milj[oonaa]”.
Komission mukaan tästä kohdasta käy ilmi, että asianomaiset neljä panimoa olivat keskustelleet Catherijne-kokouksessa rahoitusehdoista,
joita sovellettiin tai sovellettaisiin tiettyihin hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaisiin (riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale)
ja erityisesti toimipisteisiin, jotka omisti useita hotelli- ja ravintolasektorin toimipaikkoja Alankomaissa omistava taho.
Riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan käsin kirjoittamat
muistiinpanot 19.6.1996 pidetystä kokouksesta. Muistiinpanot ovat seuraavanlaiset:
”– mukautetaan hintoja
merkittävä – vähäinen kotikulutus
Bavarian ja Interbrew’n yhteistoiminta
– – ja – – - > ongelma – –
Martens
Schultenbrau!! 89 snt

– ainoastaan tynnyrihinnan korotus
perustelut
vain kokonaan Hein + Grolsch
Friesland US Heit
Interbrew \
|      korottavat yhdessä

Bavaria /
–> – – myös
alempaa korotetaan enemmän kuin ylempää
– ilmaa sisään
– sopimukset
tervehdytetään juomien ostohyvitysten tuottoa 7,5 Heineken-tynnyriltä
valmistellaan edustajia mahdollisten sopimusten suhteen
Interbrew \
|      voidaan käyttää ilmaa
Grolsch / ”.
Komission mukaan näistä muistiinpanoista käy ilmi, että läsnä olleet panimot keskustelivat yksityiskohtaisesti niin jakelijan
tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista kuin tynnyreissä myytävän oluen hinnoistakin ja että Interbrew’n ja Bavarian tuottamien
edullisempien oluiden hintoja oli tarkoitus korottaa enemmän kuin Heinekenin ja Grolschin tuottamien kalliimpien oluiden hintoja
(riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa kirjeen, jonka Interbrew Nederlandin johtaja lähetti 25.3.1997
InBevin pääkonttoriin Belgiaan:
”Suurimmat panimot ovat nyt päässeet yksimielisyyteen hintojen korottamisesta ennen vuotta 1998. Näin panimot pystyvät lisäämään
marginaaliaan tarvittavia välttämättömiä myynninedistämistoimia varten. A-tuotemerkin toimijat pyrkivät korottamaan hintoja
eriytetysti A-tuotemerkkien (+ 2 NLG/hl) ja B-tuotemerkkien (+ 4 NLG/hl) osalta. Mielestäni tämä on täysin epärealistista
– hintoja on korotettava kautta linjan 4 NLG. Jättäisin hinnankorotuksen ulkopuolelle erikoisoluemme, joilla on hyvä menekki
(DAS, Hoegaarden, Leffe). Neuvottelut on käynnistetty.”
Komissio totesi tämän kirjeen perusteella, että suurimpien tuottajien välisten hintaneuvottelujen perusteella hintoja oli
tarkoitus korottaa ennen vuotta 1998. Sama kirje vahvisti lisäksi sen, että kalliimpien ja edullisempien olutmerkkien ja niiden
tuottajien välillä toimittaisiin eriytetysti (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamat muistiinpanot
1.5.1997 pidetystä kokouksesta. Se lainaa seuraavia kohtia:
”Catherijne-klubi 1.5.1997
myös ryhmän ’sisäisissä’ siirroissa
on noudatettava ’asteikkoa’
– – ’Haagissa’
Monster ZH [Etelä-Hollanti] korkein kilpaileva tarjous.”
Komission mukaan nämä muistiinpanot vahvistavat, että panimot keskustelivat yksittäisille yrityksille myönnettävien kaupan
ehtojen ”asteikosta” niiden siirtyessä ryhmästä toiseen mutta myös saman ryhmän sisällä (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale).
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleessa, että edellä mainitut muistiinpanot sisältävät myös nimet
”Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” ensimmäisellä rivillä ja nimet ”Interbrew/Bavaria” toisella rivillä ja että nämä rivit on
liitetty yhteen aaltosulkeella, jonka jälkeen on maininta ”ei hinnankorotuksia”. Komissio päättelee tästä, että erottelu Heinekenille
ja Grolschille kuuluvien A-tuotemerkkien sekä Interbrew’lle ja Bavarialle kuuluvien B-tuotemerkkien välillä oli keskeinen
seikka, jota käsiteltiin panimoiden välisissä oluen hinnankorotuksia koskevissa keskusteluissa (riidanalaisen päätöksen 103
perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamat
muistiinpanot 17.12.1997 pidetystä kokouksesta. Se lainaa seuraavaa kohtaa:
”2) Hintatilanne: maalis-huhtikuu
toteutetaan yhdessä vaiheessa / toteutetaan kahdessa vaiheessa
a) Heineken odottaa vain vähän vastustusta!! Heineken 18.59
b) hinnankorotuksen tapauksessa: neuvoteltavissa, täysin mukana, tukea saadaan.”
Komissio päätteli tästä, että 17.12.1997 pidetyssä kokouksessa läsnä olleet panimot eli Bavaria, Grolsch ja Heineken keskustelivat
hinnankorotuksista sekä mahdollisista reaktioista hinnankorotuksiin (riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappale).
Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa kohdan erään Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan
käsin kirjoittamista muistiinpanoista, jotka koskivat 12.3.1998 pidettyä kokousta:
”– Juuri mitään ei ole tapahtunut 1.1. jälkeen
–       A-tuotemerkeissä ei hintaan liittyvää huolta Hein
lasku 11,49:stä 9,95:een ei ole järkevää Int
9.75      9.36 Bavaria
2x      4.95 4.75 }→
jakelijan tuotemerkit
hinnat markkinoiden alaosassa
– – maaliskuun puolivälissä Bavaria jotain
Amstelin alla (17) Bavaria (15)
9,75:stä 10,75:een, jos mitään ei
tapahdu, sitten Grolsch ja Hein
korotukset panimoiden taskuun
→ tehdään sopimus – – ja Dick
On oltava ’toteennäytettävissä’ Nielsenin kautta, muuten
ei tapahdu mitään.”
Komission mukaan tästä käy ilmi, että 12.3.1998 pidetyssä kokouksessa läsnä olleet panimot keskustelivat alankomaalaisille
marketeille myönnetyistä alennuksista (riidanalaisen päätöksen 137 perustelukappale) ja että Bavarian tekemien hinnankorotusten
pitäisi olla toteennäytettävissä AC Nielsenin kokoamien markettien kassatietojen perusteella (riidanalaisen päätöksen 133
perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 138 perustelukappaleessa toisen kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista
muistiinpanoista:
”Bav korko 4 % ? 6 ½
paitsi
jos saadaan mainoskorvauksia.”
Komission mukaan tämä kohta osoittaa, että keskusteluja käytiin hotelli- ja ravintolayrityksille myönnettyjen lainojen korkotasosta
(riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa kolmannen kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista
muistiinpanoista:
”Jalkapalloseurat Teatterit
Opiskelijayhdistykset
– –
Grolsch
Asteikon ylä/ulkopuolella
130
– –                         (125) 124,5.”
Komission mukaan tästä kohdasta käy ilmi, että panimot keskustelivat erityisesti tietyistä hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaista
suhteessa tiettyyn ”asteikkoon”, mikä tukee InBevin lausuntoa siltä osin, että olemassa oli ”asteikoksi” kutsuttu sopimus
(riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappale).
Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappaleessa kohdan erään Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamista
muistiinpanoista, jotka koskivat 3.7.1998 pidettyä kokousta:
”– – Heineken nosti
– – >> Heineken-tynnyriolut”.
Komissio päättelee tästä kohdasta, että panimot keskustelivat sekä kotikulutuksen sektorin asiakkaisiin sekä erääseen hotelli-
ja ravintolasektorin asiakkaaseen sovelletuista hinnoista (riidanalaisen päätöksen 162–164 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 165 perustelukappaleessa vielä yhden kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista
muistiinpanoista:
”
Kahvila
– – 1800 – –
– – 400 – –
60/hl
650 000,- V.B.K.”
Komission mukaan tästä kohdasta ilmenee, että panimot keskustelivat tietyille hotelli- ja ravintolayrityksille annetusta ostohyvityksestä
ja/tai niihin sovelletuista tai sovellettavista alennuksista (riidanalaisen päätöksen 171 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 174 perustelukappaleessa 30.6.1998 päivätyn asiakirjan ja Heinekenin hintaluettelon,
jossa ilmoitetaan pullo-oluisiin ja tynnyrioluisiin 1.6.1998 alkaen sovellettavat uudet hinnat; nämä asiakirjat löytyivät
Grolschin kotikulutuksen myyntijohtajan huoneesta, ja niissä oli maininta ”agenda c[ommiss]ie CBK” (CBK:n pöytäkirjakomitea).
Komission mukaan nämä asiakirjat tukevat InBevin lausuntoa, jonka mukaan kyseessä olevissa kokouksissa käsiteltiin sekä ”kotikulutuksen”
hintoja että kilpailua hotelli- ja ravintolamarkkinoilla (riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa 14.10.1998 päivätyn Heinekenin sisäisen muistion, joka
on osoitettu Heinekenin johtoryhmälle ja jossa todetaan seuraavaa: ”Bavarian CBK:ssa lupaama hinnankorotus ei näy selvästi
Nielsenin [luvuissa]”. Komission mukaan tämä muistio tukee päätelmää, jonka mukaan Bavaria oli ilmoittanut 12.3.1998 pidetyssä
kokouksessa aikomuksestaan nostaa ensimmäisenä kotikulutuksen sektorin hintoja, että muiden panimojen oli tarkoitus seurata
myöhemmin sen esimerkkiä ja että Bavarian tekemien korotusten olisi pitänyt olla ”toteen näytettävissä” Nielsenin lukujen
perusteella (riidanalaisen päätöksen 180 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 184 perustelukappaleessa kirjeen, jonka Brand BV d’Heineken -panimon markkinoinnin
ja kotikulutuksen johtaja oli lähettänyt Heinekenin Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorin johtajalle ja jossa käsiteltiin
ensiksi mainitun johtajan Bavarian hallintoneuvoston jäsenen kanssa käymiä keskusteluja:
”Noordwijkissa 9.9.[1998] järjestetyillä elintarvikemessuilla [Bavarian hallintoneuvoston jäsen] kertoi minulle – – koskevasta
asiasta ja Heinekenin reaktiosta siihen. Lyhyesti sanottuna Heineken olisi hänen mukaansa voinut osallistua huomattavasti
aikaisemmassa vaiheessa Alankomaiden hotelli- ja ravintolamarkkinoista Heinekenin ja Bavarian ylemmän johdon kanssa käytyihin
neuvotteluihin. Menetetyt hehtolitrat olisi silloin voitu kompensoida jollakin toisella tavalla. Hän lisäsi, että tietyn ajan
kuluttua Bavarialla oli mahdollisuus saada hotelli- ja ravintolasektorilla uusia asiakkaita, jotka halusivat siirtyä vapaaehtoisesti
(hänen mukaansa sanaa ’vapaaehtoisesti’ korostettiin, kuten – – tapauksessa) Bavarialle [Heinekenin Alankomaiden hotelli-
ja ravintolasektorista vastaavan henkilön etunimi], on selvää, että tässä vain puhuttiin lämpimikseen, kuten – – on tapana.
Halusin kertoa sinulle tämän. Onnea keskusteluun.”
Komissio katsoo, että tämä kirje tukee InBevin lausuntoa, jonka mukaan panimot keskustelivat paitsi alennuksia koskevista
rajoituksista myös toisen panimon asiakkaaksi siirtyviä yrityksiä koskevista rajoituksista paitsi monenvälisissä kokouksissa
myös kahdenvälisissä tapaamisissa (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 193 perustelukappaleessa erään Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin johtajan käsin
kirjoittamat muistiinpanot, jotka koskivat kutsua 8.1.1999 pidettyyn kokoukseen:
”– myynti -98
– oluen hinta →
–’pinool’-kori |       kampanjat/luokka II
– korit                   |       pohja
|      tynnyri
|      NMA”.
Komission mukaan näistä muistiinpanoista käy ilmi, että oluen hintaa koskevissa keskusteluissa keskityttiin neljään seikkaan:
ensiksi myynninedistämishankkeisiin kotikulutuksen markkinoilla, toiseksi edullisempien ja jakelijan tuotemerkillä myytävien
oluiden hintaan, kolmanneksi tynnyrioluen – tynnyri on Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorin käyttämistä suurista pakkauksista
tärkein – hintaan ja neljänneksi Alankomaiden kilpailuviranomaiseen (NMA) (riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 197 ja 199 perustelukappaleessa 8.1.1999 pidetyssä kokouksessa käsitellyistä aiheista
laaditun luettelon, johon Grolschin edustaja oli merkinnyt lyhennyksen ”BP”, jonka komissio tulkitsee tarkoittavan oluen hintaa
(bierprijs) tai pohjahintaa (bodemprijs), sekä ”P[rivate] L[abel] 50 senttiä enemmän”. Komissio päätteli näistä merkinnöistä,
että panimot keskustelivat tynnyrioluen hinnoista yksityiskohtaisesti (riidanalaisen päätöksen 203 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 212 ja 213 perustelukappaleessa asiakirjan, joka sisältää viittauksen kolmeen Heinekenin
ja Grolschin johtotason väliseen yhteydenottoon 5.7.1999 aikoihin ja jossa mainitaan näiden kahden panimon välinen ”hintasota”.
Komissio päättelee tästä, että Heineken otti suoraan yhteyttä Grolschiin alennuksista puolitoista kuukautta ennen kuin väliaikaiset
alennukset, joita sovelsi eräs kauppaketju, jolle Grolsch oli kieltäytynyt myöntämästä hyvitystä, oli tosiasiassa otettu käyttöön
(riidanalaisen päätöksen 213 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa sen hallintomenettelyn asiakirja-aineistoon sisältyvät
asiakirjat, joista käyvät ilmi aiheet, joita käsiteltiin Bavarian ja InBevin 8.3.1995, maaliskuun 1997 loppupuolella, 12.5.1997,
19.6.1997 ja 8.9.1997 pidetyissä kahdenvälisissä kokouksissa. Se lainaa seuraavia kohtia:
–        8.3.1995 pidetty kokous: ”[Bavaria] ja [Interbrew Nederland] vahvistivat molemmat joutuneensa suuriin vaikeuksiin – – kanssa
Alankomaissa” (riidanalaisen päätöksen alaviite 491)
–        12.5.1997 pidetty kokous: Käsiteltiin ”hinnankorotusta” ja ”jakelijan tuotemerkkejä, jotka ovat kuin Damokleen miekka – –
Grolschin ja etenkin Heinekenin harjoittamaa psykologista painostusta jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hintojen korottamiseksi”
(riidanalaisen päätöksen alaviite 493)
–        19.6.1997 pidetty kokous: Käsiteltiin ”jakelijan tuotemerkkien segmentillä toteutettavia toimia ja siihen liittyen Interbrew’n
kantaa Martensin suhteen (jota pidetään ei-toivottuna vieraana Alankomaiden olutmaailmassa)” (riidanalaisen päätöksen alaviite
494)
–        8.9.1997 pidetty kokous: Käsiteltiin ”jakelijan tuotemerkkien markkinatilannetta Alankomaissa ja sitä, että Bavaria oli vienyt
Interbrew’ltä asiakkaan – – [asiakkaalle] tehtyä pohjatarjousta – – nykytilannetta muuttavia Bavarian toimia – –” (riidanalaisen
päätöksen alaviite 495).
Komissio tulkitsee näiden asiakirjojen olevan todiste siitä, että Bavarian ja InBevin kahdenvälisten neuvottelujen ansiosta
saatiin aikaan ”aseellinen rauhantila” tai ”hyökkäämättömyyssopimus” jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen alalla (riidanalaisen
päätöksen 223 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappaleessa 26.9.1997 päivätyn kirjeen, jonka Interbrew Nederlandin
vientijohtaja lähetti Interbrew’n päätoimipaikan vientijohtajalle ja jossa käsiteltiin ”olutmyyntiä Saksaan ja jakelijan tuotemerkkejä”.
”Keskustelin aiheesta vastikään Alankomaiden suurimman kilpailijamme kanssa ja sain kuulla, että heidän pitäisi tavata – –
keskustellakseen TIP-oluen markkinavolyymin mahdollisesta kasvattamisesta vuonna 1998. Tiedustelin, mitä hintatasoa he suunnittelivat,
ja hän vahvisti minulle juuri saman hinnan, josta vähennetään – – päätoimipaikalle tarkoitettu hyvitys, ja että hän hyväksyy
noin 200 000 hl:n volyymin tällä hinnalla”.
Komission mukaan tästä kirjeestä käy ilmi, että Interbrew pyysi ja sai Bavarialta yksityiskohtaisia tietoja hinnasta ja volyymeistä,
jotka koskivat Bavarian mahdollista jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen toimitusta saksalaiselle myyntiketjulle. Komissio
katsoo, että tämä tieto tukee InBevin lausuntoa, jonka mukaan Interbrew ja Bavaria vaihtoivat tietoja jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen segmentin asiakkaille ehdotetuista hintatasoista. Komissio väittää lisäksi, että InBev myönsi tämän asian 21.2.2006
päivätyssä kirjeessä (riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 234 perustelukappaleessa Haacht-panimon seuraavan lausunnon, joka koskee Bavarian,
Interbrew Nederlandin sekä belgialaisten panimojen Interbrew Belgiquen, Alken Maesin, Haachtin ja Martensin kesken 14. tai
15.6.1998 pidettyä kokousta:
”Tuossa kokouksessa alankomaalaisille panimoille ilmoitettiin belgialaisten osapuolten välisen tietojenvaihdon sisällöstä.
Alankomaalaiset panimot antoivat hyväksyntänsä tietojenvaihdolle, joka koskee volyymejä, pakkaustyyppejä, sopimusten kestoa
ja niiden mahdollisia päättymispäiviä sekä asiakkaita. Osapuolet sopivat periaatteessa, etteivät ne vaihtaisi tietoja hinnoista
− −
Kokouksen osallistujat katsoivat, että tietojenvaihdon keskittäminen olisi hyvä antaa puolueettoman osapuolen tehtäväksi.
Tämä pyyntö esitettiin, sillä Alankomaiden markkinoilla toimivat osapuolet eivät luottaneet muihin markkinoilla toimiviin
osapuoliin. Haachtia pyydettiin keskittämään tiedot, sillä se ei toiminut Alankomaiden markkinoilla.”
Komissio katsoo, että tämä lausunto tukee InBevin lausuntoa tältä osin (riidanalaisen päätöksen 235 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappaleessa edellä mainitusta, 14. tai 15.6.1998 pidetystä kokouksesta
käsin kirjoitetut muistiinpanot, jotka löydettiin Bavarian johtokunnan puheenjohtajan sihteerin toimistosta:
”Martens → Alankomaissa ei koskaan tapahtunut mitään konkreettista
→ pohja – markkinat – hintojen polkija
|→      hintatarjoukset on esitetty
Interbrew Nederland – Martens - > tarjous esitetty suurelle tuotemerkkiasiakkaalle
– –
7,68 [ympyröity]
Martens – ’Belgian hintojen alentaminen’
tällä hetkellä NL → – –
Interbrew Belgique on toteuttanut ensimmäiset toimet P[rivate] L[abel] -asiassa
ainoastaan                    – –
Pilsener                          – –
/ \                         /        \
usea ainoa
– – – ’päätetty’ |→ Interbrew’ssä
KAT I+II.”
Komission mukaan nämä muistiinpanot vahvistavat, että Interbrew Belgique ehdotti kokousta, jossa käsiteltiin jakelijan tuotemerkillä
myytävää olutta ja jossa päätettiin, että vähittäismyyntiorganisaation kanssa tehty sopimus ”siirtyisi Interbrew’lle Alankomaihin”
(riidanalaisen päätöksen 237 perustelukappale).
Komissio mainitsee lisäksi tätä viimeksi mainittua kokousta koskevan seuraavan lausunnon, jonka oli esittänyt InBevin kotikulutuksen
sektorin johtaja ja jonka InBev toimitti 21.2.2006 vastauksena tietopyyntöön (riidanalaisen päätöksen 238 perustelukappale):
”Eräässä vaiheessa – – [henkilö, yritys] ilmoitti minulle alhaisen hinnan, jota Martens oli heille ehdottanut. Hän ilmoitti
saaneensa hinnaksi 0,32 NLG pullolta. Se vastaa 7,68 NLG:n hintaa 24 pullon korille, kuten [Bavarian edustajan] muistiinpanoissa
mainittiin. Näissä keskusteluissa, joita käytiin huhtikuusta kesäkuun alkuun vuonna 1998, ehdotin siirtymistä luokkaan II,
jolloin hyödyttäisiin valmisteveron alennuksesta. Pääsimme vihdoin kesäkuun 1998 alussa sopimukseen – – kanssa luokkaan II
– – kuuluvan uuden – – oluen toimituksesta. Luokan II olueen siirtymisestä aiheutuneen valmisteveron alennuksen ansiosta pystyimme
ehdottamaan 6,36 NLG:n hintaa (joka sisälsi 0,84 NLG:n suuruisen valmisteveron alennuksen) ja päihittämään näin Martensin
tarjouksen.
– –
14. tai 15.6.1998 pidetyn kokouksen aikoihin – – Interbrew sopi – – kanssa luokan I oluen – – ja luokan II oluen toimituksista.
Kerroin tässä kokouksessa – – kanssa käydyistä keskusteluista ja sen kanssa tehdystä sopimuksesta kahdesta syystä. Halusin
ensinnäkin saada Martensilta selvityksen tarjouksesta, jonka se oli esittänyt [yrityksen nimi], sillä se oli aina kieltänyt
esittäneensä hintatarjouksia Alankomaissa. Toiseksi halusin ilmoittaa muille osapuolille, ettei niiden tarvitsisi enää esittää
tarjouksia [yrityksen nimi], sillä Interbrew’n ja – – välillä oli jo tehty sopimus. [Riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappaleessa
olevan asiakirjan] rivi n vahvistaa ilmoitukseni – – ja Interbrew’n välisen luokan I ja luokan II oluiden toimitussopimuksen
tekemisestä. Tämän sopimuksen – – olemassaolo käy ilmi 24.6.1998 päivätystä faksista.”
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 240 perustelukappaleessa belgialaisen panimon Haachtin lausunnon, joka koskee 7.7.1998
pidettyä toista belgialaisten ja alankomaalaisten panimojen välistä kokousta ja jossa todetaan seuraavaa:
”Tämä on viimeinen osapuolten välillä järjestetty kokous. Sen aikana Haacht jakoi Alankomaiden markkinoilta kerättyjä tietoja.
Osapuolet ryhtyivät tämän jälkeen käsittelemään joitakin vähäpätöisempiä aiheita, mutta Haachtin edustaja ei osallistunut
tähän keskusteluun. Oli miten oli, aiheista ei kerrottu mitään tärkeää. Vaikutti, ettei kokouksesta ollut mitään konkreettista
hyötyä.”
Komission mukaan Interbrew’n kotikulutuksen sektorin johtajan lausunto vahvisti Haachtin lausunnon, jonka mukaan kyseessä
oli viimeinen belgialaisten ja alankomaalaisten panimoiden välinen kokous. Komissio katsoo, että näiden kokousten lopettamisen
taustalla oli erityinen syy eli pelko siitä, että Alankomaiden kilpailuviranomainen tekisi tarkastuksen yhdessä tai useammassa
panimossa, minkä InBevin lausunto vahvistaa (riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 248 perustelukappaleessa Heinekenin sisäisen lausunnon, jonka mukaan ”belgialaisen
panimon Martensin – – tällä hetkellä ylläpitämä äärimmäisen matala hintataso on ristiriidassa sen kanssa, että tarkoituksena
on nostaa edullisen hintatason oluiden hintaa”.
Komissio mainitsee vielä riidanalaisen päätöksen 249 perustelukappaleessa 23.3.2000 tekemänsä tarkastuksen yhteydessä saamansa
lausunnon, jonka oli esittänyt ja allekirjoittanut Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin johtaja, josta oli tullut Koninklijke
Grolschin hallintoneuvoston puheenjohtaja:
”Hän toi CBK:n rahoituskomitean kokouksiin asiakirjan – – nimeltä ’Hintaskenaariot, jotka perustuvat 2,00 NLG:n tukkuhinnan
nettokorotukseen hehtolitralta’, joka sisältää huomautuksen ’CBK – Fie – voittaa aina’. Hän kiinnitti tämän asiakirjan avulla
Interbrew’n ja Bavarian (jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden tuottajat Alankomaissa) huomion jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen hintojen vahvistamiseen, jolle ei hänen mukaansa ollut mitään perusteita (alle 10 floriinia korilta).”
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen samassa perustelukappaleessa myös Heineken Nederlandin johtajan seuraavan lausunnon:
”Olen jo osallistunut yhteen CBK:n kokoukseen, jossa muut keskustelivat jakelijan tuotemerkkien hintojen vahvistamisesta.
Näiden huomautusten taustalla lienee ollut epävarmuus tilanteesta. En reagoinut, sillä Heineken ei periaatteessa osallistu
jakelijan tuotemerkillä tapahtuvaan tuotantoon.”
Komissio päättelee riidanalaisen päätöksen 248 ja 249 perustelukappaleessa mainituista kohdista, että jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen tuottajat (Interbrew ja Bavaria) olivat paljastaneet hintastrategiansa Heinekenille ja Grolschille, jotka eivät
toimi tällä segmentillä (riidanalaisen päätöksen 248 perustelukappale). Se päättelee tästä, että Interbrew’n ja Bavarian kahdenväliset
keskustelut, joilla pyrittiin korottamaan jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hintoja, olivat osa näiden neljän panimon
välillä käytyjä yleisiä keskusteluja (riidanalaisen päätöksen 252 perustelukappale).
On todettava, että edellä luetellut seikat tukevat InBevin lausuntoa ja ovat perusteena toteamukselle, jonka mukaan Heinekenin,
Grolschin, Interbrew’n ja Bavarian edustajat kokoontuivat säännöllisesti epävirallisiin neuvotteluihin, joita kutsuttiin nimityksellä
”Catherijne overleg” (Catherijne-neuvottelut) tai ”agendacommissie” (pöytäkirjakomitea) ja joiden kokoonpano vaihteli (riidanalaisen
päätöksen 45 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja muut riidanalaisen päätöksen 65–222 perustelukappaleessa tarkastellut
todisteet). Riidanalaisessa päätöksessä mainitut 18 kokousta, joista nämä neuvottelut koostuivat, pidettiin 27.2.1996, 19.6.1996,
8.10.1996, 8.1.1997, 1.5.1997, 2.9.1997, 16.12.1997, 17.12.1997, 12.3.1998, 9.4.1998, 3.7.1998, 15.12.1998, 8.1.1999, 4.3.1999,
10.5.1999, 11.8.1999, 19.8.1999 ja 3.11.1999.
Edellä mainituissa kokouksissa käytyjen keskustelujen sisällöstä voidaan todeta, että edellä mainitut seikat tukevat InBevin
lausuntoa, ja niiden perusteella voidaan todeta seuraavaa:
– kotikulutuksen sektorista:
–        mainitut neljä panimoa keskustelivat hinnoista (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto
ja sen 76, 129, 156, 174, 193, 212 ja 213 perustelukappaleessa mainitut muut todisteet) ja oluen hinnan korotuksista Alankomaissa
(riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja sen 76, 89, 117 ja 179 perustelukappaleessa
mainitut muut todisteet)
–        hintakeskusteluja käytiin myös osana kahdenvälistä yhteydenpitoa Grolschin ja Heinekenin välillä heinäkuussa 1999 (riidanalaisen
päätöksen 212 ja 213 perustelukappaleessa mainittu asiakirja)
–        hintaa koskevista konkreettisista ehdotuksista neuvoteltiin (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa mainittu Interbrew’n
sisäinen kirje) ja vaihdetut tiedot olivat toisinaan melko yksityiskohtaisia (riidanalaisen päätöksen 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat)
–        vuosina 1997 ja 1998 panimoiden välillä vallitsi yksimielisyys hintojen korottamisesta ennen vuotta 1998 tai sen aikana (riidanalaisen
päätöksen 89, 174 ja 179 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        A-tuotemerkkeihin kuuluvan oluen tuottajat (Heineken ja Grolsch) vaativat hintojen korottamista ”kahdessa vaiheessa” siten,
että ensin korotettaisiin B-tuotemerkkien hintoja ja tämän jälkeen A-tuotemerkkien hintoja ja että korotuksen määrä eriytettäisiin
A- ja B-tuotemerkkien välillä; B-tuotemerkkien (jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden) tuottajat (Interbrew ja Bavaria)
vastustivat tätä vaatimusta (riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja muut sen 76, 89,
100, 117 ja 193 perustelukappaleessa mainitut todisteet)
–        Bavaria ilmoitti (todennäköisesti 12.3.1998 pidetyssä kokouksessa) aikomuksestaan nostaa hintojaan myöhemmin (riidanalaisen
päätöksen 129 ja 179 perustelukappaleessa mainitut todisteet ja sen 51 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto). Muiden
panimojen oli todennäköisesti tarkoitus seurata Bavarian esimerkkiä ja nostaa hintojaan (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappaleessa
mainittu InBevin lausunto)
–        seurantavälineestä sovittiin, että Bavarian tekemien hinnankorotusten pitäisi olla toteennäytettävissä AC Nielsenin koostamien
markettien tietokantojen lukujen perusteella (riidanalaisen päätöksen 129 ja 179 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        todisteita ei ole siitä, että vuoden 1998 suunniteltu hinnankorotus olisi toteutettu
–        panimot keskustelivat hintaneuvottelujen yhteydessä tiettyjen markettien tilanteesta (riidanalaisen päätöksen 76 ja 156 perustelukappaleessa
mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot)
–        osapuolet kertoivat keskusteluissa konkreettisia hintatietoja (riidanalaisen päätöksen 76, 89, 117, 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat)
– jakelijan tuotemerkillä myytävästä oluesta:
–        kaksi jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen alankomaalaista tuottajaa (Interbrew ja Bavaria) olivat vuodesta 1995 lähtien
ilmaisseet useaan otteeseen huolensa belgialaisen panimon Martensin suunnitelmista tunkeutua Alankomaiden olutmarkkinoille
(riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja sen 224, 236, 238 ja 248 perustelukappaleessa
mainitut muut todisteet)
–        näistä huolenaiheista keskusteltiin Bavarian ja InBevin kahdenvälisissä neuvotteluissa (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappaleessa
mainittu InBevin lausunto ja sen 227 perustelukappaleessa mainittu Interbrew’n sisäinen kirje) ja viidessä kahdenvälisessä
kokouksessa (jotka pidettiin 8.3.1995, vuoden 1997 maaliskuun jälkipuoliskolla, 12.5.1997, 19.6.1997 ja 8.9.1997), joissa
tätä ongelmaa käsiteltiin (riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        lisäksi kaksi ”belgialais-hollantilaista” kokousta pidettiin 14. tai 15.6.1998 (riidanalaisen päätöksen 234, 236 ja 238 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat) ja 7.7.1998 (riidanalaisen päätöksen 240 perustelukappaleessa mainittu Haachtin lausunto) Bredassa Interbrew
Nederlandin, Bavarian sekä belgialaisten panimojen Interbrew Belgiquen, Alken-Maesin, Haachtin ja Martensin kanssa (riidanalaisen
päätöksen 55 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto)
–        jakelijan tuotemerkillä myytävään olueen liittyvistä aiheista keskusteltiin myös Heinekenin ja Grolschin (jotka eivät toimi
tällä segmentillä) läsnä ollessa osana yleistä keskustelua (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleessa mainittu InBevin
lausunto ja sen 156, 193, 248 ja 249 perustelukappaleessa mainitut muut todisteet)
–        panimot keskustelivat jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleessa mainittu
InBevin lausunto ja sen 193, 199, 227, 236, 238 ja 249 perustelukappaleessa mainitut muut todisteet)
–        Heineken ja Grolsch kohdistivat Bavariaan ja Interbrew’hun psykologista painostusta, jotta ne korottaisivat jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen hintoja (riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa, alaviitteessä 493 ja 248 perustelukappaleessa mainitut
asiakirjat), kieltäytymällä nostamasta A-tuotemerkkien hintoja (riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappaleessa mainittu InBevin
lausunto)
–        sekä kahdenvälisesti Interbrew Nederlandin ja Bavarian välillä että monenvälisesti tällä segmentillä toimivien alankomaalaisten
ja belgialaisten panimojen välillä sovittiin, ettei muiden asiakkaita houkuteltaisi omiksi asiakkaiksi ja että jakelijoiden
tuotemerkkien markkinavolyymejä kunnioitettaisiin niin Alankomaissa kuin Belgiassakin; erityisesti päätettiin, että vähittäismyyntiorganisaation
kanssa tehty sopimus siirtyisi Interbrew Nederlandille (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto
ja sen 224, 236 ja 238 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        panimot vaihtoivat tietoja tietyille erityisasiakkaille tarjotuista kaupan ehdoista (riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappaleessa
mainittu kirje ja sen 236 ja 238 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        osapuolet kertoivat keskusteluissa konkreettisia hintatietoja (riidanalaisen päätöksen 236, 238 ja 249 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat)
– hotelli- ja ravintolasektorista:
–        mainitut neljä panimoa keskustelivat hinnoista (riidanalaisen päätöksen 174, 193 ja 197 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
ja hinnankorotuksista (riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot) hotelli-
ja ravintolasektorilla
–        panimojen välillä oli ”asteikoksi” kutsuttu sopimus, joka koski hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille myönnettävien ostohyvitysten
määrää (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja sen 92, 143 ja 165 perustelukappaleessa
mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot) ja jota panimojen oli ”noudatettava” (riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa
mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot); sopimuksen noudattamista valvottiin ja tietoon tulleista rikkomisista keskusteltiin
Catherijne-neuvotteluissa (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto)
–        neuvottelut koskivat myös sektorin nykytilanteen säilyttämiseksi käyttöön otettavia rajoituksia, joilla vältettiin muiden
panimojen asiakkaiden houkuttelu omiksi asiakkaiksi (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto
ja sen 184 perustelukappaleessa mainittu Heinekenin sisäinen kirje, joka koski sitä, että Bavaria oli houkutellut asiakkaakseen
opiskelijayhdistyksen)
–        keskusteluja tällaisista rajoituksista käytiin myös kahdenvälisesti; Heinekenin ja Bavarian johtajat keskustelivat esimerkiksi
9.9.1998 keskenään siitä, että Bavaria oli vienyt Heinekeniltä yhden hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaan (riidanalaisen
päätöksen 184 perustelukappaleessa mainittu Heinekenin sisäinen kirje)
–        panimot vaihtoivat tietoja tietyistä asiakkaista ja tietyistä yrityksistä (riidanalaisen päätöksen 92, 143, 156, 165 ja 184
perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        panimot mainitsivat keskusteluissaan ostohyvitysten tasoa ja alennuksia koskevia konkreettisia lukuja (riidanalaisen päätöksen
143 ja 165 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot).
Näiden seikkojen valossa on tarkasteltava kantajien esittämiä väitteitä, jotka koskevat moitittujen menettelytapojen kolmea
osatekijää eli ensiksi oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamista Alankomaissa sekä hotelli- ja ravintolasektorilla
että kotikulutuksen sektorilla, jakelijan tuotemerkeillä myytävät oluet mukaan luettuina, toiseksi yksittäisille asiakkaille
hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittaista yhteensovittamista ja kolmanneksi asiakaskunnan
jakamisen ajoittaista yhteensovittamista sekä hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen sektorilla (riidanalaisen
päätöksen 1 artikla sekä 257 ja 258 perustelukappale).
–       Tosiseikat, jotka koskevat yhtäältä oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisen ja toisaalta asiakaskunnan jakamisen
ajoittaisen yhteensovittamisen toteamista
Kantajat väittävät lähinnä, että komissio on useaan otteeseen tulkinnut panimojen edustajien moitituista kokouksista laatimia
käsin kirjoitettuja muistiinpanoja puolueellisesti ja jopa erittäin johdattelevasti.
Kantajat huomauttavat, että Bavarialta ja Grolschilta peräisin olevat muistiinpanot ovat vaikeaselkoisia muille kuin niiden
laatijoille. Kantajat käsittelevät huomautuksissaan ainoastaan tiettyjen itse esittämiensä asiakirjojen merkityksellisyyttä
ja tulkintaa sekä muita asiakirjoja, joiden osalta niiden komissiossa esittämät reaktiot on toistettu riidanalaisen päätöksen
tekstissä. Tämän lisäksi kantajat tyytyvät vain huomauttamaan, että komission mainitsemia muistiinpanoja voidaan tulkita monella
tavalla ja että ne eivät näin ollen riitä osoittamaan kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa tavalla, joka ei jätä perusteltua
epäilystä.
Kantajat kiistävät erityisesti riidanalaisen päätöksen 76, 89, 117, 156, 165, 174, 175, 179, 184, 199, 212, 213, 248 ja 249
perustelukappaleessa mainittujen seikkojen tulkinnan (ks. edellä 99, 101, 106, 114, 116, 118 à 120, 124, 125, 137 ja 138 kohta).
Ennen kuin tarkastellaan kantajien väitteitä edellä mainituista seikoista, on huomattava, että suurin osa edellä 141 ja 142
kohdassa luetelluista tosiseikkoja koskevista toteamuksista perustuvat useisiin todisteisiin.
On todettava 19.6.1996 ja 17.12.1997 päivättyjen muistiinpanojen osalta (jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 76 ja 117
kohdassa), että kantajat eivät kiistä komission niiden sisältöä koskevaa tulkintaa, vaan sen, miten niiden omat näitä asiakirjoja
koskevat alustavat reaktiot on toistettu riidanalaisessa päätöksessä. Sillä, että kyseiset asiakirjat tukevat kantajien esittämiä
huomautuksia, joiden mukaan ne eivät esittämissään vastauksissa yhtäältä väittäneet, että kyseessä olisi ollut neuvottelu,
vaan ainoastaan, että 19.6.1996 pidetyssä kokouksessa käydyt keskustelut ovat todennäköisesti koskeneet jakelijan tuotemerkillä
myytävää olutta, ja että ne eivät toisaalta ole riitauttaneet komission 17.12.1997 päivättyjä muistiinpanoja koskevaa tulkintaa
sillä perusteella, että kyseistä markkinasegmenttiä ei voida määritellä, vaan väittäneet, että nämä muistiinpanot eivät ole
vakuuttava todiste laittomasta yhteistoiminnasta, ei ole vaikutusta tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin.
On lisäksi todettava, että riidanalaisen päätöksen 76 ja 117 perustelukappaleessa mainittuja muistiinpanoja tukee kunkin toteamuksen
osalta monta muutakin todistetta, joita ei ole riitautettu (ks. edellä 142 kohta). Sama pätee riidanalaisen päätöksen 165,
199, 212 ja 213 perustelukappaleessa mainittujen asiakirjojen osalta. Ei ole siten tarpeen tarkastella erikseen näitä asiakirjoja
ja kantajien niiden osalta esittämiä huomautuksia käsiteltävän asian tosiseikkojen arvioimiseksi.
Bavarian hallintoneuvoston jäsenen 3.7.1998 käsin kirjoitetut muistiinpanot, Heinekenin sisäinen muistio ja Grolsche Bierbrouwerij
Nederlandin johtajan, josta tuli Koninklijke Grolschin hallintoneuvoston puheenjohtaja, ja Heineken Nederlandin johtajan lausunnot
(jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 156, 248 ja 249 perustelukappaleessa) ovat puolestaan tärkeitä todisteita toteamukselle,
jonka mukaan jakelijan tuotemerkillä myytävää olutta koskevia aiheita on käsitelty Heinekenin ja Grolschin edustajien läsnäollessa
(ks. edellä 142 kohta). Kantajat eivät kiistä tätä toteamusta. Ne kiistävät sitä vastoin johtopäätöksen, jonka mukaan Heineken
olisi osallistunut näihin Bavarian ja Interbrew’n välisiin keskusteluihin. Koska tämä väite liittyy kantajien käyttäytymisen
oikeudelliseen luonnehdintaan, sitä tarkastellaan sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassalon arvioinnin
yhteydessä (ks. jäljempänä 194–198 kohta).
Heinekenin sisäinen kirje, joka koski sitä, että Bavaria oli houkutellut opiskelijayhdistyksen asiakkaakseen (mainittu riidanalaisen
päätöksen 184 perustelukappaleessa), on ainoa konkreettinen todiste panimojen (tässä yhteydessä Heinekenin ja Bavarian) välisistä
keskusteluista, jotka koskivat hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaiden houkuttelua (ks. edellä 142 kohta). Kantajat eivät
kiistä, että tässä yhteydessä Bavaria ehdotti Heinekenille, että tästä ongelmasta keskusteltaisiin tai että se jopa ratkaistaisiin
korvauksilla. Ne vahvistavat kuitenkin, että näin ei tehty ja ettei Heineken myöskään olisi siihen suostunut. Kantajat kiistävät
lisäksi, että panimoilla olisi ollut käytössään järjestelmä, jolla kompensoitiin asiakkaan siirtyminen toiselle panimolle.
Nämä kantajien väitteet eivät ole uskottavia. Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä perustellusti, että kyseisen kirjeen
tekstissä oleva lause ”menetetyt hehtolitrat olisi silloin voitu kompensoida jollakin toisella tavalla” osoittaa, etteivät
Heineken ja Bavaria olleet keskustelleet kompensaation tarpeellisuudesta vaan ainoastaan tavoista saada kompensaatiota (riidanalaisen
päätöksen 185 perustelukappale), ja että sanojen ”puhuttiin lämpimikseen, kuten – – on tapana”, ”korostettiin” ja ”vapaaehtoisesti”
käyttö osoittaa, että Heinekenin henkilöstöön kuuluvan kirjeen kirjoittajan mukaan Bavariaa epäiltiin siitä, ettei se noudattanut
sääntöä, jonka mukaan panimot eivät saa aktiivisesti houkutella muiden panimojen hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaita
omiksi asiakkaikseen (riidanalaisen päätöksen 188 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 184–188 perustelukappaleessa esitetty seikka tukee näin ollen riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa
mainittuja InBevin lausuntoon sisältyviä toteamuksia voimassa olevasta sopimuksesta, jonka mukaan toisten hotelli- ja ravintolasektorin
asiakkaita ei vietäisi.
Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin kotikulutuksen myyntijohtajan toimistosta löydetyt asiakirjat (mainittu riidanalaisen päätöksen
174 ja 175 kohdassa) ja 14.10.1998 päivätty Heinekenin sisäinen muistio (mainittu riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa)
osoittavat, että vuonna 1997 ja 1998 panimoiden välillä oli yksimielisyys hinnankorotuksiin ryhtymisestä ennen vuotta 1998
tai sen aikana (ks. edellä 142 kohta).
Siltä osin kuin on kyse maininnasta ”agenda c[ommiss]ie CBK”, joka sisältyi riidanalaisen päätöksen 174 ja 175 perustelukappaleessa
mainittuihin asiakirjoihin, kantajat väittävät, etteivät ne tienneet syitä, joiden vuoksi Grolschin johtajat teki tämän merkinnän,
eikä yhtä yksittäistä merkintää voida pitää vakuuttavana todisteena kartellin olemassaolosta.
Kantajat eivät kuitenkaan kiistä komission päätelmää, jonka mukaan näistä asiakirjoista käy ilmi, että CBK:n pöytäkirjakomitean
kokouksissa käsiteltiin kotikulutuksen sektorin hintoja ja kilpailua, eivätkä esitä mitään selitystä sille, miksi Grolschin
johtajalla oli tällaisessa kokouksessa hallussaan Heinekenin hintaluettelo ja Bavarian hinnankorotuksia koskevat tiedot.
Heinekenin sisäisessä muistiossa olevan huomautuksen osalta (mainittu riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa), jonka
mukaan ”Bavarian CBK:ssa lupaama hinnankorotus ei näy selvästi Nielsenin [luvuissa]”, kantajat huomauttavat, että sana ”lupaama”,
jolla viitataan Bavarian ilmoittamaan hinnankorotukseen, joka oli ollut markkinoiden tiedossa jo kuukausien ajan, ei ole vakuuttava
todiste kartellin olemassaolosta. Tämä päätelmä olisi lisäksi ristiriidassa sen kanssa, että Heineken päätti korottaa hintojaan
vasta helmikuussa 2000.
Kuten komissio perustellusti huomauttaa riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappaleessa, on kuitenkin huomattava, että sanan
”lupaama” tulkitseminen siten, että se tarkoittaa pelkkää hinnankorotuksen ”mainitsemista”, poikkeaa sanan varsinaisesta merkityksestä.
Toteamus siitä, että Bavaria on sitoutunut korottamaan hintojaan, saa vahvistusta maininnasta, jonka mukaan korotus ”ei näy
selvästi Nielsenin [luvuissa]”. On jo todettu, että AC Nielsenin kokoamia markettien kassatietoja käytettiin nimittäin seurantavälineenä,
joka avulla Bavarian tekemä hinnankorotus olisi ”toteennäytettävissä” (ks. riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale ja
edellä 142 kohta). Näitä tietoja koskeva viittaus liittyy loogisemmin sitoumuksen täytäntöönpanon valvonnan yhteyteen kuin
pelkän maininnan todentamisen yhteyteen.
Kantajien väitteestä, jonka mukaan Heineken ei korottanut hintojaan ennen helmikuuta 1998 (vaikka korotukset oli sovittu tehtäväksi
vuonna 1998), on riittävää todeta, että pelkkä hintoja koskevan sopimuksen täytäntöön panematta jättäminen ei sinänsä tarkoita,
ettei tällaista sopimusta olisi koskaan ollut.
Lopuksi se, että hintojen korottamisesta vuonna 1998 oltiin yhtä mieltä, käy erittäin selvästi ilmi Interbrew’n 25.3.1997
päivätystä sisäisestä kirjeestä (mainittu riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa). Kantajien tulkinta, jonka mukaan
tämä kirje koski Interbrew’n neuvotteluja asiakkaidensa kanssa (eli markettien kanssa) eikä muiden panimoiden kanssa, ei ole
vakuuttava, koska kirjeen tekstissä mainitaan nimenomaisesti, että ”yksimielisyyden” osapuolina ovat ”suurimmat panimot”.
Sillä, että kirjeessä tarkoitettu hinnankorotus oli tarkoitus tehdä ”ennen vuotta 1998”, vaikka edellä mainitut todisteet
oli laadittu vuonna 1998, ei myöskään vahvista kantajien väitettä, jonka mukaan näiden asiakirjojen välillä ei ole mitään
yhteyttä. On täysin mahdollista, että neuvottelut alun perin vuonna 1997 tehtäväksi tarkoitetun hinnankorotuksen toteuttamisen
yksityiskohdista (erityisesti Interbrew’n sisäisessä kirjeessä tarkoitetusta A- ja B-tuotemerkkien eriytetystä korotuksesta)
olivat niin hankalat, että korotusta lykättiin ensiksi seuraavalle vuodelle, minkä jälkeen panimot luopuivat siitä kokonaan.
On lisäksi muistutettava, että toisin kuin kantajat väittävät, InBevin johtajien lausunnot (ks. edellä 82 ja 83 kohta) ja
se, että Heineken nosti väitetysti hintojaan vasta helmikuussa 2000 (ks. edellä 159 kohta), eivät heikennä Interbrew’n 25.3.1997
päivätyn sisäisen kirjeen täsmällisyyttä tai varsinkaan osoita vääräksi ”yksimielisyyden” olemassaoloa koskevaa mainintaa.
Edellä esitetystä seuraa, että komission esittämä aihetodisteiden kokonaisuus riittää tukemaan InBevin lausuntoa tosiseikkoja
koskevien toteamuksien osalta, jotka koskevat hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamista sekä asiakaskunnan jakamista.
Näiden toteamusten paikkansapitävyyteen eivät vaikuta myöskään kantajien väitteet edellä 146 kohdassa luetelluista seikoista.
Kantajien väitteet, jotka koskevat kyseessä olevan rikkomisen kahteen osatekijään liittyvien tosiseikkojen arvioinnissa tehtyä
virhettä, on siis hylättävä.
–       Tosiseikat, jotka koskevat yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittaisen
yhteensovittamisen toteamista
Kantajat väittävät, ettei komissio ole osoittanut, että asianomaiset yritykset olisivat sovittaneet yhteen muita hotelli-
ja ravintolasektorin asiakkaille myönnettyjä kaupan ehtoja kuin hintoja.
Komissio katsoo, että riidanalaisen päätöksen 67 ja 138 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot sisältävät
todisteen yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen tiettyjen kaupan ehtojen, kuten lainaehtojen,
ajoittaisesta yhteensovittamisesta mainittujen neljän panimon kesken (riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot sisältävät seuraavan maininnan: ”Takaus/rahoitus:
rah[oitusta] – – tiettyjen yritysten tarpeita enemmän. Eli – – milj[oonaa]”.
Komission mukaan tämä lainaus tarkoittaa siis sitä, että panimot keskustelivat 27.2.1996 pidetyssä kokouksessa yhden tai useamman
panimon tietyille yrityksille jo myöntämistä tai tulevaisuudessa myönnettävistä takauksista ja rahoituksesta (riidanalaisen
päätöksen 68 perustelukappale).
On kuitenkin huomattava, että kantajat ehdottavat komission mainitsemalle kohdalle vaihtoehtoista tulkintaa ja ilmoittavat,
että kohta liittyy keskusteluun ”epävarmoista velallisista”.
Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 138 perustelukappaleessa Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin erään johtajan käsin
kirjoittamat muistiinpanot, jotka koskivat 12.3.1998 pidettyä kokousta ja joihin sisältyi seuraava kohta: ”Bav korko – – %?
paitsi jos saadaan mainoskorvauksia”. Komission mukaan tämä kohta osoittaa, että keskusteluja käytiin hotelli- ja ravintolayrityksille
myönnettyjen lainojen korkotasosta (riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappale).
Vaikka oletettaisiin, että komissio tulkitsi oikein käsin kirjoitetut muistiinpanot, tällaisen viittauksen irrallinen ja lakoninen
luonne sekä kaikenlaisen konkreettisen tiedon puuttuminen muiden panimojen osallistumisesta kyseessä olevia aiheita koskevaan
keskusteluun estää sen, että näitä muistiinpanoja voitaisiin pitää riittävänä todisteena sellaisen kartellin olemassaolosta,
jossa tiettyjä kaupan ehtoja olisi ajoittain sovitettu yhteen.
Unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa komissio väittää, että riidanalaisen päätöksen
67 ja 138 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot saavat vahvistusta InBevin lausunnosta, josta sen
mukaan ilmenee yhtäältä, että 12.3.1998 pidetyssä Catherijne-kokouksessa käsiteltiin sekä hotelli- ja ravintolasektoria että
kotikulutuksen sektoria koskevia kysymyksiä, ja toisaalta, että Catherijne-kokouksiin osallistuneet harjoittivat yhteistoimintaa
hotelli- ja ravintolasektoriin tehtävien sijoitusten osalta välttääkseen asiakkaiden siirtymisen muiden panimojen asiakkaiksi.
On kuitenkin todettava, että komission mainitsemat kaksi kohtaa ja sen viittaus ”InBevin lausunnon henkeen” eivät osoita konkreettisesti,
että panimojen kesken olisi keskusteltu lainaehtojen yhteensovittamisesta, eikä niillä näin ollen voida tukea komission tältä
osin esittämää päätelmää.
Näin ollen on todettava, että komission toteamus yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen lainaehtojen
ajoittaisesta yhteensovittamisesta panimojen välillä perustuu hajanaisiin ja epätarkkoihin todisteisiin.
Kun otetaan nimittäin huomioon yhtäältä riidanalaisen päätöksen 67 ja 138 perustelukappaleessa mainittuihin käsin kirjoitettuihin
muistiinpanoihin sisältyvien viittausten irrallinen ja lakoninen luonne sekä kantajien esittämä uskottava vaihtoehtoinen tulkinta
ja toisaalta se, ettei InBevin lausunto sisällä tästä seikasta konkreettisia tietoja, on todettava, ettei komissio ole osoittanut
oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kyseessä olevaan rikkomiseen olisi sisältynyt ”yksittäisille asiakkaille Alankomaiden
hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittainen yhteensovittaminen”.
Riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappaleessa ja 1 artiklassa esitettyä toteamusta ei siis voida pitää toteen näytettynä.
Näin ollen kantajien väite siitä, että yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan
ehtojen ajoittaista yhteensovittamista koskevien tosiseikkojen arvioinnissa on tehty virhe, on hyväksyttävä.
–       Väitetty oikeudellinen virhe ja tosiseikkojen väitetysti virheellinen luonnehdinta
Kantajat väittävät, että komission toteamus EY 81 artiklassa tarkoitettujen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen
kokonaisuuden olemassaolosta yritysten välillä perustuu tämän määräyksen virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen (riidanalaisen
päätöksen 337 ja 341 perustelukappale).
Aivan aluksi on muistettava, että mainitut neljä panimoa vaihtoivat monenvälisissä kokouksissaan ja kahdenvälisessä yhteydenpidossaan
useaan otteeseen arkaluonteisia markkinatietoja (tietoja hinnoista, ostohyvitysten määrästä ja tietyille asiakkaille tehdyistä
konkreettisista tarjouksista), jotka olivat toisinaan melko yksityiskohtaisia (riidanalaisen päätöksen 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat) ja käsittivät konkreettisia hintatietoja (riidanalaisen päätöksen 76, 89, 117, 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat), tietoja ostohyvityksistä ja alennuksista (riidanalaisen päätöksen 143 ja 165 perustelukappaleessa mainitut
asiakirjat) sekä tietoja asiakkaista ja yrityksistä niin hotelli- ja ravintolasektorilla (riidanalaisen päätöksen 92, 143,
156, 165 ja 184 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat) kuin kotikulutuksen sektorillakin (riidanalaisen päätöksen 76 ja
156 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat).
Tämän lisäksi keskusteltiin joistakin markkinakäyttäytymistä koskevista konkreettisista ehdotuksista, etenkin ehdotuksesta
korottaa hintoja kahdessa vaiheessa kotikulutuksen sektorilla (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa mainittu asiakirja).
Se, että Catherijne-kokouksista ei koskaan laadittu virallisia pöytäkirjoja, että keskustelujen sisältöä ei juuri koskaan
käsitelty sisäisissä muistioissa ja että kokouksien asialistat ja niistä tehdyt muistiinpanot tuhottiin marraskuussa 1998
(riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto), osoittaa lisäksi, että toisin kuin kantajat väittävät,
nämä keskustelut olivat luonteeltaan salaisia ja niihin osallistuneet olivat tietoisia toimintansa lainvastaisuudesta ja pyrkivät
salaamaan sen.
Toisin kuin kantajat väittävät, komission tarkastelemista asiakirjatodisteista ilmenee, että yhteinen tahto oli ilmaistu tietyistä
ehdotuksista, kuten vähittäismyyntiorganisaation kanssa tehdyn sopimuksen antamisesta Interbrew’lle (riidanalaisen päätöksen
236 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 531 mainittu asiakirja) ja yhdenmukaistetusta hintojen korottamisesta ennen vuotta
1998 tai sen aikana (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa mainittu asiakirja).
EY 81 artiklassa tarkoitetun sopimuksen olemassaoloa ei viimeksi mainitussa tapauksessa voida kyseenalaistaa sen paremmin
sillä, että panimojen osoittama yhteinen tahto ei todennäköiseksi koskenut hinnankorotuksen toteuttamisen konkreettisia yksityiskohtia,
kuin silläkään, että hintoja ei tosiasiassa koskaan korotettu markkinoilla.
Vaikka oletettaisiin, että suunnitellun rajoituksen tietyistä yksityiskohdista ei koskaan päästy sopimukseen, komissio on
aivan perustellusti todennut, että säännöllisillä keskusteluillaan panimot ovat selvästi osoittaneet yhteisen aikomuksensa
tehdä kilpailunvastainen sopimus (riidanalaisen päätöksen 341 perustelukappale).
Tämän lisäksi sellaisten arkaluonteisten tietojen, jotka eivät ole suuren yleisön tiedossa ja jotka mainitut neljä panimoa
katsoivat hyödylliseksi kirjata muistiin ja mainita sisäisessä yhteydenpidossaan, jatkuva vaihto on väistämättä vähentänyt
kunkin panimon epävarmuutta kilpailijoidensa suunnittelemasta käyttäytymisestä.
Tältä osin on syytä olettaa, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista
näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään
huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihtamansa tiedot. Näin on etenkin siinä tapauksessa, että yhteistoiminta jatkuu pitkän
ajanjakson kuluessa säännöllisenä, kuten nyt käsiteltävässä asiassa (ks. vastaavasti edellä 46 kohdassa mainittu asia Hüls
v. komissio, tuomion 162 kohta).
Kantajat katsovat kumonneensa tämän olettaman osoittamalla, että keskusteluista huolimatta mainitut neljä panimoa päättivät
markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä. On toki totta, että niin InBevin johtajien lausunnot kuin sekin seikka, että Heineken korotti
hintojaan vasta helmikuussa 2000, osoittavat, että moititun ajanjakson aikana kukin panimo noudatti omaa markkinapolitiikkaansa.
Vaikka tämä toteamus voisi osoittaa, että virallisia sopimuksia ei ollut tehty eikä panimojen välillä ollut tosiasiallista
yhteensovittamista, se ei kuitenkaan riitä osoittamaan, että nämä panimot eivät koskaan ottaneet huomioon moitituissa kokouksissa
vaihdettuja tietoja päättäessään omasta markkinakäyttäytymisestään.
Kantajat eivät näin ollen ole onnistuneet kumoamaan edellä 186 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvaa olettamaa.
Näin ollen on todettava, että edellä 46 ja 47 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä vahvistetut yhdenmukaistetun menettelytavan
muodostavat osatekijät ovat olemassa nyt käsiteltävässä asiassa.
Tällaisessa tapauksessa on huomattava, että komissiolla oli oikeus määritellä kyseessä olevat menettelyt ”sopimusten ja/tai
yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudeksi”, sillä näihin menettelyihin sisältyi sekä osatekijöitä, jotka on määriteltävä
”sopimukseksi”, että tekijöitä, jotka on määriteltävä ”yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi”. Itse asiassa, koska rikkomiseen
sisältyi monenlaisia tekijöitä, komission päätöksen 1 artiklassa kuvaama kaksinkertainen oikeudellinen luonnehdinta on ymmärrettävä
siten, ettei luonnehdinnassa edellytetä samanaikaisesti ja kumulatiivisesti näyttöä siitä, että kaikki tosiseikat täyttävät
sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit, vaan siinä kuvataan monitahoista kokonaisuutta, johon liittyvistä
tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklassa – jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monitahoisia kilpailunrajoituksia
varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (ks. vastaavasti edellä 44
kohdassa mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 264 kohta).
Kantajat kiistävät kuitenkin, että menettelyllä, josta niitä moititaan, olisi ollut kilpailunvastainen tavoite. Ne väittävät
erityisesti, että näiden kokousten tarkoituksena ei koskaan ollut menettelytapojen salainen yhteensovittaminen kilpailun rajoittamiseksi.
Markkinatilanteesta, kuten hinnoista kotikulutuksen markkinoilla ja tietyille hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille tehtävistä
tarjouksista, saatettiin keskustella satunnaisesti. Näissä keskusteluissa käsiteltiin kuitenkin niin monia sektorin kannalta
tärkeitä asioita ja ne olivat luonteeltaan niin epävirallisia ja vapaita, ettei niitä voida luokitella ”yhteistoiminnaksi”.
Tältä osin on huomattava, että markkinoiden kannalta arkaluonteisia tietoja koskevat keskustelut, vaikka ne olisivat olleet
satunnaisia ja niitä olisi käyty samanaikaisesti muita kuin arkaluonteisia asioita koskevien keskustelujen kanssa, olivat
selvästi luonteeltaan sellaisia, että niillä sovitettiin yhteen markkinakäyttäytymistä ja vähennettiin kilpailijoiden suunnittelemaan
käyttäytymiseen liittyvää epävarmuutta. On jo osoitettu, että vaikka panimoiden välinen yhteistoiminta ei ole aina ollut kovinkaan
tehokasta, hintoja ja tietyille asiakkaille tarjottuja ehtoja koskevat keskustelut ovat mahdollistaneet sen, että ne ovat
voineet seurata kilpailijoidensa käyttäytymistä joiltain osin läheltä ja päättää omasta käyttäytymisestään saamiensa tietojen
perusteella (ks. edellä 185–189 kohta). Sitä, että panimoiden edustajat ovat katsoneet tarpeelliseksi kirjata nämä tiedot
asialistoihinsa ja mainita ne sisäisessä kirjeenvaihdossaan, on lisäksi pidettävä osoituksena siitä erityisestä merkityksestä,
joka näillä tiedoilla oli niiden kannalta, ja vahvistuksena sille, että vaikka näillä keskusteluilla ei aina ollut kilpailunvastaista
vaikutusta, osallistujat tavoittelivat sitä objektiivisesti.
Kantajat kiistävät lopuksi komission johtopäätöksen, jonka mukaan Heineken osallistui näihin Interbrew’n ja Bavarian välisiin
keskusteluihin, jotka koskivat jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmenttiä. Ne eivät kiistä osallistumistaan kyseisiin
monenvälisiin kokouksiin, mutta väittävät, ettei Heineken toiminut aktiivisesti kyseisellä segmentillä ja ettei sen osallistumista
kyseisiin järjestelyihin voida päätellä siitä, että Grolsch, toinen panimo, joka ei toiminut tällä segmentillä, oli ilmaissut
huolensa hinnoista tällä segmentillä, eikä siitä, että Bavaria ja InBev olivat asettaneet tavoitteeksi hintatason nostamisen
tällä segmentillä (riidanalaisen päätöksen 249–252 perustelukappale).
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kun yritys on osallistunut, vaikkakaan ei aktiivisesti,
kokoukseen, jossa käsiteltiin laitonta yhdenmukaistettua menettelytapaa, sen on katsottava osallistuneen kyseiseen sopimukseen,
ellei se osoita ottaneensa avoimesti etäisyyttä siihen tai ilmoittaneensa muille osanottajille aikovansa osallistua kyseiseen
kokoukseen eri tarkoituksessa kuin ne (ks. yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95,
T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio
15.3.2000, Kok., s. II-491, 3199 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on aluksi huomattava, että vaikka Heineken ei ole toiminut jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen
segmentillä, InBevin lausunnosta ilmenee (riidanalaisen päätöksen 54 ja 247 perustelukappale), että tämän segmentin hinnat
olivat neljän suuren panimon, myös Heinekenin, yhteisenä huolenaiheena.
Seuraavaksi on huomattava, että kantajat eivät kiistä Heinekenin osallistumista kyseisiin jakelijan tuotemerkillä myytävän
oluen segmentin hintoja koskeneisiin laittomiin keskusteluihin, minkä osoittavat myös eri todisteet, jotka mainitaan riidanalaisen
päätöksen 247–251 perustelukappaleessa. Kantajat eivät myöskään väitä, että Heineken olisi ottanut avoimesti etäisyyttä näihin
keskusteluihin tai ilmoittanut muille panimoille aikovansa osallistua kyseisiin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne. Heinekenin
vastuuta ei näin ollen poista pelkästään se, ettei se ole osallistunut aktiivisesti näihin keskusteluihin, vaikka se katsottaisiin
toteennäytetyksi.
Lopuksi on todettava, että asiakirja-aineiston perusteella Heinekenin osallistuminen kyseisiin jakelijan tuotemerkillä myytävän
oluen segmentin hintoja koskeneisiin laittomiin keskusteluihin ei rajoittunut pelkästään passiiviseen osallistumiseen tiettyihin
kokouksiin ja mielenkiintoon, joka sillä oli näiden keskustelujen lopputuloksen osalta, vaan käsitti myös Interbrew’hun ja
Bavariaan tietoisesti kohdistetun painostuksen, kun se kieltäytyi korottamasta omien tuotemerkkiensä hintoja ennen jakelijan
tuotemerkillä myytävien tuotteiden hintojen korottamista. Tällaisen painostuksen harjoittamisesta ovat kuitenkin todisteena
InBevin lausunto (mainittu riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleessa) ja 12.5.1997 pidetyn kokouksen sisältöä koskeva
asiakirja (mainittu riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa), joiden tulkintaa kantajat eivät ole riitauttaneet.
Edellä esitetyn perusteella kantajien väitettä, joka koskee oikeudellista virhettä, ei voida hyväksyä.
Lopuksi koska kantajat eivät ole osoittaneet, että riidanalaisessa päätöksessä olisi tehty EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamista
koskeva oikeudellinen virhe, on hylättävä myös niiden pääasiallisesti samaan lähtökohtaolettamaan perustuva väite, jonka mukaan
komissio on tulkinnut tätä määräystä virheellisesti ja syyttömyysolettaman periaatetta loukkaavalla tavalla eikä ole esittänyt
riittäviä perusteluja rikkomista koskevan toteamuksen tueksi.
–       Johtopäätös
Edellä esitetyn viidennen ja kuudennen kanneperusteen tarkastelun päätteeksi on todettava, että komission toteamusta siitä,
että yksittäisille asiakkaille Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottuja muita kaupan ehtoja kuin hintoja olisi
sovitettu yhteen ajoittain, ei ole näytetty toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, eikä sitä voida hyväksyä (ks. edellä
167–177 kohta).
Näin ollen riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan kyseessä oleva rikkomisen osatekijä,
ja kantajille määrätyn sakon määrää on tästä syystä muutettava. Tämän muutoksen tosiasialliset seuraukset on yksilöity jäljempänä
435 ja 436 kohdassa.
Viides ja kuudes kanneperuste on hylättävä muilta osin.

Seitsemäs kanneperuste, joka koskee rikkomisen kestoa
Asianosaisten lausumat
Kantajat kiistävät toteamuksen, jonka mukaan niiden syyksi luetun rikkomisen alkamisajankohta on 27.2.1996 ja päättymisajankohta
3.11.1999. Ne katsovat nimittäin, että rikkomisen alkamis- ja päättymisajankohdan osalta on voitava esittää suoraa näyttöä
ja niihin sovelletaan ankarampaa todistustaakkaa, jota ei ole täytetty nyt käsiteltävässä asiassa, koska komissiolla ei ollut
välittömiä todisteita 27.2.1996 ja 3.11.1999 käytyjen keskusteluiden kilpailunvastaisesta sisällöstä.
Kantajat väittävät 27.2.1996 pidetystä kokouksesta, että komission riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa mainitsemat
käsin kirjoitetut muistiinpanot koskevat yleistä keskustelua, jota käytiin hotelli- ja ravintolasektorin ”epävarmoista velallisista”
ja jota ei voida pitää luonteeltaan kilpailua rajoittavana.
Kantajat väittävät 3.11.1999 pidetystä kokouksesta, että sen lainvastaista sisältöä koskevat todisteet perustuvat InBevin
komission tietopyyntöön antamaan vastaukseen (mainittu riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappaleessa). Ne katsovat kuitenkin,
että tämä vastaus on ristiriidassa kyseiseen kokoukseen osallistuneiden InBevin johtajien tarkempien lausuntojen kanssa.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva
todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla. Oikeuskäytännössä edellytetään tältä osin, että jos ei ole olemassa näyttöä,
jolla rikkomisen kesto voidaan osoittaa suoraan, komission on esitettävä ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän
lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä
tiettyjen kahden ajankohdan välillä (asia T‑43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s. II‑441, 79 kohta
ja edellä 91 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 51 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajat riitauttavat sekä rikkomisen alkamisajankohdan että sen päättymisajankohdan määrittämisen.
–       Rikkomisen alkamisajankohdan määrittäminen
Komissio katsoi, että kyseisen rikkomisen alkamisajankohta on 27.2.1996, jolloin pidettiin ensimmäinen Catherijne-kokous,
josta se on saanut suoraa näyttöä mainittujen neljän panimon läsnäolosta.
Kuten edellä 167–177 kohdassa on todettu, riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa mainitut, tätä kokousta koskevat
käsin kirjoitetut muistiinpanot eivät sinänsä muodosta todisteiden kokonaisuutta, jonka perusteella voitaisiin oikeudellisesti
riittävällä tavalla todeta rikkominen, joka koskee yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden
kaupan ehtojen ajoittaista yhteensovittamista.
Tämä seikka ei kuitenkaan sinänsä estä sitä, että näiden samojen tietojen perusteella voidaan määrittää koko rikkomisen alkamisajankohta.
On nimittäin todettava, että 27.2.1996 pidetty kokous on osa säännöllisesti järjestettyjä kokouksia, joihin osallistuivat
samat osapuolet ja jotka pidettiin samanlaisissa olosuhteissa. Näitä kokouksia kutsuttiin ”Catherijne-neuvotteluiksi” ja ”pöytäkirjakomiteaksi”,
niihin osallistuivat neljän alankomaalaisen panimon eli Heinekenin, InBevin, Grolschin ja Bavarian edustajat, ne pidettiin
samanaikaisesti CBK:n virallisten kokousten kanssa ja niissä käydyistä keskusteluista ei koskaan laadittu pöytäkirjoja eikä
juuri koskaan edes sisäisiä muistioita. Myös InBevin lausunnossa näitä kokouksia kuvattiin osaksi useita muita kokouksia,
ja sen liitteenä toimitettiin taulukko, jossa mainittiin useimpien kokousten, myös 27.2.1996 pidetyn kokouksen, nimet, päivämäärät
sekä osoitteet ja pitopaikat (riidanalaisen päätöksen 44 perustelukappale).
InBevin lausunnon ja useiden muiden todisteiden perusteella on jo todettu, että näiden kokousten sarjaan kuuluvilla kokouksilla
oli kilpailunvastainen tavoite (ks. edellä 179–184 kohta). Yhtäältä kokousten järjestelmällisen luonteen ja niiden kilpailunvastaisen
sisällön osoittavan aihetodisteiden kokonaisuuden ja toisaalta merkittävän todistusvoimaisen InBevin lausunnon perusteella
voidaan – jollei vastakkaista näyttöä ole – näin ollen todeta, että kaikilla kokousten sarjaan kuuluvilla kokouksilla oli
kilpailua rajoittava tarkoitus, vaikka joidenkin kokousten sisällöstä ei ole konkreettista näyttöä.
Kantajat väittävät lähinnä, ettei tätä logiikkaa voida soveltaa rikkomisen alkamis- ja päättymisajankohtien määrittämiseen,
ja esittävät, että vaikka lähtökohtaisesti voidaan olettaa rikkomisen jatkuneen keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä,
rikkomisen alkamisajankohdan ja päättymisajankohdan osalta sovelletaan ankarampaa todistustaakkaa ja niiden osalta on voitava
esittää suoria todisteita.
Tältä osin on huomattava, että komissio saattoi määrittää rikkomisen alkamisajankohdan muidenkin kuin 27.2.1996 pidettyä kokousta
koskevien seikkojen perusteella.
Riidanalaisen päätöksen 466–469 perustelukappaleessa komissio nimittäin katsoo, että kaikki kyseessä olevista panimoista,
myös kantajat, olivat osallistuneet rikkomiseen ”ainakin 27.2.1996 ja 3.11.1999 välisenä aikana”. Riidanalaisen päätöksen
56 perustelukappaleessa se täsmentää lisäksi, että InBevin lausunnon mukaan rikkominen oli alkanut jo huomattavasti ennen
vuotta 1996 eli
–        ”vuonna 1990 tai sitäkin aiemmin” hotelli- ja ravintolasektorin hinnankorotuksia koskevien keskustelujen osalta
–        ”vuosina 1993–1994” ostohyvityksiä ja hotelli- ja ravintolayritysten siirtämistä panimolta toiselle koskevien keskustelujen
osalta
–        ”vuonna 1987” Oranjeboom-Interbrew’n ja Bavarian välisten jakelijan tuotemerkillä myytävää olutta koskevien keskustelujen
osalta.
Kun otetaan huomioon InBevin lausunnon huomattava todistusvoima, komissio saattoi todeta, että kyseessä oleva rikkominen oli
alkanut ainakin niihin aikoihin, kun pidettiin InBevin lausunnon liitteenä olevassa taulukossa luetellut vuoden 1996 ensimmäiset
kokoukset, joissa InBev oli edustettuna sen ostettua Oranjeboomin vuonna 1995.
On muistutettava, että InBevin lausunnosta käy ilmi, että Heineken oli osallistunut Catherijne-kokousten järjestämiseen niiden
alusta alkaen vuonna 1993 tai vuonna 1994. Lisäksi on osoitettu, että yhtäältä Heineken oli edustettuna 27.2.1996 pidetyssä
kokouksessa ja että toisaalta 19.6.1996 pidetyssä seuraavassa kokouksessa panimot kävivät keskusteluja, jotka olivat luonteeltaan
kilpailunvastaisia (ks. riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa ja edellä 99 ja 100 kohdassa mainitut käsin kirjoitetut
muistiinpanot). Vaikka Heinekenin ei ole osoitettu osallistuneen tähän kokoukseen, tätä kokousta koskevat seikat osoittavat,
että siellä keskusteltiin Heinekenin osallistumisesta tulevaan kaksivaiheiseen hinnankorotukseen.
Näiden seikkojen perusteella komissio saattoi perustellusti todeta, että kantajat olivat osallistuneet kyseessä olevaan rikkomiseen
ainakin 27.2.1996 lähtien.
Se, että riidanalaisessa päätöksessä ei todettu rikkomisen olemassaoloa ennen tätä päivämäärää, on riidanalaisen päätöksen
adressaateille tehty myönnytys. Tältä osin on huomattava, että unionin yleistä tuomioistuinta ei ole pyydetty lausumaan tämän
myönnytyksen lainmukaisuudesta tai tarkoituksenmukaisuudesta (ks. vastaavasti edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 340 ja 341 kohta).
Tällaisessa tilanteessa, kun kyse on säännöllisten kokousten sarjaan kuuluvista kokouksista, joiden kilpailunvastainen luonne
on osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla, toteamusta rikkomisen alkamisajankohdasta ei voida kyseenalaistaa kantajien
väitteellä 27.2.1996 pidetyn kokouksen sisältöä koskevan konkreettisen näytön riittämättömyydestä.
Näin ollen rikkomisen alkamisajankohdan määrittämistä koskeva väite on hylättävä.
–       Rikkomisen päättymisajankohdan määrittäminen
Komissio katsoi, että rikkomisen päättymisajankohta on 3.11.1999 kaikkien kyseessä olevien panimojen osalta (riidanalaisen
päätöksen 466–469 perustelukappale); kyseisenä päivänä pidettiin viimeinen Catherijne-kokous, josta komissiolla on suoraa
näyttöä mainittujen neljän panimon läsnäolosta. Tämä kokous on viimeinen InBevin lausunnon liitteenä olevassa kronologisessa
taulukossa mainittu kokous. InBevin komission tietopyyntöön antaman vastauksen mukaan 3.11.1999 pidetty kokous oli ”Catherijne-kokous
(hotelli- ja ravintolasektoria koskevat kysymykset /pöytäkirjakomitea); kuten aina Catherijne-neuvotteluissa, tässäkin kokouksessa
käsiteltiin lähinnä kohtuuttomia sopimuksia ja rauhanomaista rinnakkaiseloa” (riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappale).
Kantajat katsovat, että tämän lausunnon kanssa ovat ristiriidassa 3.11.1999 pidettyyn kokoukseen osallistuneiden InBevin johtajien
tarkemmat lausunnot, joista kantajat lainaavat seuraavia kohtia:
–        ”19.8.1999 pidettiin neuvottelu, johon osallistuin. 3.11.1999 pidettiin kokous, johon minä ja – – osallistuimme. Kuten yleensä,
emme puhuneet konkreettisesti markkinakäyttäytymisestä. Kokous oli pikemminkin epävirallinen”
–        ”Hotelli- ja ravintolasektorin neljä johtajaa (Heineken, Grolsch, Bavaria ja Interbrew) pitävät yhteisiä kokouksia. Olen osallistunut
vain yhteen näistä kokouksista eli 3.11.1999 Enschedessä pidettyyn kokoukseen. – – vei minut sinne esitelläkseen minut muille.
Tällä kokouksella ei juurikaan ollut sisältöä. Kyse oli pikemminkin mukavasta tapaamisesta, jolla ei ollut mitään tiettyä
asialistaa. Ostohyvityksiä kommentoitiin yleisesti. Sain käsityksen, että olemassa oli jo vuosien ajan ollut jonkinlainen
ostohyvitysasteikko tai -sääntö, mutta sitä ei koskaan sanottu ääneen. Puhuttiin ainoastaan ostohyvitysten kokonaismääristä
laajemmassa merkityksessä, ja tässä yhteydessä voitiin käsitellä joitakin tapauksia. Sain käsityksen, että asteikko ei toiminut.
Kukin toimija päätti omasta strategiastaan. Pyrittiin ehkä hieman pelottelemaan, mutta kukin toimi kuitenkin itse päättämällään
tavalla.”
On todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, nämä kohdat eivät ole ristiriidassa komission toteamien seikkojen kanssa.
Viittaukset ”kohtuuttomiin sopimuksiin” ja ”rauhanomaiseen rinnakkaiseloon” sekä ”asteikkoon” ja ”ostohyvityssääntöön” liittyivät
selvästi hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaisiin sovellettujen ostohyvitysten yhteensovittamiseen. InBevin johtajien lausunnoissa
selvennettiin ainoastaan keskustelujen yksityiskohtaisuutta siltä osin, että niiden väitettiin olleen ”yleistä kommentointia”,
sekä sitä, etteivät keskustelut vaikuttaneet markkinoihin eli ”asteikko ei toiminut”. Edellä on kuitenkin jo todettu, että
sen paremmin keskustelujen yleisellä luonteella kuin silläkään, että keskustelut eivät vaikuttaneet markkinoihin, ei voida
kyseenalaistaa kyseessä olevan kokouksen kilpailunvastaista luonnetta (ks. edellä 78–79 kohta).
Se, että 3.11.1999 pidetty kokous oli osa kilpailunvastaisten kokousten sarjaa (ks. edellä 213 ja 214 kohta) ja että siinä
käsitellyt aiheet liittyivät aiempiin kilpailua rajoittaviin keskusteluihin, osoittaa lisäksi, että kokouksen koollekutsumisen
tarkoituksena oli varmistaa olosuhteet, joissa näitä keskusteluja voitaisiin jatkaa.
Vaikka oletettaisiin, että yhtäältä InBevin työntekijöiden lausuntojen, joihin kantajat vetoavat, ja toisaalta InBevin tietopyyntöön
antaman vastauksen välillä olisi tiettyä ristiriitaisuutta, on joka tapauksessa katsottava, että viimeksi mainitun vastauksen
todistusvoima on suurempi, kun otetaan huomioon oikeuskäytäntö, jonka mukaan yrityksen nimissä annetun vastauksen luotettavuus
on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella riippumatta siitä, millaisia kokemuksia
tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on (ks. edellä 90 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 45 kohta).
Rikkomisen päättymisajankohdan määrittämistä koskeva väite ja siten koko seitsemäs kanneperuste on näin ollen hylättävä.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista ja asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan rikkomista,
kun kantajien ei ole annettu tutustua muiden asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin
Asianosaisten lausumat
Kantajat moittivat komissiota siitä, että se hylkäsi niiden pyynnön saada tutustua muiden menettelyn osapuolten väitetiedoksiantoon
antamiin vastauksiin, mikä on vaikuttanut kantajien puolustautumisoikeuksiin. Kantajat katsovat, että riidanalaisesta päätöksestä
ilmenee, että komissio on käyttänyt näitä vastauksia todisteina arvioidessaan rikkomisen olemassaoloa ja perustellessaan sakon
lopullista määrää, ja että näihin vastauksiin sisältyi niiden puolesta puhuvia seikkoja, joihin ne olisivat voineet vedota.
Ne esittävät näin ollen, että menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen nojalla niiden olisi pitänyt saada mahdollisuus
tutkia näitä seikkoja voidakseen valmistella itsenäisesti puolustustaan.
Kantajat katsovat erityisesti, että niiden olisi pitänyt saada tutustua Bavarian ja Grolschin vastauksiin, koska kuten riidanalaisesta
päätöksestä ilmenee, nämä panimot esittävät autenttisen tulkinnan seikoista, joita käytettiin sittemmin kantajia vastaan ja
niiden puolesta puhuvina todisteina. Kantajat huomauttavat erityisesti, että komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 75
perustelukappaleessa Bavarian väitetiedoksiantoon antamat vastaukset osoittaakseen, että kantajat osallistuivat 19.6.1996
pidettyyn kokoukseen. Komissio esitti lisäksi riidanalaisen päätöksen 124–126 perustelukappaleessa Bavarian vastauksiin perustuvan
tulkinnan osoittaakseen, että 17.12.1997 pidetyssä kokouksessa keskusteltiin oluen hinnoista. Lopuksi kantajat toteavat, että
komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 135 perustelukappaleessa Bavarian vastauksessa oleviin väitteisiin todisteena tietyistä
kantajien 12.3.1998 pidetyssä kokouksessa esittämistä asianomaisia vastaan puhuvista lausunnoista.
Kantajat korostavat InBevin väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin tutustumisen merkitystä, koska niiden mukaan komissio
on pääasiallisesti nojautunut näihin lausuntoihin riidanalaisen päätöksen tehdessään. Kantajat mainitsevat esimerkkinä, että
riidanalaisen päätöksen 476 perustelukappaleesta sekä komission ja InBevin välisestä kirjeenvaihdosta helmikuussa 2006 voidaan
päätellä, että tämän jälkimmäisen väitetiedoksiantoon antamat vastaukset sisälsivät kantajien puolesta puhuvia seikkoja.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukaan ”asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä
on täysin turvattava; niillä on oikeus tutustua komission asiakirja-aineistoon edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon
yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta – –”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus tutustua asiakirjoihin
merkitsee, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät
asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta (ks. vastaavasti asia C-199/99 P, Corus UK v. komissio,
tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11177, 125–128 kohta ja asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok., s. II-1775,
81 kohta).
Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission
sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta (edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 68 kohta).
Se, että asianomaisia vastaan puhuvaa asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi, merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista
ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys osoittaa, että ensinnäkin komissio on nojautunut tähän asiakirjaan
tukeakseen väitettään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomista, ja toiseksi tämä väite voidaan näyttää toteen vain kyseisen
asiakirjan perusteella. Näin ollen asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessä päätynyt,
olisi ollut erilainen, mikäli asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta (edellä
51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 71–73 kohta).
Mikäli kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen
yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn
kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi kyennyt käyttämään kyseisiä sen puolesta
puhuvia asiakirjoja puolustuksessaan (edellä 44 kohdassa mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 81 kohta),
osoittamalla erityisesti, että se olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiannon
laatimisvaiheessa tekemien arviointien kanssa, ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan päätöksessä tehtyihin arviointeihin
(ks. vastaavasti edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 75 kohta).
On muistutettava, että väitetiedoksianto on toimi, jonka tarkoituksena on rajata yritystä vastaan aloitetun menettelyn kohde
ja varmistaa puolustautumisoikeuksien tehokas käyttäminen (ks. asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio,
tuomio 8.10.2008, Kok., s. II‑2567, 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä näkökulmasta väitetiedoksiantoon liittyy useita puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatetta koskevia menettelyllisiä
takeita, joihin kuuluu oikeus tutustua komission tutkinta-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin.
Väitetiedoksiantoon annetut vastaukset eivät kuulu varsinaiseen tutkinta-aineistoon (ks. vastaavasti edellä 195 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 380 kohta).
Koska ne ovat asiakirjoja, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon väitetiedoksiannon toimittamisen hetkellä, komission on
annettava tiedoksi nämä muiden asianomaisten osapuolten esittämät vastaukset ainoastaan, jos ilmenee, että ne sisältävät asianomaisia
vastaan tai niiden puolesta puhuvia uusia seikkoja.
Oikeutta tutustua komission asiakirja-aineistoon [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan, ETA-sopimuksen 53, 54 ja 57 artiklan ja neuvoston
asetuksen (EY) N:o 139/2004 soveltamistapauksissa koskevista säännöistä annetun komission tiedonannon (EUVL 2005, C 325, s.
7) 27 kohdan mukaan osapuolille ei yleissäännön mukaan myöskään myönnetä oikeutta tutustua muiden tutkimuksessa mukana olevien
osapuolten väitetiedoksiantoon esittämiin vastauksiin. Osapuolelle myönnetään oikeus tutustua näihin asiakirjoihin ainoastaan,
jos ne voivat olla komission väitetiedoksiannossaan kyseistä osapuolta vastaan esittämiin väitteisiin liittyviä uusia todisteita,
riippumatta siitä, ovatko todisteet luonteeltaan syyllisyyden osoittavia vai vapauttavia.
Yhtäältä uusista yritystä vastaan puhuvista seikoista on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että
jos komissio aikoo perustaa kantansa seikkaan, joka perustuu väitetiedoksiantoon annettuun vastaukseen, näyttääkseen toteen,
että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa
tällaiseen uuteen todisteeseen (edellä 195 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 386
kohta ja asia T-314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3085, 50 kohta).
Asiakirjaa voidaan pitää yritystä vastaan puhuvana asiakirjana ainoastaan, jos komissio käyttää sitä tukemassa toteamustaan
yrityksen suorittamasta rikkomisesta. Jotta kyseessä oleva yritys voisi osoittaa puolustautumisoikeuksiaan loukatun, ei ole
riittävää näyttää toteen, ettei se ole hallinnollisen menettelyn aikana voinut ilmaista kantaansa asiakirjasta, joka on mainittu
riidanalaisen päätöksen missä tahansa kohdassa. Sen on näytettävä toteen, että komissio on käyttänyt tätä asiakirjaa riidanalaisessa
päätöksessä lisätodisteena todetakseen rikkomisen, johon yritys on komission mukaan osallistunut (yhdistetyt asiat T-5/00
ja T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie v. komissio,
tuomio 16.12.2003, Kok., s. II-5761, 35 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajat väittävät, että komissio on käyttänyt Bavarian ja Grolschin väitetiedoksiantoon antamien
vastausten osia uusina kantajia vastaan puhuvina todisteina. Ne viittaavat tältä osin riidanalaisen päätöksen 75, 124–126
ja 135 perustelukappaleeseen.
Aivan aluksi riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleessa mainitaan Bavarian väitetiedoksiantoon antaman vastauksen kohta,
jonka mukaan oli ”hyvinkin mahdollista”, että Heineken oli edustettuna 19.6.1996 pidetyssä kokouksessa. Vaikka komissio on
tehnyt tämän lainauksen, on kuitenkin niin, että se on vastaavasti todennut, ettei asiakirja-aineistoon sisältynyt yhtään
todistetta tästä seikasta. Kyseisestä perustelukappaleesta ei käy ilmi, että Heineken olisi ollut edustettuna kyseisessä kokouksessa,
vaan ainoastaan, että se joka tapauksessa osallistui sitä edeltäneeseen ja sitä seuraaviin kokouksiin.
Tässä tilanteessa Bavarian väitetiedoksiantoon antaman vastauksen kyseisen kohdan lainaamista ei voida pitää uuden asianomaista
vastaan puhuvan todisteen käyttämisenä.
Seuraavaksi on todettava riidanalaisen päätöksen 124 ja 126 perustelukappaleen osalta, jotka koskevat 17.12.1997 pidettyä
kokousta, että riidanalaisen päätöksen 117–121 perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että tämän kokouksen tavoite on todettu
tutkinta-aineistoon sisältyvien seikkojen perusteella.
Komissio on viitannut tältä osin riidanalaisen päätöksen 124–126 perustelukappaleessa Bavarian väitetiedoksiantoon antamassa
vastauksessa näiden todisteiden osalta esittämään vaihtoehtoiseen tulkintaan ainoastaan voidakseen vastata asianomaisen yrityksen
esittämiin väitteisiin. Näistä perustelukappaleista ilmenee lisäksi, että Bavarian esittämää tulkintaa ei ole pidetty uskottavana
eikä komissio ole sitä hyväksynyt.
Lopuksi riidanalaisen päätöksen 135 perustelukappaleen osalta, jossa esitetään lyhyesti toinen Bavarian tulkinta 12.3.1998
pidettyä kokousta koskevista tutkinta-aineistoon sisältyvistä seikoista, on huomattava, että kyseinen tulkinta on nimenomaisesti
hylätty riidanalaisen päätöksen 136 perustelukappaleessa eikä sitä ole näin ollen voitu käyttää lisätodisteena.
Näiden seikkojen perusteella on todettava, että kantajat eivät ole osoittaneet, että komissio olisi käyttänyt niitä vastaan
puhuvia lisätodisteita, jotka olisivat peräisin muiden asianomaisten osapuolten väitetiedoksiantoon antamista vastauksista.
Kun tarkastellaan toisaalta asianomaisen puolesta puhuvia uusia todisteita, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla
ei ole velvollisuutta toimittaa niitä saataville omasta aloitteestaan. Siinä tapauksessa, että komissio on hallinnollisessa
menettelyssä hylännyt kantajan pyynnön saada tutustua asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksia
voitaisiin todeta loukatun ainoastaan, jos on näytetty toteen, että hallinnollisessa menettelyssä olisi voitu päätyä eri lopputulokseen,
jos kantajalla olisi ollut mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin menettelyn aikana (edellä 195 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 383 kohta).
Kantajat eivät myöskään voi vedota edellä 51 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Aalborg Portland ym. vastaan komissio
annetussa tuomiossa (126 kohta) esitettyyn perusteluun, jonka mukaan kyseisen yrityksen puolustuksen kannalta hyödyllisten
asiakirjojen määrittely ei ole yksinomaan komission asia. Tätä komission asiakirja-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin liittyvää
perustelua ei voida soveltaa vastauksiin, jotka muut asianomaiset osapuolet ovat antaneet komission tiedoksi antamiin väitteisiin.
Toisin kuin kantajat väittävät, komissio ei ole näin ollen lähtökohtaisesti velvollinen antamaan kyseisiä vastauksia puolustautumisoikeuksien
kunnioittamiseksi tiedoksi muille osapuolille, jotta ne voisivat tarkastaa sen, ettei niihin sisälly niiden puolesta puhuvia
todisteita.
Jos kantajat vetoavat siihen, että vastaukset, joita ei ole annettu tiedoksi, sisältävät niiden puolesta puhuvia todisteita,
niiden tehtävänä on esittää ensimmäiset tiedot näiden asiakirjojen hyödyllisyydestä puolustautumisensa kannalta.
Kantajien on nimittäin mainittava mahdolliset niiden puolesta puhuvat todisteet tai esitettävä näyttöä niiden olemassaolosta
ja siten niiden hyödyllisyydestä unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun kannalta (ks. vastaavasti asia T-43/02, Jungbunzlauer
v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 351–359 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajat väittävät, että riidanalaisen päätöksen 476 perustelukappaleesta sekä komission ja InBevin
välisestä väitetiedoksiantoon annettua vastausta seuranneesta kirjeenvaihdosta voidaan päätellä, että InBev antoi tietoja,
jotka on voitu ymmärtää siten, että niillä kiistetään yhtäältä salaisten sopimusten täytäntöönpano ja toisaalta kyseisen rikkomisen
olemassaolo tai kesto.
Tältä osin yhtäältä väitetyn maininnan osalta, joka koskee kyseisten salaisten sopimusten tosiasiallisen täytäntöönpanon puuttumista,
on muistutettava, että se seikka, että muut asianomaiset osapuolet ovat esittäneet väitetiedoksiantoon antamissaan vastauksissa
lähinnä samat väitteet kuin kantajat sen osalta, ettei sopimusta ole pantu täytäntöön, ei voi muodostaa kantajien puolesta
puhuvaa seikkaa (ks. vastaavasti edellä 257 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 353 kohta).
Toisaalta rikkomisen olemassaolon tai keston kiistämistä koskevan väitetyn aihetodisteen osalta on todettava, että kantajat
viittaavat tämän väitteensä tueksi InBev hallintoneuvoston 21.2.2006 päivättyyn kirjeeseen, joka lähetettiin vastaukseksi
komission esittämiin kysymyksiin ja jossa todetaan, että ”[sen] asiakkailla ei ollut − − mitään tarkoitusta mitenkään vähätellä
osuuttaan väitettyihin tapahtumiin tai kiistää kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa tai kestoa asiakysymysten osalta”.
Toisin kuin kantajat väittävät, tästä ainoasta täsmennyksestä ei siten käy ilmi, että InBevin väitetiedoksiantoon antama vastaus
olisi saattanut sisältää tietoja, joita olisi voitu pitää asianomaisten puolesta puhuvina todisteina.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajat eivät ole tuoneet ilmi puolestaan puhuvia seikkoja, jotka voisivat perustua muiden
asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin, eivätkä näin ollen ole osoittaneet, että nämä vastaukset
olisivat hyödyllisiä niiden puolustautumisen kannalta.
Näin ollen on hylättävä väite, jonka mukaan kyseiset vastaukset sisältäisivät väitetysti asianomaisten puolesta puhuvia seikkoja.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

Toinen kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen, huolellisuusvelvollisuuden ja kontradiktorisen periaatteen loukkaamista,
koska tutkimusta ei ole väitetysti suoritettu huolellisesti ja puolueettomasti
Asianosaisten lausumat
Kantajat moittivat komissiota siitä, että se ei ole tutkinut nyt käsiteltävässä asiassa kaikkia asian kannalta merkityksellisiä
seikkoja huolellisesti ja puolueettomasti ja että se on käyttänyt asiakirja-aineistoon sisältyviä seikkoja valikoivasti tukeakseen
teoriaansa, jonka mukaan EY 81 artiklaa on rikottu.
Ne väittävät erityisesti, että komission asianomaisia vastaan puhuvat todisteet nojautuvat InBevin leniency-hakemuksensa yhteydessä
esittämiin lausuntoihin, vaikka nämä ovat epämääräisiä ja ristiriitaisia eivätkä perustu yksinomaan lausuntojen antajien toteamuksiin
ja ovat näin ollen osittain kuulopuheisiin perustuvia.
Kantajat väittävät lisäksi, että komissio on loukannut hyvän hallinnon periaatetta tutkimuksen aikana jättäessään niiden esittämät
väitteet huomioon ottamatta ja hylätessään erityisesti todisteet, jotka ne esittivät osoittaakseen, etteivät Alankomaiden
olutmarkkinat olleet kehittyneet hintasopimuksen olemassaoloa vastaavalla tavalla kyseisenä ajanjaksona.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hallinnollisissa menettelyissä noudatettaviin unionin oikeusjärjestyksessä annettuihin
takeisiin kuuluu erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä
olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat (asia C-269/90, Technische Universität München, tuomio 21.11.1991, Kok.,
s. I-5469, Kok. Ep. XI, s. I-485, 14 kohta).
Kun tarkastellaan ensinnäkin nyt käsiteltävässä asiassa esitettyä väitettä, jonka mukaan komissio ei ole tutkinut todisteita
huolellisesti ja puolueettomasti, on muistettava, kuten edellä viidennen ja kuudennen kanneperusteen tarkastelun päätteeksi
jo todettiin, että komissio on esittänyt riittävät todisteet EY 81 artiklan rikkomisen olemassaolosta kyseessä olevan rikkomisen
kahden osatekijän osalta (ks. edellä 163 kohta). Näiden kanneperusteiden tutkimisen yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin
on jo arvioinut kantajien esittämät moitteet InBevin lausuntoa sekä hallinnollisen menettelyn aikana esitettyjä seikkoja,
joiden tarkoituksena oli esittää vastakkaista näyttöä, koskevasta arvioinnista.
Siltä osin kuin kantajat pyrkivät erityisesti kyseenalaistamaan InBevin lausunnon todistusvoiman epämääräisenä, ristiriitaisena
ja kuulopuheisiin perustuvaa tietoa sisältävänä, nämä väitteet on hylättävä edellä 70–90 kohdassa viidennen ja kuudennen kanneperusteen
yhteydessä esitetyillä perusteilla.
Tällaisessa tilanteessa on katsottava, että kantajien väite, joka koskee kattavan, huolellisen ja puolueettoman tutkimuksen
väitettyä puuttumista, liittyy edellä viidennen ja kuudennen kanneperusteen yhteydessä tarkasteltuihin väitteisiin, eikä sitä
ole tarpeen tutkia erikseen.
Käsiteltävänä oleva kanneperuste ei näin ollen voi menestyä.

Kolmas kanneperuste, joka koskee syyttömyysolettaman loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantajat vetoavat syyttömyysolettaman periaatteen loukkaamiseen ennen kaikkea siksi, että kilpailusta vastaava komission jäsen
totesi alankomaalaisessa televisio-ohjelmassa, että ”kuluttajat ovat maksaneet liikaa oluesta”, ja että hän näin ollen jo
ennakoi, että Alankomaiden olutmarkkinoilla oli olemassa kartelli.
Kantajat katsovat, että kilpailusääntöjen rikkominen on siten katsottu näytetyksi jo huomattavasti ennen hallinnollisen menettelyn
päättymistä ja ennen kuin niillä on ollut mahdollisuutta reagoida väitetiedoksiantoon.
Lisäksi kyseisen komission jäsenen julkisen toteamuksen vuoksi komissio ei voinut tutkia kantajien väitetiedoksiantoon antamassa
vastauksessa esittämiä väitteitä objektiivisesti ja tarvittavan etäältä.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomautettava, että kantajien väitteet, jotka koskevat syyttömyysolettaman periaatteen loukkaamista, eivät ole merkityksellisiä
nyt käsiteltävän asian ratkaisun kannalta.
Kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa on nimittäin arvioitava ainoastaan komission keräämien todisteiden perusteella.
Jos kilpailusääntöjen rikkominen on tosiasiallisesti näytetty toteen hallinnollisen menettelyn päättyessä, todisteet siitä,
että komissio on tämän menettelyn aikaisemmassa vaiheessa ilmaissut olevansa vakuuttunut kyseisen rikkomisen tapahtumisesta,
eivät voi heikentää kyseisestä rikkomisesta esitetyn näytön paikkansapitävyyttä (edellä 195 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 726 kohta).
Vaikka komission jäsenen alankomaalaisessa televisio-ohjelmassa komission toimenpiteitä koskevien esimerkkien yhteydessä esittämä
huomautus, jonka mukaan alankomaalaiset kuluttajat ”ovat maksaneet liikaa oluesta” panimojen menettelyjen vuoksi, olikin melko
sopimaton, sen perusteella ei kuitenkaan voida osoittaa, että komissio olisi näin ennakoinut päätöstään.
On todettava, että komission jäsenten kollegio tekee päätöksensä päätösluonnoksen perusteella. Toisin kuin kantajat väittävät,
kyseessä olevan komission jäsenen huomautukset komission toteuttamista toimista eivät näin ollen mitenkään voineet tarkoittaa
sitä, että komissio olisi jo katsonut panimoiden kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistymisen näytetyksi.
Koska kyseessä olevan komission jäsenen sanojen ei voida katsoa merkitsevän kantajien syyllisyyden toteamista, näitä toteamuksia
ei voida kyseenalaistaa sillä, että kyseiset huomautukset esitettiin ennen kuin kantajat saivat mahdollisuuden reagoida väitetiedoksiantoon,
mihin kantajat ovat vedonneet. Tämän seikan perusteella ei voida myöskään katsoa, että komissio ei olisi tutkinut objektiivisesti
ja tarvittavan etäältä kantajien väitetiedoksiantoon antamia vastauksia.
Näiden seikkojen perusteella kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

Neljäs kanneperuste, joka koskee kohtuullisen käsittelyajan noudattamatta jättämistä
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että riidanalainen päätös on kumottava, koska menettelyn kokonaiskesto ja kukin sen välivaiheista on ylittänyt
huomattavasti kohtuullisena pidettävän käsittelyajan. Ne väittävät erityisesti, että ne eivät ole voineet valmistella puolustustaan,
koska tutkimuksen täsmällinen kohde ei ollut selkeä väitetiedoksiannon vastaanottamista edeltävänä aikana. Ne korostavat myös,
että ajan kulumisen takia muistikuvat komission moittimista seikoista ovat olleet heikompia.
Komissio huomauttaa, että se totesi riidanalaisen päätöksen 497–500 perustelukappaleessa nimenomaisesti, että menettelyn kesto
oli kohtuuton ja että se oli tästä syystä myöntänyt poikkeuksellisen alennuksen kantajlle määrättyyn sakkoon. Komissio huomauttaa
lisäksi, että vaikka hallinnollisen menettelyn toteuttaminen kohtuullisessa ajassa tunnustetaan vakiintuneessa oikeuskäytännössä,
tämän määräajan ylittäminen oikeuttaa kuitenkin kumoamaan rikkomisen toteavan päätöksen ainoastaan, jos osoitetaan, että tämän
periaatteen loukkaaminen loukkaa asianomaisten yritysten puolustautumisoikeuksia.
Tältä osin komissio esittää, että toisin kuin kantajat väittävät, ne saivat tietoonsa tärkeimmän osan rikkomista, kyseisiä
markkinoita ja rikkomisen ajankohtaa koskevista seikoista niille osoitetun 17.3.2000 tehdyn tarkastuspäätöksen ansiosta. Komission
mukaan tässä päätöksessä viitattiin jo kilpailunvastaisiin menettelyihin, jotka liittyivät hintojen vahvistamiseen, markkinoiden
jakamiseen ja/tai tietojenvaihtoon Alankomaiden olutmarkkinoilla sekä vähittäiskaupan että hotelli- ja ravintolamarkkinoiden
osalta. Kantajien väitettä ei komission mielestä voida hyväksyä myöskään siksi, että komission niille vuodesta 2001 alkaen
esittämät kysymykset olivat erittäin yksityiskohtaisia.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kohtuullisen käsittelyajan noudattaminen kilpailupolitiikkaa koskevissa hallinnollisissa
menettelyissä on unionin oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamista unionin tuomioistuimet valvovat (yhdistetyt asiat
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P−C‑252/99 P ja C‑254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio,
tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, tuomion 167–171 kohta ja asia C-113/04 P, Technische Unie v. komissio, tuomio 21.9.2006,
Kok., s. I-8831, 40 kohta).
Tämän periaatteen soveltamiseksi on tehtävä ero hallinnollisen menettelyn kahden vaiheen eli väitetiedoksiantoa edeltäneen
tutkintavaiheen ja muun hallinnollisen menettelyn välillä, joista molempiin liittyy oma sisäinen logiikka (edellä 286 kohdassa
mainittu asia Technische Unie v. komissio, tuomion 42 kohta).
Ensimmäinen vaihe, joka kestää aina väitetiedoksiantoon asti, alkaa siitä hetkestä, jona komissio unionin lainsäätäjän sille
antamia valtuuksia käyttäen ryhtyy toimenpiteisiin, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja komission
on tämän ensimmäisen vaiheen perusteella voitava ottaa kantaa siihen, kuinka menettelyä jatketaan. Toinen vaihe puolestaan
kestää väitetiedoksiannosta lopullisen päätöksen tekemiseen. Komission on voitava toisen vaiheen nojalla ottaa lopullisesti
kantaa kilpailusääntöjen rikkomista koskevaan moitteeseen (edellä 286 kohdassa mainittu asia Technische Unie v. komissio,
tuomion 43 kohta).
–       Hallinnollisen menettelyn kesto
Nyt käsiteltävässä asiassa on aluksi huomattava, että komissio myönsi riidanalaisen päätöksen 498 perustelukappaleessa, että
hallinnollinen menettely oli pitkittynyt, mistä se itse oli vastuussa.
On nimittäin huomattava, että hallinnollisen menettelyn ensimmäiseen vaiheeseen, joka ulottuu tarkastuspäätöksen tiedoksi
antamisesta kantajille maaliskuussa 2000 väitetiedoksiannon vastaanottamiseen elokuussa 2005, kului 65 kuukautta.
Tutkimuksen aikaiset tarkastukset suoritettiin maaliskuussa ja huhtikuussa 2000, joten hallinnollisen menettelyn tämän vaiheen
kokonaiskestoa ei voida perustella ainoastaan sillä, että komissio esitti osapuolille useita tietopyyntöjä vuosina 2001–2005.
Koska komissio ei ole esittänyt tietoja tai lisäselvityksiä tänä aikana toteutetuista tutkimuksista, on siis katsottava, että
menettelyn ensimmäinen vaihe kesti kohtuuttoman kauan (ks. vastaavasti edellä 245 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Nederlandse
Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion 77 kohta).
Hallinnollisen menettelyn toinen vaihe, joka ulottuu väitetiedoksiannon vastaanottamisesta riidanalaisen päätöksen tekemiseen
huhtikuussa 2007, kesti 20 kuukautta, mikä on kauemmin kuin päätöksen tekoon tavanomaisesti tarvittava aika, kun lisäselvityksiä
ei ole annettu.
Näin ollen on todettava, että kyseinen hallinnollinen menettely kesti kohtuuttoman kauan, mikä johtui komission toimimattomuudesta
ja johti kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaamiseen.
–       Hallinnollisen menettelyn kohtuuttoman keston vaikutus riidanalaisen päätöksen laillisuuteen
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä johtuu, että käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaamisen toteaminen voi johtaa
rikkomisen toteavan päätöksen kumoamiseen ainoastaan, jos menettelyn kesto on vaikuttanut menettelyn lopputulokseen (ks. vastaavasti
edellä 286 kohdassa mainittu asia Technische Unie v. komissio, tuomion 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajat väittävät nyt käsiteltävässä asiassa, että hallinnollisen menettelyn ensimmäisen vaiheen kohtuuton kesto loukkasi
niiden puolustautumisoikeuksia, koska ne eivät pystyneet määrittämään komission tutkinnan kohdetta täsmällisesti ennen väitetiedoksiannon
saamista, mikä heikensi kantajien mahdollisuuksia koota niiden puolesta puhuvia todisteita.
Tältä osin on todettava, että kantajat väittävät virheellisesti, etteivät ne pystyneet määrittämään tutkinnan kohdetta ennen
väitetiedoksiannon saamista.
On nimittäin niin, että yhtäältä Heineken NV:lle ja Heineken Holding NV:lle 17.3.2000 osoitetussa tarkastuspäätöksessä ilmoitettiin,
että komission tutkimus koski tiettyjä kilpailunvastaisia menettelyjä, kuten ”hintojen vahvistamista, markkinoiden jakamista
ja/tai tietojenvaihtoa Alankomaiden olutmarkkinoilla sekä vähittäiskaupan että hotelli- ja ravintolamarkkinoiden osalta”.
Toisaalta Heineken NV:lle lokakuussa 2001 osoitetuissa tietopyynnöissä täsmennettiin ne kokoukset, päivämäärät ja paikat,
jotka olivat komission suorittaman tutkimuksen kohteena.
Toisin kuin kantajat väittävät, ne saivat näistä asiakirjoista riittävän täsmällisesti tietoonsa tutkimuksen kohteen, niiden
syyksi mahdollisesti luettavat rikkomiset sekä kyseessä olevat markkinasektorit ja ne saattoivat näin ollen määritellä ja
koota mahdolliset niiden puolesta puhuvat todisteet.
Vaikka kantajat esittivät tiettyjen niiden puolesta puhuvien todisteiden kokoamiseen liittyviä hankaluuksia koskevan väitteen,
jonka mukaan asianomaisten henkilöiden muistikuvat asioista heikentyivät, ne eivät tukeneet tätä väitettään konkreettisilla
tiedoilla eivätkä etenkään täsmentäneet kyseisiä työntekijöitä eivätkä syitä, miksi heidän muistikuviensa käyttäminen olisi
ollut ratkaisevan tärkeätä, eivätkä niitä seikkoja, joiden perusteella ei ollut enää mahdollista saada tietoja muilla keinoilla
(ks. vastaavasti edellä 286 kohdassa mainittu asia Technische Unie v. komissio, tuomion 64 kohta).
Lisäksi yrityksiä ja yritysten yhteenliittymiä koskevan yleisen varovaisuusvelvoitteen nojalla kantajien on säilytettävä huolellisesti
kirjanpidossaan tai arkistossaan seikat, joiden perusteella voidaan todentaa niiden toiminta, jotta niillä olisi tarvittavat
todisteet mahdollisten tuomioistuinmenettelyiden tai hallinnollisten menettelyiden varalta. Kun komissio on esittänyt kantajille
neuvoston 6.2.1962 antaman asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13,
s. 204) 11 artiklan mukaisia tietojensaantipyyntöjä, niiden on sitä suuremmalla syyllä toimittava erittäin huolellisesti ja
toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet niiden todisteiden säilyttämiseksi, joita niiden hallussa voi kohtuullisesti
ajatellen olla (ks. vastaavasti edellä 245 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Federatieve Vereniging voor de Groothandel op
Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion 87 kohta).
Tällaisessa tilanteessa kantajien väitettä siitä, ettei niille ilmoitettu heti tutkimuksen alussa tutkimuksen kohteesta ja
komission mahdollisista väitteistä, minkä vuoksi ne eivät pystyneet valmistelemaan puolustustaan ja kokoamaan hallussaan olevia,
niiden puolesta puhuvia todisteita, ei voida hyväksyä.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, etteivät kantajat ole osoittaneet, että hallinnollisen menettelyn kohtuuton kesto
oli johtanut niiden puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.
Tämän vuoksi neljäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

Kahdeksas kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan ja suuntaviivojen rikkomista sekä yhdenvertaisen
kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja kohtuullisuuden periaatteen loukkaamista sekä perusteluvelvollisuuden
laiminlyömistä sakon määrän määrittämisen yhteydessä
Asianosaisten lausumat
Kantajat riitauttavat tavan, jolla komissio on laskenut sakon perusmäärän nyt käsiteltävässä asiassa, ja erityisesti komission
analyysin, joka koskee rikkomisen vakavuutta, erilaista kohtelua, kertoimen soveltamista, jotta sakko olisi varoittava, ja
sakon määrän korottamista rikkomisen keston vuoksi. Ne katsovat lähinnä, että rikkomista ei olisi pitänyt luokitella erittäin
vakavaksi ja että komissio on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska se ei ole esittänyt riittäviä syitä tiettyjen
vaiheiden perustelemiseksi sakon lopullisen määrän määrittämisessä, erityisesti siltä osin kuin kyseessä on rikkomisen vaikutus
markkinoihin. Kantajat väittävät lisäksi, että komissio on poikennut huomattavasti aikaisemmasta päätöksentekokäytännöstään
erityisesti [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/37.614/F3 PO/Interbrew ja Alken-Maes) 5.12.2001 tehdyn komission
päätöksen 2003/569/EY (EUVL 2003, L 200, s. 1) osalta. Lopuksi kantajien mukaan sakon perusmäärää on alennettava, koska komissio
ei ole määritellyt asianmukaisesti rikkomisen kestoa.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistettava, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille
tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklaa. Tämän säännöksen mukaan
on niin, että kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia
sen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on lisäksi laaja harkintavalta sakkojen laskentamenetelmän osalta. Tähän menetelmään,
jota rajaavat suuntaviivat, sisältyy joustavia osatekijöitä, joiden perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää harkintavaltaansa
asetuksen N:o 1/2003 säännösten mukaisesti (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-322/07 P, C-327/07 P ja C-338/07 P, Papierfabrik
August Koehler ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7191, 112 kohta).
Lisäksi on todettava, että sellaisilla aloilla kuin asetuksen N:o 1/2003 nojalla määrätyn sakon määrän määrittämisessä, jossa
komissiolla on harkintavaltaa, kyseisiä arviointeja koskeva laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, ettei asiassa ole
tehty ilmeistä arviointivirhettä (ks. vastaavasti asia T-241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005,
Kok., s. II-2917, 79 kohta).
Komission harkintavalta ja sen rajat eivät kuitenkaan lähtökohtaisesti vaikuta siihen, miten unionin tuomioistuin käyttää
täyttä tuomiovaltaansa (edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 538 kohta),
jonka perusteella sillä on valta poistaa komission määräämä sakko tai alentaa tai korottaa tällaisen sakon määrää (ks. vastaavasti
asia C-3/06 P, Groupe Danone v. komissio, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I-1331, 60–62 kohta).
Käsiteltävänä oleva kanneperuste käsittää neljä osaa, joista ensimmäinen koskee kyseisen rikkomisen vakavuuden arviointia,
toinen erilaisen kohtelun soveltamista ja sakon perusmäärän määrittämistä, kolmas sakon laskentapohjan korottamista, jotta
sakko olisi varoittava, ja neljäs sakon määrän korottamista rikkomisen keston vuoksi.
Kantajat vetoavat yleisemmällä tasolla oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen, kun otetaan huomioon riidanalaisessa päätöksessä
niille määrätyn sakon määrän ennalta-arvaamattomuus.
–       Ensimmäinen osa, joka koskee rikkomisen vakavuuden arviointia
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan nojalla sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja
sen kesto.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten
erityisesti asian erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen varoittavan vaikutuksen perusteella, joiden suhteen komissiolla
on harkintavaltaa (yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v.
komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 241 kohta ja yhdistetyt asiat C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja C-137/07 P,
Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I-8681, 91 kohta).
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on etenkin otettava huomioon sen laatu, sen
todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden
laajuus.
Täyteen harkintavaltaan perustuvaa valvontaa harjoittaessaan unionin yleisen tuomioistuimen on kuitenkin arvioitava, onko
määrätyn sakon määrä oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen ja kestoon, ja punnittava keskenään kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta ja niitä seikkoja, joihin kantajat vetoavat (ks. vastaavasti asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio,
tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 136 kohta).
Kantajat esittävät kolme väitettä, joilla ne pyrkivät kyseenalaistamaan komission tekemän määritelmän rikkomisen vakavuudesta.
Ensinnäkin ne vastustavat rikkomisen luokittelua erittäin vakavaksi kartellin luonteen ja tavoitteen vuoksi. Toiseksi kantajat
moittivat komissiota siitä, ettei se ole tutkinut kartellin vaikutusta markkinoihin ja että se on tältä osin laiminlyönyt
perusteluvelvollisuutensa. Kolmanneksi ne katsovat komission johtopäätösten vastaisesti, että kyseisten maantieteellisten
markkinoiden laajuus olisi täytynyt ottaa huomioon lieventävänä seikkana rikkomisen vakavuutta arvioitaessa.
Kantajat esittävät ensimmäisessä kanneperusteessaan, että siltä osin kuin moitittu menettely on rajoittunut yleistä markkinatilannetta
koskevaan tietojen vaihtoon eikä ole merkinnyt konkreettisessa muodossa tapahtuvaa yhteistoimintaa, kilpailusääntöjen rikkominen
voidaan luokitella ainoastaan vakavaa vähäisemmäksi tai vakavaksi. Ne korostavat lisäksi, että komissio luopui riidanalaisessa
päätöksessä useista rikkomisen osatekijöistä, jotka oli esitetty väitetiedoksiannossa.
Tässä yhteydessä on muistettava, että suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan
erittäin vakavat rikkomiset tarkoittavat pääasiassa ”hintakartelleja tai markkinoiden jakamisia horisontaalisin rajoituksin”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että tämäntyyppiset kartellit kuuluvat kaikkein vakavimpiin kilpailun
vahingoittamisen muotoihin, koska niillä pyritään kerta kaikkiaan poistamaan niitä soveltavien yritysten välinen kilpailu,
ja haittaavat tällä tavoin unionin perustavoitteiden saavuttamista (ks. vastaavasti edellä 316 kohdassa mainittu asia Groupe
Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, 147 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska komissio totesi perustellusti, että kantajat olivat osallistuneet rikkomiseen sitoutumalla sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen
menettelytapojen kokonaisuuteen, jonka tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla erityisesti sovittamalla yhteen
hintoja ja hinnankorotuksia ja jakamalla asiakaskuntaa, kantajien väitettä siitä, ettei rikkomista voida pitää erittäin vakavana,
ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Riidanalaisen päätöksen 442 perustelukappaleen toteamus, jonka mukaan nyt käsiteltävä rikkominen olisi suuntaviivojen mukaisesti
luokiteltava luonteensa vuoksi erittäin vakavaksi, ei siis ole virheellinen. Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa sillä,
että joitakin väitetiedoksiannossa mainittuja rikkomisen osatekijöitä ei otettu huomioon riidanalaisessa päätöksessä, sillä
tässä päätöksessä esitetään tekijät, joiden perusteella rikkominen on luokiteltu erittäin vakavaksi.
Kantajat katsovat toisessa kanneperusteessaan, joka koskee kartellin vaikutusta markkinoihin, että komissio on luokitellut
rikkomisen virheellisesti erittäin vakavaksi, kun otetaan huomioon, että merkittävää vaikutusta markkinoihin ei ollut. Kantajat
moittivat komissiota siitä, ettei se ottanut huomioon vastaavia toteamuksia, jotka sisältyivät asiantuntijoiden laatimaan
taloudelliseen lausuntoon, jonka ne esittivät komissiolle tutkimuksen hallinnollisessa vaiheessa ja jonka tulokset vahvistettiin
lisäksi toisessa asiantuntijalausunnossa, jonka ne olivat tilanneet riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen. Ne väittävät
lisäksi, että komissio on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, kun se rajoittui toteamaan, ettei rikkomisen vaikutus markkinoihin
ollut mitattavissa. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 453 ja 457 perustelukappaleiden nojalla voidaan päätyä vastakkaiseen johtopäätökseen.
On muistettava, että vaikka rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin on tekijä, joka on otettava huomioon rikkomisen vakavuutta
arvioitaessa, kyse on yhdestä kriteeristä muiden kriteerien – kuten rikkomisen luonteen ja maantieteellisten markkinoiden
laajuuden – joukossa. Vastaavasti suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisestä alakohdasta johtuu, että tämä vaikutus
on otettava huomioon ainoastaan, jos se on mitattavissa.
Lisäksi on huomattava, että horisontaalisia hintakartelleja tai markkinoiden jakamiseen tähtääviä kartelleja, kuten nyt käsiteltävässä
asiassa kyseessä olevaa rikkomista, voidaan pitää erittäin vakavina jo niiden laadun perusteella, ilman että komission pitäisi
osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin. Kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin
on vain yksi sellainen tekijä muiden joukossa, jonka perusteella komissio voi korottaa sakon laskentapohjaa mahdollisesta
20 miljoonan euron vähimmäismäärästä, jos tämä tekijä on mitattavissa (asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio,
tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 74 ja 75 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio totesi riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Tässä menettelyssä on mahdotonta mitata sopimusten kokonaisuuden, josta rikkominen muodostuu, todellista vaikutusta Alankomaiden
markkinoihin, joten suuntaviivojen mukaisesti komissio ei perusta kantaansa tiettyyn vaikutukseen, sillä suuntaviivoissa todetaan,
että todellinen vaikutus on otettava huomioon, jos se on mitattavissa – –. Näin ollen komissio ei ota huomioon markkinoihin
kohdistunutta vaikutusta määrittäessään nyt käsiteltävässä asiassa sovellettavia sakkoja.”
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 455 perustelukappaleessa, joka sisältää komission päätelmän rikkomisen vakavuudesta,
seuraavaa:
”Ottaen huomioon rikkomisen luonteen ja sen, että rikkominen koski koko Alankomaiden aluetta, yritykset, joille tämä päätös
on osoitettu, ovat rikkoneet [EY] 81 artiklaa erittäin vakavalla tavalla.”
Näistä kohdista johtuu, että määrittäessään rikkomisen vakavuutta komissio ei ole käyttänyt perusteena rikkomisen todellista
vaikutusta vaan rikkomisen luonnetta ja kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden laajuutta.
Tältä osin on todettava, että kun otetaan huomioon todetun rikkomisen luonne eli se, että sen tarkoituksena oli erityisesti
hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittaminen ja asiakaskunnan jakamisen ajoittainen yhteensovittaminen, komissio saattoi
oikeutetusti olla ottamatta huomioon rikkomisen vaikutusta markkinoihin.
Tässä tilanteessa kantajat eivät voi myöskään moittia komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon asiantuntijalausuntoa,
jonka ne ovat toimittaneet sille menettelyn hallinnollisessa vaiheessa tukeakseen väitettään, jonka mukaan rikkomisella ei
ollut vaikutusta markkinoihin.
Koska kyse on lisäksi sakon suuruuden määrittämisen kannalta valinnaisesta osatekijästä, jota ei ole edes otettu huomioon
nyt käsiteltävässä asiassa, kantajat eivät voi perustellusti moittia komissiota siitä, että se ei ole ilmaissut selvästi syitä
sille, miksi se on katsonut, etteivät rikkomisen todelliset vaikutukset ole mitattavissa.
Kantajat väittävät lisäksi virheellisesti, että riidanalaisen päätöksen 453 ja 457 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio
on todellisuudessa ottanut huomioon vaikutuksen markkinoihin sakon määrän määrittämisen yhteydessä.
Riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappaleesta käy selvästi ilmi, että komissio ei ole ottanut tätä vaikutusta huomioon.
Riidanalaisen päätöksen 453 ja 457 perustelukappaleessa olevat perustelut, joihin kantajat ovat vedonneet, eivät ole mitenkään
ristiriidassa tämän toteamuksen kanssa. Komissio on näin ollen tyytynyt arvioimaan riidanalaisen päätöksen 453 perustelukappaleessa
kyseisten markkinoiden laajuutta arvioimatta rikkomisen vaikutusta näihin markkinoihin. Riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappaleessa
se ainoastaan muistuttaa siitä, että laskentapohjat täytyy yksilöidä erilaisen kohtelun yhteydessä, jotta se voi ottaa huomioon
kunkin kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen tapauskohtaisen painoarvon.
Näin ollen kantajien toinen väite on perusteeton.
Kolmannella väitteellään, joka koskee kyseisten maantieteellisten markkinoiden laajuutta, kantajat huomauttavat, että Alankomaat
on pinta-alaltaan pieni ja että olutmarkkinoilla on rajoitettu merkitys sen kokonaistalouden kannalta. Ne väittävät lisäksi,
että yksinomaan se, että kyseiset panimot edustavat yli 90 prosenttia Alankomaiden markkinoista, ei estä sitä, että rikkominen
voidaan katsoa vakavaa vähäisemmäksi tai vakavaksi erityisesti komission aikaisemmat päätökset huomioon ottaen.
Riidanalaisen päätöksen 453 perustelukappaleessa komissio otti huomioon rikkomisen vakavuuden arvioinnissa sen, että ”kyseisten
yritysten osuus Alankomaiden markkinoista ylitti 90 prosenttia”. Komissio totesi myös, että rikkominen koski sekä hotelli-
ja ravintolasektoria että kotikulutuksen sektoria. Näin ollen se totesi, että ”90 prosenttia Alankomaiden oluen kokonaismarkkinoista
kuului kartellin piiriin”.
Tältä osin oikeuskäytännöstä käy ilmi, että jäsenvaltion koko aluetta on pidettävä yhteismarkkinoiden merkittävänä osana (asia
322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, 28 kohta).
Todettuaan näin ollen, että rikkominen koski 90 prosenttia Alankomaiden olutmarkkinoista ja jokaista tärkeintä kaupan pitämisen
alaa näillä markkinoilla, komissio saattoi perustellusti ottaa huomioon kyseisten markkinoiden maantieteellisen laajuuden
luokitellessaan rikkomisen erittäin vakavaksi.
Lisäksi on muistutettava, että sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen, joilla pyritään hintojen vahvistamiseen
tai asiakkaiden jakamiseen, kaltaisia kilpailusääntöjen rikkomisia voidaan oikeuskäytännön mukaan pitää erittäin vakavina
jo niiden laadun perusteella, eikä ole tarpeen, että niillä tulisi olla tietty maantieteellinen laajuus.
Tämän johtopäätöksen vahvistaa se, että kun vakavien rikkomusten ohjeellisessa kuvauksessa suuntaviivoissa kuvataan, että
kyseessä ovat ”useimmiten horisontaaliset tai vertikaaliset rajoitukset, joita sovelletaan – – ankarammin [ja jotka] vaikuttavat
markkinoihin laajemmin ja voivat vaikuttaa suureen osaan yhteismarkkinoista”, erittäin vakavien rikkomusten osalta ei sitä
vastoin esitetä vaatimusta todellisesta vaikutuksesta markkinoihin, eikä vaatimusta vaikutusten toteutumisesta tietyllä maantieteellisellä
alueella (edellä 316 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, 150 kohta).
Joka tapauksessa tämän vuoksi se, että kyseiset maantieteelliset markkinat ovat laajuudeltaan kansalliset, ei estä nyt käsiteltävässä
asiassa tapahtuneen kilpailusääntöjen rikkomisen luokittelua erittäin vakavaksi.
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä silloin, kun olutmarkkinoilla on väitetysti rajoitettu merkitys Alankomaiden talouden kannalta,
koska kyseisten tuotemarkkinoiden koko ei lähtökohtaisesti ole sitovasti huomioon otettava tekijä vaan vain yksi merkityksellisistä
tekijöistä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta ja vahvistettaessa sakon määrää (ks. vastaavasti asia C-407/04 P, Dalmine v.
komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829, 132 kohta).
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmatta väitettä ja käsiteltävänä olevan kanneperusteen ensimmäistä osaa kokonaisuudessaan
ei voida hyväksyä.
–       Kanneperusteen toinen osa, joka koskee sakon laskentapohjan määrittämistä ja erilaisen kohtelun soveltamista
Kantajat riitauttavat heille määrätyn sakon laskentapohjan vetoamalla ensinnäkin yhdenvertaisen kohtelun periaatteen rikkomiseen,
kun otetaan huomioon komission päätöskäytäntö ja erityisesti belgialaisille panimoille päätöksessä 2003/569/EY määrätty sakko.
Vedotessaan tämän saman periaatteen rikkomiseen ne viittaavat myös komission tiettyihin kilpailusääntöjen rikkomisia koskeviin
päätöksiin, jotka koskevat yhden jäsenvaltion aluetta ja joissa rikkominen on luokiteltu vakavaksi tai sakon laskentapohja
on määritelty alhaisemmaksi kuin nyt käsiteltävissä asioissa.
Aluksi on korostettava, että yhtäältä komission aiemmin noudattama päätöksentekokäytäntö ei itsessään ole sakkojen määrittämistä
koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla (asia T-203/01, Michelin v. komissio, Kok., s. II-4071, 292 kohta) ja
että toisaalta komissiolla on asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 1/2003 yhteydessä harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa,
jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä (yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01,
T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym., v. komissio tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 216 kohta), ja
jotta se voisi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi (edellä 314 kohdassa mainittu
asia Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 169 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajille määrätyn sakon määrä määritettiin asetuksen 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti rikkomisen
vakavuuden ja sen keston perusteella. Tältä osin kantajat eivät voi perustaa väitettään pätevästi ainoastaan siihen seikkaan,
että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään määrännyt samankaltaisista menettelyistä sakkoja, jotka ovat olleet alhaisempia
kuin sen nyt käsiteltävässä asiassa kantajille määräämä sakko.
Tällaisessa tilanteessa kantajat eivät voi myöskään vedota yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen. Unionin tuomioistuin
on näet toistuvasti todennut, että komission aiempi päätöskäytäntö ei ole sakkojen määrittämisen oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden
alalla ja että muita asioita koskevat päätökset ovat luonteeltaan vain viitteellisiä syrjinnän mahdollisen olemassaolon osalta,
koska on epätodennäköistä, että niihin liittyvät olosuhteet, kuten markkinat, tuotteet, yritykset ja asianomaiset ajanjaksot,
olisivat identtisiä (ks. edellä 314 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 233 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajien väitteiden osalta, jotka koskevat rikkomisen luokittelua ja määrättyjen sakkojen tasoa päätöksissä, jotka koskevat
tiettyjä yhden jäsenvaltion markkinoille rajoittuneita kilpailusääntöjen rikkomisia, on todettava, että tätä jälkimmäistä
seikkaa lukuun ottamatta kantajat eivät väitä, että esiin tuodut rikkomiset olisivat samanlaisia erityisesti kyseessä olevien
tuotteiden, yritysten ja ajanjaksojen osalta. Väitettyä syrjivää kohtelua ei siis voida todeta pelkästään näiden väitteiden
perusteella.
Kantajat vetoavat päätöksen 2003/569/EY osalta siihen, että kyseessä on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen sillä
perusteella, että rikkomisessa osallisena olleille belgialaisille panimoille määrätyt sakot olivat huomattavasti alhaisemmat
kuin riidanalaisessa päätöksessä määrätyt sakot, vaikka rikkomisten luonne ja kyseessä olevat markkinaolosuhteet eivät eronneet
toisistaan siten, että tämä ero olisi ollut perusteltu.
Tältä osin on muistettava, että komissio arvioi rikkomisten vakavuuden useiden seikkojen perusteella, jotka eivät muodosta
huomioon otettavien perusteiden sitovaa tai tyhjentävää luetteloa, ja että se ei myöskään ole velvollinen soveltamaan tarkkaa
matemaattista kaavaa, oli sitten kyse määrättävän sakon kokonaissummasta tai sen jakamisesta eri osatekijöihin (ks. asia T-67/01,
JCB Service v. komissio, tuomio 13.1.2004, Kok., s. II-49, 187 ja 188 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaisessa tilanteessa erillisiä rikkomisia koskevan kahden päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen suorassa vertailussa
on vaarana, että sakon laskemisen eri vaiheiden tarkoitus vääristyy. Sakkojen lopulliset määrät heijastavat nimittäin kunkin
kartellin erityisiä olosuhteita ja esimerkkitapauksesta tehtyjä arvioita.
Edellä esitetystä johtuu, ettei kantajien tilannetta voida määrättyjen sakkojen tason osalta verrata niiden yritysten tilanteeseen,
joille esille otetut aiemmat päätökset oli osoitettu.
Näiden seikkojen perusteella on tarpeen hylätä väite, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista suhteessa
komission aiempaan päätöskäytäntöön.
Toiseksi kantajat väittävät, että komissio on soveltanut erilaista kohtelua virheellisten lähtökohtaolettamien perusteella
ja loukannut kohtuullisuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä suhteellisuusperiaatetta, eikä ole perustellut päätöstään
tältä osin riittävästi.
Kantajat väittävät tältä osin ensinnäkin virheellisesti, että komissio sovelsi erilaista kohtelua rikkomisen markkinoihin
kohdistuvan todellisen vaikutuksen perusteella, mikä oli ristiriidassa riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappaleessa olevan
johtopäätöksen kanssa, jonka mukaan tätä vaikutusta ei ollut otettu huomioon.
Kantajien väite perustuu näet virheelliseen tulkintaan riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappaleesta, jossa tyydytään muistuttamaan
suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennessa alakohdassa esitetystä toteamuksesta, jonka mukaan rikkomisen vakavuuden arvioinnissa,
jos rikkomukseen syyllistyy useita yrityksiä, kuten esimerkiksi kartelleissa, voi olla tarpeen vaihdella yleistä sakon laskentapohjaa
ja asettaa erityinen laskentapohja, jotta voitaisiin ottaa huomioon rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin
yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat
huomattavan erikokoisia.
Toisin kuin kantajat väittävät, se, että otetaan huomioon ”rikkomisen tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen
rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun”, merkitsee kartellin jäsenten jakamista ryhmiin niiden koon perusteella markkinoilla
kyseessä olevana ajanjaksona eikä sitä, että rikkomisen vaikutus markkinoihin otettaisiin huomioon kokonaisuutena tarkasteltuna.
Toisin kuin kantajat huomauttavat, tämän säännöksen perusteella sovellettava erilainen kohtelu ei edellytä sitä, että otetaan
huomioon rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin, eikä se näin ollen merkitse sitä, että komissio olisi todennut, että
kyseisellä rikkomisella olisi ollut tällainen vaikutus.
Toiseksi vedotessaan kohtuullisuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen sillä perusteella, että InBeville
myönnettiin vapautus kaikista sakoista, kantajat tyytyvät esittämään jo edellä 70–90 kohdassa hylätyt väitteet, jotka koskevat
InBevin lausunnon väitettyä epämääräisyyttä ja ristiriitaisuutta.
Väitteestä, jonka mukaan riidanalaista päätöstä ei ole riittävästi perusteltu erilaisen kohtelun soveltamisen osalta, on todettava,
että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ne olennaiset menettelyvaatimukset, jotka johtuvat velvollisuudesta perustella sakon
laskentatapa, täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään arviointiperusteet, joiden perusteella se on voinut määrittää
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston (ks. edellä 286 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij
ym. v. komissio, tuomion 463 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 458 perustelukappaleesta ilmenee, että kantajia koskevan erityisen laskentapohjan
asettamisen osalta komissio viittaa niiden olutmyyntiin Alankomaissa rikkomisen viimeisenä kokonaisena kalenterivuonna eli
vuonna 1998. Kantajat on luokiteltu ensimmäiseen luokkaan niiden markkinoilla olevan suhteellisen merkityksen vuoksi, koska
niiden olutmyynti oli huomattavasti muiden panimoiden myyntiä suurempi.
Siltä osin kuin komissio on pitänyt lukuja, jotka koskivat kantajien olutmyyntiä vuonna 1998, perusteena niiden sisällyttämiselle
ensimmäiseen luokkaan, kantajien väitettä perusteluvelvollisuuden laiminlyönnistä ei voida hyväksyä. Tältä osin erityisesti
riidanalaisen päätöksen 458 perustelukappaleessa esitetyt perustelut ovat riittäviä, jotta kantajat saavat selville riidanalaisen
päätöksen perustelut tältä osin ja unionin yleisellä tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee
harjoittamaan laillisuusvalvontaansa (ks. vastaavasti asia 266/06 P, Evonik Degussa v. komissio ja neuvosto, tuomio 22.5.2008,
103 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lopuksi on huomattava, että komission noudattama lähestymistapa on tältä osin täysin suuntaviivoissa ja edellä mainitussa
oikeuskäytännössä vahvistettujen perusteiden mukainen siltä osin kuin rikkomiseen osallistuneiden yritysten myyntilukuja viiteajanjaksona
on pidetty osoituksena niiden tapauskohtaisesta painoarvosta markkinoilla. Tämän lähestymistavan mukainen sakon laskentapohjan
määrittäminen ei voi näin ollen sellaisenaan johtaa suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että komissio ei ole loukannut periaatteita, joihin kantajat ovat vedonneet, määrittäessään
sakon laskentapohjan ja soveltaessaan erilaista kohtelua, eikä se ole laiminlyönyt tältä osin perusteluvelvollisuuttaan.
Käsiteltävänä olevan kanneperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.
–       Kanneperusteen kolmas osa, joka koskee laskentapohjan korottamista, jotta sakko olisi varoittava
Kantajat väittävät, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, suhteellisuusperiaatetta ja oikeusvarmuuden
periaatetta soveltaessaan kyseistä kerrointa.
On muistutettava, että komission on sakon suuruuden määrittämiseksi huolehdittava siitä, että sakolla on varoittava vaikutus
(yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII,
s. 133, 106 kohta ja asia T-329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3255, 63 kohta).
Komissio voi tässä ottaa huomioon muun muassa kyseisen yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden (ks. vastaavasti edellä 367
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta ja edellä 314 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 243 kohta).
Samoin suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä alakohdassa määrätään, että on otettava huomioon kilpailusääntöjä rikkoneiden
todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa merkittävää vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille
ja määritettävä sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on katsonut tämän mukaisesti, että sakkojen määrä voitiin asettaa tasolle, joka varmistaa
niiden riittävän varoittavan vaikutuksen kunkin yrityksen koon mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 463 perustelukappale).
Komissio on soveltanut samassa perustelukappaleessa kantajien osalta sakon laskentapohjaan kerrointa 2,5 sillä perusteella,
että Heineken on suuri yritys, koska sen viimeisimmän, riidanalaista päätöstä edeltäneen tilikauden, jota koskevat tiedot
ovat käytettävissä, maailmanlaajuinen liikevaihto oli huomattava.
Tältä osin on muistettava kantajien väitteen osalta, joka koskee komission aikaisemmissa päätöksissään soveltamia kertoimia,
että komissiolla on harkintavaltaa vahvistaessaan sakkojen määriä, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne
noudattavat kilpailusääntöjä. Vaikka komissio olisi aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista,
se ei estä sitä milloin tahansa korottamasta tätä tasoa varmistaakseen kilpailupolitiikan toteuttamisen ja vahvistaakseen
sakkojen varoittavaa vaikutusta (ks. asia T-68/04, SGL Carbon v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2511, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen se, että komissio on soveltanut aikaisemmassa päätöskäytännössään kooltaan Heinekeniin verrattavien yritysten osalta
alempia kertoimia, ei voi johtaa kyseisen korotuksen suhteettomuuteen ja syrjivyyteen eikä oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen.
Perusteluvelvollisuuden väitetyn loukkaamisen osalta on todettava, että viitatessaan yhtäältä tarpeeseen asettaa sakon määrä
sellaiselle tasolle, että riittävä varoittava vaikutus turvataan, ja toisaalta Heinekenin suureen kokoon sen huomattavan maailmanlaajuisen
liikevaihdon perusteella (riidanalaisen päätöksen 463 perustelukappale) komissio on esittänyt oikeudellisesti riittävästi
ne seikat, jotka se otti huomioon kantajien osalta sakon laskentapohjan korottamisessa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi,
siten, että kantajilla oli mahdollisuus saada selville tämän niiden erityiseen tilanteeseen perustuneen korotuksen syyt ja
puolustaa oikeuksiaan, ja siten, että unionin yleinen tuomioistuin saattoi harjoittaa laillisuusvalvontaansa.
Komissio ei nimittäin ole velvollinen ilmoittamaan sakon määrää koskevissa perusteluissaan numerotietoja, joita se on käyttänyt
harkintavaltansa puitteissa erityisesti tavoitellun varoittavan vaikutuksen osalta (ks. vastaavasti asia C-279/98 P, Cascades
v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9693, tuomion 39–48 kohta ja asia T-330/01, Akzo Nobel v. komissio, tuomio 27.9.2006,
Kok., s. II-3389, 125 kohta).
Lisäksi kantajat väittävät virheellisesti kyseisen yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta koskevasta perustellusta arvioinnista,
että komission olisi pitänyt ottaa kyseisen kertoimen määrittämisessä huomioon muita seikkoja, kuten rikkomisen luonne, se,
ettei sillä väitetysti ollut vaikutusta markkinoihin, se, että rikkominen oli jo lopetettu ennen tutkimuksen aloittamista,
ja se, että hallinnollinen menettely pitkittyi kohtuuttomasti.
Edellä esitetyn perusteella käsiteltävänä olevan kanneperusteen kolmas osa on hylättävä.
–       Kanneperusteen neljäs osa, joka koskee korotusta rikkomisen keston perusteella
Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 466 perustelukappaleessa, että Heineken osallistui kilpailusääntöjen rikkomiseen
ainakin 27.2.1996–3.11.1999 eli kolmen vuoden ja kahdeksan kuukauden ajan. Näin ollen sakon laskentapohjaa korotettiin kantajien
osalta 35 prosenttia eli 10 prosenttia kunkin kokonaisen rikkomisvuoden osalta ja 5 prosenttia kunkin kuuden tai useamman
kuukauden osalta.
Kantajat kyseenalaistavat tämän arvioinnin ja kiistävät komission toteamukset, jotka koskevat kyseisen rikkomisen alkamis-
ja loppumisajankohtaa.
On todettava, kuten edellä seitsemännen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä 210–229 kohdassa on jo todettu, että komissio
on perustellusti katsonut, että rikkominen kesti kantajien osalta 27.2.1996–3.11.1999. Tältä osin komission sakon laskentapohjaan
tekemää 35 prosentin korotusta ei voida asettaa kyseenalaiseksi.
Näin ollen kanneperusteen neljäs osa, joka koskee rikkomisen kestoa, ei voi menestyä.
–       Oikeusvarmuuden periaatteen rikkomista koskeva väite
Kantajat väittävät, että komission määrittämä sakon määrä ei ollut ennalta-arvattavissa edes likimääräisesti.
On muistutettava, että oikeusvarmuuden periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa lainsäädännön,
josta aiheutuu haitallisia seurauksia yksityisille, on oltava selvää ja täsmällistä ja yksityisten on voitava ennakoida sen
soveltaminen (ks. asia T-279/02, Degussa v. komissio, tuomio 5.4.2006, Kok., s. II-897, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä periaate liittyy erottamattomasti rikosten ja rangaistusten lakisidonnaisuutta koskevaan periaatteeseen, joka edellyttää,
että lainsäädännössä määritellään selvästi rikkomiset ja niistä määrättävät seuraamukset (edellä 362 kohdassa mainittu asia
Evonik Degussa v. komissio ja neuvosto, tuomion 39 kohta).
Tässä suhteessa on tärkeää muistuttaa, että vaikka asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa jätetään komissiolle laaja
harkintavalta, siinä kuitenkin rajoitetaan harkintavallan käyttöä asettamalla objektiiviset kriteerit, joista komission on
pidettävä kiinni. Mahdollisesti määrättävällä sakolla on yhtäältä numeroina ilmaistavissa oleva ja ehdoton enimmäismäärä,
joten yritykselle määrättävissä olevan sakon enimmäismäärä on määritettävissä etukäteen. Tämän harkintavallan käyttämistä
rajoittavat toisaalta myös komission itselleen suuntaviivoissa asettamat säännöt ja komission hallintokäytäntöön kohdistuu
unionin tuomioistuinten harjoittama täysi tuomioistuinvalvonta. Asiantunteva toimija voi näin ollen tarvittaessa oikeudelliseen
neuvonantajaan turvautuen ennakoida riittävän täsmällisesti sille tietystä käyttäytymisestä määrättävien sakkojen laskentatavan
ja suuruusluokan, ja se, että tämä toimija ei voi tietää etukäteen täsmällisesti komission kussakin tapauksessa määräämien
sakkojen tasoa, ei voi olla rangaistusten lakisidonnaisuutta koskevan periaatteen vastaista (ks. vastaavasti edellä 362 kohdassa
mainittu asia Evonik Degussa v. komissio ja neuvosto, tuomion 50–55 kohta).
Yritysten, joita vastaan on aloitettu hallinnollinen menettely, joka voi johtaa sakkoihin, on lisäksi otettava huomioon se
mahdollisuus, että komissio päättää minä hetkenä tahansa korottaa sakkojen määrän tasoa aiemmin sovellettuun verrattuna (ks.
edellä 314 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 229 ja 230 kohta). Se, että komissio
voi minä hetkenä hyvänsä tarkistaa sakkojen yleistä tasoa kilpailupolitiikkaa toteuttaessaan, on siten kyseisten yritysten
kohtuullisesti ennakoitavissa (ks. vastaavasti edellä 367 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland v. komissio, tuomion
48 kohta).
Nämä toteamukset soveltuvat sitä suuremmalla syyllä nyt käsiteltävässä asiassa, jossa on kyse luonteeltaan erittäin vakavasta
rikkomisesta, joka perustuu käyttäytymiseen, jonka lainvastaisuuden komissio on vahvistanut useita kertoja.
Vaikka kantajat eivät voineetkaan etukäteen tietää täsmällisesti komission asettamien sakkojen tasoa nyt käsiteltävässä tapauksessa,
kun otetaan erityisesti huomioon se, että sakkojen yleistasoa korotettiin rikkomisten tapahtumisen jälkeen, oikeusvarmuuden
periaatetta ja rangaistusten lakisidonnaisuutta koskevaa periaatetta ei voida katsoa rikotun siltä osin kuin, kuten käsiteltävän
kanneperusteen tutkimisen yhteydessä on todettu, komissio on käyttänyt harkintavaltaansa noudattaen sekä asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaista sääntelyjärjestelmää, sellaisena kuin sitä on täsmennetty unionin tuomioistuimen ja unionin
yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, että komission itselleen suuntaviivoissa asettamia käytännesääntöjä.
Nyt käsiteltävä väite ja kahdeksas kanneperuste kokonaisuudessaan on näin ollen hylättävä perusteettomina.

Yhdeksäs kanneperuste, joka koskee lieventävien olosuhteiden jättämistä huomioon ottamatta
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät ensinnäkin, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että rikkomisen päättymispäiväksi on katsottu
3.11.1999, vaikka komission tutkimukset suoritettiin vasta 22. ja 23.3.2000, sakon perusmäärän alentamiseksi.
Ne väittävät toiseksi, etteivät ne ole koskaan korottaneet hintojaan kotikulutuksen sektorilla rikkomisen aikana. Näin ollen
moitittua yhteensovittamista ei koskaan pantu täytäntöön. Ottaen huomioon, että noin 62 prosenttia oluesta myydään kotikulutusta
varten, tämä täytäntöönpanematta jättäminen koski suurinta osaa niiden myynneistä. Lisäksi hotelli- ja ravintolasektorin rakenteen
monimutkaisuuden ja läpinäkymättömyyden vuoksi todellisen sopimuksen tai kilpailua rajoittavan yhteistoiminnan toteuttaminen
olisi ollut mahdotonta.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessaan kantajat väittävät lähinnä, että komissio on rikkonut suuntaviivoja siltä osin kuin
se ei ole ottanut riittävästi huomioon lieventäviä olosuhteita, jotka liittyvät ensinnäkin rikkomisen päättymiseen ennen sen
ensimmäisiä toimenpiteitä ja toiseksi siihen, että kyseisiä lainvastaisia sopimuksia ei ole käytännössä sovellettu.
On ensinnäkin muistettava ensimmäisen seikan osalta, johon kantajat ovat vedonneet, että suuntaviivojen 3 kohdan mukaan komission
asettamaa sakon perusmäärää alennetaan etenkin silloin, kun moitittu yritys lopettaa rikkomisen komission ensimmäisten toimenpiteiden
johdosta.
Tällainen sakon perusmäärän alentaminen liittyy käsiteltävän asian olosuhteisiin, jotka voivat johtaa siihen, ettei komissio
alenna sakon perusmäärää laittomaan sopimukseen osallistuneen yrityksen hyväksi. Lieventävän olosuhteen hyväksi lukeminen
sellaisissa tilanteissa, joissa yritys on osapuolena selvästi laittomassa sopimuksessa, jonka se tiesi muodostavan rikkomisen
tai ei voinut olla tietämättä sitä, voisi nimittäin houkutella yrityksiä jatkamaan salaista sopimusta niin kauan kuin mahdollista
siinä toivossa, että niiden käyttäytymistä ei koskaan havaita, ja samalla tietäen, että jos niiden käyttäytyminen havaittaisiin,
niiden sakkoa voitaisiin alentaa, kun ne lopettavat rikkomisen. Tällainen tunnustaminen veisi asetetulta sakolta kaiken varoittavan
vaikutuksen ja aiheuttaisi haittaa EY 81 artiklan 1 kohdan tehokkaalle vaikutukselle (asia C-511/06 P, Archer Daniels Midland
v. komissio, tuomio 9.7.2009, Kok., s. I-5843, 104 ja 105 kohta).
Kyseessä on nimittäin lieventävä olosuhde, jota on EY 81 artiklan 1 kohdan tehokkaan vaikutuksen huomioon ottamiseksi tulkittava
suppeasti, ja ainoastaan yksittäistapaukselle ominaiset olosuhteet voivat oikeuttaa sen huomioon ottamisen (asia T-59/02,
Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3627, 337 ja 338 kohta).
Varsinkaan tahallisen kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamista ei voida pitää lieventävänä olosuhteena, kun se on johtunut
siitä, että komissio on puuttunut asiaan (ks. edellä 396 kohdassa mainittu asia T-59/02, Archer Daniels Midland v. komissio,
tuomio 27.9.2006, 341 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen kantajien a fortiori -päättely, jonka mukaan kyseinen lieventävä olosuhde on sitä suuremmalla syyllä otettava huomioon,
koska rikkominen päättyi ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä, perustuu virheellisen lähtökohtaolettamaan.
Vaikka lisäksi oletettaisiin, ettei näitä toteamuksia voitaisi soveltaa yhtä voimakkaasti silloin, kun rikkominen on päättynyt
rikkojan aloitteesta ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä, on kuitenkin niin, ettei kyseisen lieventävän olosuhteen hyväksi
lukeminen olisi lähtökohtaisesti asianmukaista ottaen huomioon, että kyseessä on tahallisen käyttäytyminen, jonka lainvastaisuuden
komissio on todennut useita kertoja.
Näin ollen komissio on voinut todeta perustellusti riidanalaisen päätöksen 475 perustelukappaleessa, että koska käsiteltävässä
asiassa on kyse luonteeltaan erittäin vakavasta ja selvästi lainvastaisesta rikkomisesta, sitä, että yritys on lopettanut
moititun menettelyn ennen komission toimenpiteitä, ei voida ottaa huomioon lieventävänä olosuhteena.
Lisäksi on niin, että jos kantajat väittävät, että komissio on aikaisemmin ottanut erilaisen kannan kyseisen lieventävän olosuhteen
osalta, on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pelkästään se seikka, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään
pitänyt tiettyjä tekijöitä lieventävinä olosuhteina sakon suuruutta määrättäessä, ei merkitse, että komission olisi arvioitava
kysymystä samalla tavalla myöhemmässä päätöksessä (edellä 316 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005,
395 kohta).
Näiden seikkojen perusteella kantajien väitteitä, joilla vaaditaan sen katsomista lieventäväksi olosuhteeksi, että ne lopettivat
kilpailusääntöjen rikkomisen ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä, ei voida hyväksyä.
Toiseksi väitetyn lieventävän olosuhteen osalta, jonka mukaan sopimuksia ei ole käytännössä sovellettu, on tarkastettava,
voidaanko kantajien esittämien olosuhteiden perusteella todeta, että sinä aikana, jolloin ne osallistuivat kilpailusääntöjen
rikkomista koskeviin sopimuksiin, ne ovat tosiasiassa pidättyneet niiden soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla, tai että
ne ainakin selvästi ja huomattavasti ovat rikkoneet velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pannaan täytäntöön, siinä määrin,
että se on häirinnyt kartellin toimintaa (ks. vastaavasti asia T-26/02, Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006,
Kok., s. II-713, 113 kohta).
Tältä osin komissio on huomauttanut riidanalaisen päätöksen 477 perustelukappaleessa, ettei mikään osallisista ollut osoittanut
pidättäytyneensä kyseisten sopimusten soveltamisesta, eikä satunnaista soveltamatta jättämistä voida pitää ”tehtyjen sopimusten
täydellisenä hylkäämisenä”.
Kantajat arvostelevat näitä päätelmiä ja katsovat, että kotikulutuksen sektorilla Heineken ei ole koskaan korottanut hintojaan
rikkomisen ajanjaksona ja että hotelli- ja ravintolasektorilla markkinat ovat rakenteeltaan niin monimutkaiset, että todellisen
sopimuksen tekeminen, ja sitä suuremmalla syyllä sen soveltaminen, oli mahdotonta.
Ne nojautuvat tältä osin taloudellisiin kertomuksiin, jotka ovat kanteen liitteenä, ja joista ilmenee erityisesti, että kantajien
hintoja ei korotettu kotikulutuksen sektorilla rikkomisen ajanjaksona, että kyseiselle sektorille oli ominaista panimoiden
välinen kilpailu, huomattava liikkuvuus markkinaosuuksissa, asiakkaiden vahva ostovoima ja ostohyvitysten määrän kasvu, ja
että kantajat eivät korottaneet hintoja hotelli- ja ravintolasektorilla vuosina 1996 ja 1997, kokonaiskorotukset olivat tällä
sektorilla rikkomisen ajanjaksona lisäksi alhaisempia kuin keskimääräiset hinnankorotukset pitkällä aikavälillä, ja markkinoiden
rakenne johti kilpailuun hotelli- ja ravintolasektorin uusista ja ”vapautuneista” liiketiloista ja markkinaosuuksissa oli
huomattavaa liikkuvuutta panimoiden välillä.
Lisäksi ne moittivat komissiota siitä, ettei se tutkinut hintoja koskevia oikeita tietoja eikä varsinkaan arvioinut sitä,
ettei mikään yrityksistä erikseen tarkasteltuna soveltanut sopimuksia.
Komissio kiistää katsoneensa riidanalaisessa päätöksessä, että kyseinen kartelli olisi johtanut tosiasiallisiin hinnankorotuksiin.
Se katsoo, että koska kantajien on osoitettu osallistuneen hintojen yhteensovittamiseen, tämä riittää niiden esittämän väitteen
hylkäämiseksi, jonka mukaan kyseisiä järjestelyjä ei sovellettu.
On todettava, että tätä komission väitettä ei voida hyväksyä. Vaikka pelkästään se, että yritys ei noudata lainvastaista järjestelyä,
ei ole omiaan poistamaan sen vastuuta, kyseessä on kuitenkin olosuhde, joka on otettava huomioon lieventävänä olosuhteena
sakon määrän määrittämisessä.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on kuitenkin katsottava, että kuten riidanalaisen päätöksen 349–354 perustelukappaleesta ilmenee
ja kuten edellä on todettu viidennen ja kuudennen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä, kyseinen rikkominen muodostui monimutkaisesta
kartellista, joka toteutettiin sopimuksilla ja yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, jotka olivat osa kartellin yhteistä
suunnitelmaa, jota sovellettiin pitkän ajanjakson aikana ja jonka tarkoituksena oli olemassa olevien olosuhteiden säilyttäminen
ja kilpailun minimointi. Sen osallistujat olivat sovittaneet yhteen oluen hintoja ja hinnankorotuksia Alankomaissa erityisesti
hotelli- ja ravintolasektorin segmentillä sekä rajoittaneet alennuksia kotikulutuksen segmentillä ja jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen hintoja. Kartelliin on kuulunut myös asiakaskunnan jakamisen yhteensovittamista sekä hotelli- ja ravintolasektorin
segmentillä että jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen osalta kotikulutuksen segmentillä. Osallistujat ovat vahvistaneet
asemiaan asiakkaisiinsa nähden − eli kotikulutuksen segmentillä marketteihin ja hotelli- ja ravintolasektorin yrityksiin nähden
− säännöllisillä ja läheisillä keskusteluilla ja neuvottelemalla kaikista kilpailun parametrien kannalta arkaluonteisista
asioista voidakseen korottaa hintoja tai ainakin saavuttaakseen hintojen vakauden ja rajoittaakseen lukumääräisesti tilanteita,
joissa asiakas vaihtaa panimoa kotikulutuksen segmentillä, ja näiden tilanteiden vaikutuksia.
Kun otetaan huomioon tämän yleisen suunnitelman olemassaolo, jota ilmentävät salaisesti pidetyt kokoukset ja tahallisuus merkittävän
pitkän ajanjakson aikana, kantajien esittämät seikat, joilla pyritään lähinnä osoittamaan, ettei hintoja tosiasiallisesti
korotettu, eivät riitä osoittamaan, että ne olisivat pidättäytyneet kyseisten järjestelyjen kokonaisuuden soveltamisesta tai
että ne ainakin olisivat selvästi ja huomattavasti rikkoneet niiden soveltamiseen liittyviä velvollisuuksia siten, että koko
kartellin toiminta häiriintyi.
Kilpailua kyseisillä sektoreilla koskevien väitettyjen seikkojen, jotka perustuvat kanteen liitteenä oleviin taloudellisiin
lausuntoihin, eli liikkuvuuden markkinaosuuksissa, ostohyvitysten määrän kasvun ja hotelli- ja ravintolasektorin markkinoiden
rakenteelle ominaisten erityisten olosuhteiden eli pitkäkestoisten sopimusten olemassaolon osalta on todettava, että vaikka
nämä seikat olisi näytetty toteen, ne eivät ole konkreettisia todisteita kilpailusta, joka olisi omiaan häiritsemään edellä
410 kohdassa kuvattujen salaisten järjestelyjen toimintaa, ja etteivät ne siten ole sellaisenaan ristiriidassa kyseisen kartellin
toteuttamisen kanssa.
Lopuksi siltä osin kuin kantajat viittaavat tiettyihin seikkoihin, jotka liittyvät kyseisten sopimusten noudattamatta jättämiseen
ja jotka esitetään tiettyjen InBevin johtajien lausunnoissa, on riittävää todeta, että nämä seikat ovat pelkkiä väitteitä,
jotka eivät riitä sellaisenaan osoittamaan, ettei kartellia ole pantu täytäntöön tai että sen toimintaa on häiritty.
Näiden seikkojen perusteella on tarpeen todeta, että kantajat eivät ole osoittaneet sellaisten olosuhteiden olemassaoloa,
joilla voitaisiin perustella kyseisten salaisten järjestelyjen toteuttamatta jättämiseen perustuvan lieventävän olosuhteen
hyväksi lukemista.
Näin ollen yhdeksäs kanneperuste on hylättävä.

Kymmenes kanneperuste, joka koskee hallinnollisen menettelyn pitkittymisen vaikutusta sakon määrään
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että hallinnollisen menettelyn pitkittymisen takia sakon määrä vahvistettiin korkeammaksi, mikä johtui
välittömästi siitä, että komissio oli korottanut määräämiensä sakkojen tasoa aikaisempaan verrattuna. Ne huomauttavat erityisesti,
että jos päätös olisi tehty kohtuullisessa ajassa, sakon määrä olisi ollut alhaisempi.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietynlaisiin rikkomisiin,
ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 1/2003 ilmoitetuissa rajoissa, jos tämä on
tarpeen kilpailupolitiikan toteuttamiseksi, vaan kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että
komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi (edellä 367 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 109 kohta ja edellä 314 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 169 kohta).
Kun otetaan huomioon tämä oikeuskäytäntö, kantaja ei voi perustellusti väittää, että sille määrätty seuraamus olisi ollut
vähäisempi, jos komissio olisi päättänyt hallinnollisen menettelyn aikaisemmin, koska se on korottanut seuraamusten yleistasoa
hallinnollisen menettelyn aikana (ks. vastaavasti asia T-52/03, Knauf Gips v. komissio, tuomio 8.7.2008, 486 kohta, ei julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Näiden seikkojen perusteella sen, että hallinnollinen menettely kesti kohtuuttoman kauan, ei voida katsoa vaikuttaneen riidanalaisen
päätöksen sisältöön pelkästään siitä syystä, että komissio korotti tänä aikana sakkojen tasoa.
Näin ollen on niin, että vaikka komissio myönsi nyt käsiteltävässä asiassa istunnossa, että se oli korottanut sakkojen yleistasoa
vuoteen 2005 mennessä eli kyseessä olevan hallinnollisen menettelyn aikana, tätä seikkaa ei voida ottaa huomioon arvioitaessa
kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaamisen vaikutusta riidanalaisen päätöksen sisältöön.
Kymmenettä kanneperustetta ei näin ollen voida hyväksyä.

Yhdestoista kanneperuste, joka koskee sakon määrän alentamista hallinnollisen menettelyn kohtuuttoman keston perusteella
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että komission hallinnollisen menettelyn kohtuuttoman pitkittymisen vuoksi myöntämä sakon alennus, 100 000
euroa, oli liian alhainen kantajille määrätyn sakon määrään nähden.
Komissio ilmoittaa käyttäneensä mahdollisuutta myöntää alennus sakon määrään omasta aloitteestaan, mikä on yksi sen oikeuksista
ja miltä osin sillä on laaja harkintavalta. Kantajat eivät ole esittäneet mitään väitteitä lisäalennuksen perustelemiseksi.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että tietyt menettelylliset säännönvastaisuudet voivat oikeuttaa sakon alentamisen, vaikka päätöstä ei voida
kumota niiden perusteella (ks. vastaavasti edellä 48 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe v. komissio, tuomion 26–48 kohta
ja edellä 245 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion 436–438 kohta).
Kohtuullista pidempi käsittelyaika voi olla perusteena komission päätökselle alentaa sakon määrää kohtuusharkintaa noudattaen,
sillä tällaisen alennuksen myöntäminen kuuluu sen harkintavallan käyttöön (ks. vastaavasti edellä 286 kohdassa mainittu asia
Technische Unie v. komissio, tuomion 202–204 kohta).
Komissio päätti nyt käsiteltävässä asiassa myöntää kantajille alennuksen sakon määrään hallinnollisen menettelyn ”kohtuuttoman”
pitkän keston vuoksi (riidanalaisen päätöksen 498 ja 499 perustelukappale).
Se, että komissio on käyttänyt tätä oikeuttaan, ei estä unionin yleistä tuomioistuinta alentamasta sakon määrää edelleen täyttä
harkintavaltaansa käyttäessään.
On kuitenkin katsottava, että komission myöntämässä 100 000 euron kiinteämääräisessä alennuksessa ei ole millään tavalla huomioitu
kantajille nyt käsiteltävässä asiassa määrätyn sakon määrää, joka oli ennen tätä alennusta 219 375 000 euroa, eikä se näin
ollen ole sellainen sakon määrän alennus, jolla voitaisiin riittävällä tavalla korvata hallinnollisen menettelyn kohtuullisen
keston ylittymisestä aiheutunut loukkaaminen.
Kantajat väittävät tältä osin perustellusti, ettei komissio ole ottanut riittävällä tavalla huomioon kohtuullisen käsittelyajan
periaatteen loukkaamisesta aiheutuvia seurauksia sakon määrää alentaessaan.
Sakon alentamisen asianmukaisen tason osalta on kuitenkin hylättävä kantajien väite, joka esitettiin ensimmäisen kerran vastauskirjelmässä
ja jonka mukaan silloin, kun kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaamisesta aiheutuu EY 288 artiklan toisessa kohdassa
tarkoitettua vahinkoa, vahingon määrä on otettava huomioon sakon määrää alennettaessa.
Nyt käsiteltävässä asiassa sakon alentamisella pyritään nimittäin korvaamaan kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaaminen
ja se on näin ollen asetettava asianmukaiselle tasolle kantajille määrätyn sakon määrään nähden. Toisin kuin kantajat väittävät,
tämä alennus perustuu kuitenkin kohtuusharkintaan eikä EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun unionin sopimussuhteen
ulkopuolisen vastuun syntymiselle asettuja edellytyksiä tarvitse tutkia ennen sen myöntämistä.
Koska näin ollen kantajat eivät ole kannekirjelmässään tai edes vastauskirjelmässään esittäneet vahingonkorvausvaatimuksia,
ei ole tarpeen lausua niiden esittämästä väitteestä, joka koskee väitetyn vahingon määrää ja jolla vedotaan hypoteettiseen
arvioon sen sakon määrästä, joka niille olisi määrätty, jos komissio olisi päättänyt menettelyn kohtuullisessa ajassa, eikä
niiden esittämästä väitteestä, joka koskee syy-yhteyden olemassaoloa kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaamisen ja
kyseisen vahingon välillä.
Kun otetaan huomioon nyt käsiteltävän asian olosuhteet, unionin yleinen tuomioistuin katsoo käyttäen täyttä harkintavaltaa,
että kyseistä alennusta olisi nostettava 5 prosenttiin sakon määrästä, jotta kantajille voitaisiin antaa kohtuullinen hyvitys
menettelyn pitkittymisen johdosta.

Johtopäätös sakosta
Kantajien esittämien kanneperusteiden tutkimisen jälkeen ja unionin yleisen tuomioistuimen käytettyä täyttä harkintavaltaa
on tarpeen muuttaa kantajille yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrää yhtäältä siten, että laskentapohjaksi vahvistetaan
61 750 000 euroa 65 000 000 euron sijasta sen johdosta, että riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumotaan siltä osin kuin siinä
vahvistetaan kilpailusääntöjen rikkomisen osatekijä, joka koskee yksittäisille asiakkaille Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla
tarjottujen muiden kaupan ehtojen kuin hintojen ajoittaista yhteensovittamista (ks. edellä 201 ja 202 kohta), ja toisaalta
siten, että menettelyn kohtuullisen keston ylittymisen vuoksi tehtyä alennusta korotetaan 100 000 eurosta 5 prosenttiin sakon
lopullisesta määrästä (ks. edellä 434 kohta).
Näiden muutosten johdosta sakon määrä lasketaan siten, että muutettu sakon laskentapohja kerrotaan 2,5:lla varoittavan vaikutuksen
vuoksi, minkä jälkeen tätä laskentapohjaa korotetaan rikkomisen keston perusteella 35 prosenttia ja tätä määrää alennetaan
menettelyn kohtuullisen keston ylittymisen perusteella 5 prosenttia. Kantajille yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määräksi
vahvistetaan näin ollen 197 985 937,5 euroa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleinen tuomioistuin voi työjärjestyksensä 87 artiklan 3 kohdan nojalla määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten
kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja
osa toisen asianosaisen hyväksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajien vaatimukset on katsottu osittain perustelluiksi, joten unionin yleinen tuomioistuin katsoo,
että asian olosuhteet otetaan asianmukaisesti huomioon, kun määrätään, että kantajat vastaavat kahdesta kolmanneksesta omista
oikeudenkäyntikuluistaan ja ne velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmannesta komission oikeudenkäyntikuluista, ja että viimeksi
mainittu vastaa yhdestä kolmanneksesta omista oikeudenkäyntikuluistaan ja velvoitetaan korvaamaan yksi kolmannes kantajien
oikeudenkäyntikuluista.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä (asia COMP/B/37.766 – Alankomaiden olutmarkkinat) 18.4.2007 tehdyn komission
päätöksen K(2007) 1697 1 artikla kumotaan siltä osin kuin Euroopan komissio totesi siinä, että Heineken NV ja Heineken Nederland
BV olivat osallistuneet rikkomiseen, joka koski yksittäisille asiakkaille Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen
muiden kaupan ehtojen kuin hintojen ajoittaista yhteensovittamista.
2)
Heinekenille ja Heineken Nederlandille päätöksen K(2007) 1697 3 artiklan a kohdassa yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määräksi
vahvistetaan 197 985 937,5 euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Heineken ja Heineken Nederland vastaavat kahdesta kolmanneksesta omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan
kaksi kolmannesta komission oikeudenkäyntikuluista.
5)
Komissio vastaa yhdestä kolmanneksesta omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan yksi kolmannes kantajien
oikeudenkäyntikuluista.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä kesäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Tosiseikat
Hallinnollinen menettely
Riidanalainen päätös
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen
Kantajille määrätty sakko
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Viides ja kuudes kanneperuste, joiden mukaan kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ole riittäviä todisteita ja EY 81 artiklan
1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja/tai yhdenmukaiset menettelytavat puuttuvat
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– InBevin lausunto
– Muut todisteet
– A-tuotemerkeissä ei hintaan liittyvää huolta Hein
– Tosiseikat, jotka koskevat yhtäältä oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisen ja toisaalta asiakaskunnan jakamisen
ajoittaisen yhteensovittamisen toteamista
– Tosiseikat, jotka koskevat yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittaisen
yhteensovittamisen toteamista
– Väitetty oikeudellinen virhe ja tosiseikkojen väitetysti virheellinen luonnehdinta
– Johtopäätös
Seitsemäs kanneperuste, joka koskee rikkomisen kestoa
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Rikkomisen alkamisajankohdan määrittäminen
– Rikkomisen päättymisajankohdan määrittäminen
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista ja asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan rikkomista,
kun kantajien ei ole annettu tutustua muiden asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen, huolellisuusvelvollisuuden ja kontradiktorisen periaatteen loukkaamista,
koska tutkimusta ei ole väitetysti suoritettu huolellisesti ja puolueettomasti
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmas kanneperuste, joka koskee syyttömyysolettaman loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljäs kanneperuste, joka koskee kohtuullisen käsittelyajan noudattamatta jättämistä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Hallinnollisen menettelyn kesto
– Hallinnollisen menettelyn kohtuuttoman keston vaikutus riidanalaisen päätöksen laillisuuteen
Kahdeksas kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan ja suuntaviivojen rikkomista sekä yhdenvertaisen
kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja kohtuullisuuden periaatteen loukkaamista sekä perusteluvelvollisuuden
laiminlyömistä sakon määrän määrittämisen yhteydessä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Ensimmäinen osa, joka koskee rikkomisen vakavuuden arviointia
– Kanneperusteen toinen osa, joka koskee sakon laskentapohjan määrittämistä ja erilaisen kohtelun soveltamista
– Kanneperusteen kolmas osa, joka koskee laskentapohjan korottamista, jotta sakko olisi varoittava
– Kanneperusteen neljäs osa, joka koskee korotusta rikkomisen keston perusteella
– Oikeusvarmuuden periaatteen rikkomista koskeva väite
Yhdeksäs kanneperuste, joka koskee lieventävien olosuhteiden jättämistä huomioon ottamatta
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kymmenes kanneperuste, joka koskee hallinnollisen menettelyn pitkittymisen vaikutusta sakon määrään
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhdestoista kanneperuste, joka koskee sakon määrän alentamista hallinnollisen menettelyn kohtuuttoman keston perusteella
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Johtopäätös sakosta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.