CELEX: 62010CJ0562
Иск за установяване на неизпълнение на задължения
Член 56 ДФЕС
Германска правна уредба на осигуряването за нужда от чужда помощ
Непредоставяне на обезщетения в натура за помощ по домовете при престой в друга държава членка
По-ниски прехвърлими в друга държава членка парични обезщетения
Невъзстановяване на разходите за наем на помощни средства в други държави членки

С исковата си молба Европейската комисия иска от Съда да приеме за установено, че:
—
като предоставя при временно пребиваване на нуждаещото се от чужда помощ лице в друга държава — членка на Европейския съюз, съгласно текста на книга XI, член 34, параграф 1, точка 1 от Кодекса за социално осигуряване (Sozialgesetzbuch — Elftes Buch), в редакцията ѝ, приложима в конкретния случай (наричана по-нататък „SGB XI“), право на добавка за чужда помощ само за шест седмици,
—
като не предвижда, съответно изключва съгласно член 34, параграф 1, точка 1 от SGB XI възможността разходите за чужда помощ, ползвана при временно пребиваване на нуждаещото се от чужда помощ лице в друга държава членка и предоставена му от установен в друга държава членка доставчик на услуги, да се възстановяват в размер на стойността на предоставяните на територията на Германия обезщетения за чужда помощ,
—
като не покрива при временно пребиваване на нуждаещото се от чужда помощ лице в друга държава — членка на Съюза, разходите за наем на помощни средства или съгласно член 34, параграф 1, точка 1 от SGB XI изключва възможността за възстановяването им дори когато в Германия тези разходи се възстановяват или се осигуряват помощни средства и когато възстановяването им не би довело до натрупване или въобще увеличаване на предоставяните в Германия обезщетения,
Федерална република Германия не е изпълнила задълженията си по член 56 ДФЕС.
Правна уредба
Право на Съюза
Член 1 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година (
ОВ L 28, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в
ОВ L 32, 6.2.2008 г., стр. 31
), изменен с Регламент (ЕО) № 592/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година (
ОВ L 177, стр. 1
, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“) предвижда:
„По смисъла на настоящия регламент:
[…]
и)
престой означава временно пребиваване;
[…]
о)
компетентна институция означава:
i)
институцията, при която заинтересованото лице е осигурено в момента на подаване на заявлението за обезщетение; или
[…]
п)
институция по мястото на пребиваване и институция по мястото на престой означава съответно институцията, която е компетентна да предоставя обезщетения по мястото на пребиваване на заинтересованото лице, и институцията, която е компетентна да предоставя обезщетения по мястото на престой на заинтересованото лице, съгласно прилаганото от тази институция законодателство или, когато не съществува такава институция, институцията, определена от компетентния орган на въпросната държава членка;
р)
компетентна държава означава държавата членка, на чиято територия се намира компетентната институция;
[…]“.
Както следва от неговото заглавие, дял III от Регламент № 1408/71 съдържа особени разпоредби във връзка с различните категории обезщетения.
В глава I от този дял III, озаглавена „Болест и майчинство“, се намират членове 18—36.
Както следва от неговото заглавие, член 22 от Регламент № 1408/71 се отнася до престоя на осигуреното лице извън територията на компетентната държава по смисъла на този регламент. Параграф 1 от него гласи:
„Заето или самостоятелно заето лице, което отговаря на предвидените от законодателството на компетентната държава условия за придобиване на право на обезщетения […] и:
[…]
в)
което е получило разрешение от компетентната институция да отиде на територията на друга държава членка, за да получи подходящо за състоянието си лечение,
има право на:
i)
предоставяните от името на компетентната институция обезщетения в натура от институцията по мястото на престой или пребиваване, в съответствие с разпоредбите на прилаганото от тази институция законодателство, като осигурено при нея лице; въпреки това, продължителността на периода, през който се предоставят обезщетенията се урежда от законодателството на компетентната държава;
ii)
предоставяните от компетентната институция парични обезщетения, в съответствие с разпоредбите на прилаганото от нея законодателство. Въпреки това, по споразумение между компетентната институция и институцията по мястото на престой […], такива обезщетения могат да се предоставят от последно спомената[та] институция от името на първата посочена институция в съответствие с разпоредбите на законодателството на компетентната държава“.
Член 31 от Регламент № 1408/71, озаглавен „Престой на пенсионер и/или на членове на неговото семейство в държава, различна от държавата на пребиваване“, се намира в раздел 5 от посочената глава I, озаглавен „Пенсионери и членове на техните семейства“. Параграф 1 от него гласи:
„Пенсионер, който има право на пенсия или пенсии съгласно законодателството на една държава членка или на пенсии съгласно законодателството на две или повече държави членки и който има право на обезщетения съгласно законодателството на една от тези държави заедно с членовете на семейството му, които имат престой на територията на държава членка, различна от държавата, в която пребивават, получава:
а)
обезщетенията в натура, които са необходими по медицински причини по време на [престой] на територията на държавата членка, различна от държавата на пребиваване, като се вземат предвид естеството на обезщетенията и очакваната продължителност на престоя. Тези обезщетения в натура се предоставят от институцията по място на престой в съответствие с разпоредбите на прилаганото от нея законодателство, от името на институцията по пребиваване на пенсионера или на членовете на неговото семейство;
б)
[…] парични обезщетения, които се предоставят от определената […] компетентна институция, съобразно прилаганото от нея законодателство. Въпреки това, по споразумение между компетентната институция и институцията по мястото на престой, такива обезщетения могат да се предоставят от последно посочената институция от името на първата, в съответствие с разпоредбите на законодателството на компетентната държава“.
В съответствие с член 36 от Регламент № 1408/71 обезщетенията в натура, които се предоставят по-конкретно в съответствие с разпоредбите на член 22 или 31 от този регламент от институцията на една държава членка от името на институцията на друга държава членка, се възстановяват в пълен размер. Подобно възстановяване е определено и се извършва в съответствие с членове 93—95 от Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета от 21 март 1972 година относно определяне на реда за прилагане на Регламент № 1408/71 (
ОВ L 74, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 74), изменен с Регламент (ЕО) № 120/2009 на Комисията от 9 февруари 2009 г. (
ОВ L 39, стр. 29
).
Германското право
SGB XI предвижда схема за социално осигуряване на риска „нужда от чужда помощ“ (наричана по-нататък „осигуровка за нужда от чужда помощ“). Съгласно член 1, параграф 2, първо изречение от SGB XI „[в]сяко лице, осигурено по законоустановената здравноосигурителна схема, се ползва по право от осигуровката за нужда от чужда помощ“.
При помощ по домовете обезщетенията, от които могат да се ползват осигурените лица по силата на задължителното осигуряване за нужда от чужда помощ, са обезщетенията в натура („Pflegesachleistung“) в съответствие с член 36 от SGB XI и/или „добавката за нужда от чужда помощ“ („Pflegegeld“) в съответствие с член 37 или 38 от SGB XI. Размерът на тези обезщетения, както в натура, така и в пари, зависи от степента на нуждата от чужда помощ, определена в категории от I до III. Обезщетенията за помощни средства за здравни грижи се предоставят в съответствие с член 40 от SGB XI.
По силата на член 36 от SGB XI „лицата, нуждаещи се от домашни грижи и помощ, имат право на общи грижи („Grundpflege“) и на помощ в домакинството („häusliche Pflegehilfe“). Тези услуги се предоставят от лица, които са наети или от осигурителната каса за нужда от чужда помощ, или от организации за помощ по домовете, с които тази каса е сключила договор за предоставяне на услуги („Versorgungsvertrag“). Разходите, свързани с предоставянето на тези услуги, се покриват от тази осигурителна каса до максимален месечен размер, който зависи от степента, в която получателят се нуждае от чужда помощ. Към момента на изтичане на срока, определен в мотивираното становище в конкретния случай, този максимален размер е 440 EUR, 1040 EUR или 1510 EUR според степента на зависимост. За лицата, които имат много висока степен на зависимост от чужда помощ, наречени „особено тежки случаи“, тази сума може да достигне 1918 EUR.
Член 37 от SGB XI предвижда възможността да се поиска добавка за нужда от чужда помощ, предоставяна в парична стойност и вместо обезщетенията в натура, при условие че самото нуждаещо се от чужда помощ лице следи по подходящ начин необходимите общи грижи и домакински задачи да бъдат осъществени. Към момента на изтичането на срока, определен в мотивираното становище, фиксираният и независим от реално направените разходи размер на добавката за нужда от чужда помощ в конкретния случай е бил 225 EUR, 430 EUR или 685 EUR на месец в зависимост от нуждата от чужда помощ. Не е предвиден специален размер за „особено тежки случаи“.
Член 38 от SGB XI урежда смесените обезщетения („Kombinationsleistung“), тоест това е комбинация от обезщетението в натура по смисъла на член 36 от SGB XI и добавката за нужда от чужда помощ, предвидена в член 37 от SGB XI. В съответствие с посочения член 38 осигурено лице, което не ползва изцяло всички обезщетения в натура, на които има право по силата на член 36, може да получи и посочената в член 37 добавка за нужда от чужда помощ, чийто размер обаче се намалява пропорционално на ползваните обезщетения в натура по член 36. Получателят решава в какво съотношение желае да се ползва от тези обезщетения. Решението на осигуреното лице относно съотношението, в което той иска да се ползва от тези две обезщетения — парично и в натура, го обвързва за срок от шест месеца.
Член 40 от SGB XI предвижда, че лицата, нуждаещи се от чужда помощ, имат право на снабдяване с помощни средства, които допринасят за улесняване на грижите за тях или за облекчаване на страданията им или им позволяват по-самостоятелен начин на живот, при условие че няма друга организация, която е длъжна да предостави тези помощни средства. Макар по силата на тези разпоредби осигуреното лице да има право на снабдяване с помощни средства, последните трябва да се предоставят за предпочитане под формата на заем от осигурителните каси за нуждаещи се от чужда помощ, доколкото естеството на тези средства го позволява. Ако това не е възможно, разноските за помощни средства се възстановяват, но една част от тях се поема от осигуреното лице.
Член 34, параграф 1 от SGB XI, озаглавен „Спиране на правото на обезщетения“, гласи:
„Правото на обезщетения се спира:
1.   за времето на пребиваване на осигуреното лице в чужбина. При временно пребиваване в чужбина с продължителност до шест седмици годишно добавката за чужда помощ по член 37 или предвидената в член 38 пропорционална част от нея продължава да се изплаща. Запазва се и обезщетението в натура за чужда помощ, но само в случай че професионалният болногледач, който иначе предоставя тази услуга на нуждаещото се от чужда помощ лице, го придружава по време на пребиваването в чужбина,
[…]“.
В съответствие с член 7 от Закона от 22 юни 2011 г. за координация на схемите за социална сигурност в Европа и за изменение на други закони (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze), член 34 от SGB XI е изменен, като към него е добавен следният текст:
„(1а)
Правото на добавка за чужда помощ по член 37 или на предвидената в член 38 пропорционална част от нея не се спира за нуждаещи се от чужда помощ осигурени лица, които пребивават в държава — членка на Европейския съюз, в държава, страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство, или в Швейцария“.
Досъдебна процедура и производство пред Съда
Вследствие на жалба, подадена през 2006 г. срещу германската администрация от двойка германски граждани, пребивавали два месеца в Испания, по повод на възстановяването на обезщетения за грижи и за наем на медицински средства, които са им били предоставени, вниманието на Комисията е привлечено върху обстоятелството, че при временно пребиваване на лице, осигурено за нужда от чужда помощ, в държава членка, различна от Федерална република Германия, в разрез с член 56 ДФЕС членове 36, 37 и 40 от SGB XI предвиждат значително по-ниски обезщетения от тези, които са предвидени за предоставени в Германия грижи.
Тогава Комисията иска от германските власти разяснения относно спорната национална правна уредба и с оглед на това отправя до Федерална република Германия официално уведомително писмо с дата 17 октомври 2008 г.
Тъй като не остава удовлетворена от отговорите на Федерална република Германия, на 23 ноември 2009 г. Комисията адресира до тази държава членка мотивирано становище, в което я поканва да вземе необходимите мерки, за да се съобрази с него в срок от два месеца, считано от неговото получаване.
Тъй като в отговора си от 25 януари 2010 г. Федерална република Германия поддържа своята позиция, Комисията предявява настоящия иск.
От дупликата на Федерална република Германия Комисията узнава за изменението на член 34 от SGB XI със Закона от 22 юни 2011 г., поради което с молба от 2 декември 2011 г. до Съда тя оттегля иска си в частта му, насочена към това да се установи, че Федерална република Германия не е изпълнила своите задължения по член 56 ДФЕС, като е ограничила в текста на член 34, параграф 1, точка 1 от SGB XI правото на добавка за нужда от чужда помощ до шест седмици при временно пребиваване на нуждаещото се от чужда помощ лице в държава членка, различна от Федерална република Германия.
По иска
След частичното оттегляне на иска си, посочено в предходната точка, в рамките на първо твърдение за нарушение Комисията изтъква по същество, че Федерална република Германия не е изпълнила задълженията си по член 56 ДФЕС, доколкото за помощта по домовете, предоставена от доставчик на услуги, установен в друга държава членка, на нуждаещото се от чужда помощ лице, пребиваващо временно в тази държава, тя не предвижда възстановяване на разходите до размера на стойността на предоставяните в Германия обезщетения за грижи.
С второ твърдение за нарушение Комисията упреква тази държава членка, че не е изпълнила задълженията си по член 56 ДФЕС, доколкото при временно пребиваване на нуждаещото се от чужда помощ лице в друга държава членка, различна от Федерална република Германия, не покрива разходите за наем на помощни средства, въпреки че тези разходи се възстановяват или тези помощни средства се осигуряват в Германия и че възстановяването им не би довело до натрупване или друго увеличаване на предоставяните в Германия обезщетения.
Тъй като доводите, на които се основават тези две твърдения за нарушения, са сходни, в конкретния случай те следва да бъдат разгледани заедно.
Доводи на страните
По наличието на ограничения на свободното предоставяне на услуги
Комисията твърди, че в случая може да се приложи съдебната практика в областта на възстановяване на разходи за медицинско лечение, направени в други държави членки. Във връзка с това тя цитира Решение от 28 април 1998 г. по дело Kohll (
C-158/96, Recueil, стр. I-1931
), Решение от 12 юли 2001 г. по дело Smits и Peerbooms (
C-157/99, Recueil, стр. I-5473
), Решение по дело Vanbraekel и др. (
C-368/98, Recueil, стр. I-5363
), Решение от 13 май 2003 г. по дело Müller-Fauré и van Riet (
C-385/99, Recueil, стр. I-4509
), Решение от 23 октомври 2003 г. по дело Inizan (
C-56/01, Recueil, стр. I-12403
) и Решение от 16 май 2006 г. по дело Watts (
C-372/04, Recueil, стр. I-4325
).
При това положение с първото си твърдение за нарушение Комисията изтъква, че германската правна уредба в областта на обезщетенията в натура, тоест член 36 от SGB XI, създава дискриминационно ограничение, доколкото не предвижда възстановяването на разходите за обезщетенията за грижи, предоставени при временно пребиваване в друга държава членка от доставчик на услуги, установен в тази държава. Освен това размерът на добавката за нужда от чужда помощ бил по-нисък от размера на подобно възстановяване.
Според Комисията германската система на договаряне за предоставянето на услуги не третира равно доставчиците на услуги в чужбина и тези в Германия. Всъщност, докато в Германия имало множество доставчици, сключили договори за предоставяне на услуги, за сметка на това на Комисията не било известно в другите държави членки да има някакъв доставчик, сключил такъв договор. Като последица от това осигурените в Германия нуждаещи се от чужда помощ лица нямали никаква възможност да се ползват в други държави членки от обезщетения в натура в рамките на осигуровката за нужда от чужда помощ, при все че такива можели да им се предоставят в Германия от сключили договор доставчици.
С твърдението си за нарушение Комисията изтъква, че германските разпоредби относно грижите, предоставяни посредством помощни средства на основание член 40 от SGB XI, създават дискриминационно ограничение, доколкото разходите, направени за наема на подобни помощни средства в други държави членки, не се покриват, въпреки че биха били покрити, поне до определена горна граница, ако тези грижи бяха предоставени в Германия.
Федерална република Германия поддържа, че възстановяването на разходи за амбулаторни грижи по член 36 от SGB XI не представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги. Тази държава членка уточнява, че когато нуждаещите се от чужда помощ лица се ползват от обезщетения в натура от доставчици, които не са сключили договор с осигурителните каси за нужда от чужда помощ, последните не възстановяват нито разходите, направени в чужбина, нито тези, които са направени в Германия. По този начин всички доставчици, които не са сключили договор със здравноосигурителните каси, са третирани по един и същ начин.
Освен това според Федерална република Германия Комисията не взела предвид обстоятелството, че при временно пребиваване загубата на възможността за ползване от обезщетения в натура, предоставени във Федерална република Германия, се компенсира с възможността, предвидена във вторичното право на Съюза, да се ползват обезщетения, предоставени от отговорните институции на държавата по временното пребиваване. Това изключвало вероятността да е налице ограничение на свободното предоставяне на услуги.
Федерална република Германия се съгласява, че единствено обстоятелството, че национална разпоредба е съобразена с Регламент № 1408/71, не освобождава държавите членки от задължението за спазване на първичното право относно свободното предоставяне на услуги. И все пак според тази държава членка това не означава, че правата, произтичащи от вторичното право и предназначени по-конкретно за защита на осигурените лица, не следва да бъдат взети предвид при констатирането дали е налице ограничение на тази основна свобода. Всъщност обратното би поставило под въпрос както духа, така и целта на Регламент № 1408/71, както и на Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социално осигуряване (
ОВ L 166, стp. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 21).
Според Федерална република Германия не е важно, че в другите държави членки размерът на обезщетенията, предвидени за риска „нужда от чужда помощ“, не е същият като този на предоставяните от осигуровката за нужда от чужда помощ. Всъщност правото на Съюза почива на идеята, че различията между размерите на обезщетенията, предвидени от схемите за социална сигурност на държавите членки, могат и трябва да бъдат приети. Ако това не беше така, координацията на социалноосигурителните институции, по-специално отграничаването на съответните им компетенции, би продължила да бъде несигурна, тъй като всяко позоваване на по-неблагоприятна схема за социална защита би станало невъзможно от гледна точка на свободното предоставяне на услуги. Според Федерална република Германия от практиката на Съда следва, че при взаимодействието на вторичното и първичното право правото на Съюза допуска наличието на различия в размерите на обезщетенията, предоставяни от схемите за социално осигуряване на държавите членки.
Също така, що се отнася до второто твърдение за нарушение, изведено от липсата на възстановяване на разходите за наем на помощни средства в държава членка, различна от Федерална република Германия, тази държава изтъква, че вероятността за натрупване на обезщетения изключва наличието на ограничение на свободното предоставяне на услуги. Федерална република Германия отбелязва, че дори Комисията в своята искова молба е изключила вероятността за наличие на ограничение на свободното предоставяне на услуги, когато наемът на помощни средства в държава членка, различна от Федерална република Германия, представлява за германските осигурителни каси за нуждаещи се от чужда помощ лица допълнителна финансова тежест, която се добавя към финансирането на помощни средства в Германия.
По основанията на иска
В случай че бъде доказано наличието на ограничение на свободното предоставяне на услуги, Федерална република Германия изтъква най-напред, че в Германия качеството на здравните услуги е гарантирано със стриктни изисквания за одобряването на тези услуги, както и с провеждането на чести проверки. Според тази държава членка, доколкото изискванията за качество се отнасят както до естеството на дейностите, така и до индивидуалните мерки за неговото гарантиране, трудно би могло да се провери дали грижите, предоставени в друга държава членка, отговарят на тези изисквания.
По-нататък Федерална република Германия изтъква, че за поддържането на система на амбулаторни грижи са необходими организация и значителни финансови средства. В този смисъл се налага по-специално да се избегне намалената заетост на болногледачите през ваканционните периоди.
Накрая, според тази държава членка финансовото равновесие на германската схема за социална сигурност би било застрашено, ако бъдат възстановявани разходите за грижите в натура, предоставяни в чужбина. В това отношение Федерална република Германия отбелязва, че в областта на осигуряването за нужда от чужда помощ, за разлика от здравно осигуряване, съществува прехвърлимо в чужбина обезщетение, тоест добавката за нужда от чужда помощ, позволяваща на всички нуждаещи се от чужда помощ лица да финансират в Германия и в чужбина грижите, предоставени от доставчици, които нямат сключен договор с осигурителните каси. Ако осигурените лица, нуждаещи се от чужда помощ, можеха да получават в чужбина обезщетенията в натура, а не само паричните обезщетения, каквато е добавката за нужда от чужда помощ, това би подставило под съмнение волята на германския законодател да насърчи нуждаещите се от чужда помощ лица да използват грижи, предоставени от собствените им семейства.
Според Федерална република Германия задължение за прехвърляне в чужбина на обезщетенията в натура би наложило значително по-голяма обща финансова тежест на осигуряването за нужда от чужда помощ, което би застрашило принципа на финансова солидарност на това осигуряване. Всъщност подобно прехвърляне би довело до допълнителни плащания за осигуряването за нужда от чужда помощ, които можело да достигнат 100 милиона евро годишно.
От друга страна, стандартите за качество, наложени за възстановяването на разходите на доставчиците на грижи, се основават на обективни, недискриминационни и предварително известни критерии, което поставя ограничения на свободата на преценка на националните власти.
Комисията изтъква, че доводите, изведени от защитата на общественото здраве, и по-специално от спазването на изискванията за качество, не могат да се приемат, доколкото Федерална република Германия не е доказала нито предполагаемия риск за общественото здраве от грижите, които не отговарят на тези изисквания, нито какво е съотношението на систематичните откази за възстановяване на разходите.
Комисията поддържа по същество, че противно на позицията на Федерална република Германия, изведените от съдебната практика относно болничното лечение съображения, свързани с достатъчното, уравновесено и постоянно предлагане на качествено болнично лечение и с необходимостта да се гарантира финансова стабилност на схемата за здравно осигуряване, не са приложими към разглежданите в случая амбулаторни грижи.
Съображения на Съда
В самото начало трябва да се напомни, че както следва от точки 21 и 22 от настоящото решение и както е отбелязал генералният адвокат в точка 48 от своето заключение, настоящият иск не е насочен срещу германската система на договаряне с доставчиците на помощ по домовете на нуждаещите се от чужда помощ лица.
Както Съдът многократно е приемал, в рамките на производство за установяване на неизпълнение на задължения Комисията следва да докаже наличието на твърдяното неизпълнение на задължения, като представи пред Съда необходимите доказателства, въз основа на които той да провери дали е налице това неизпълнение (вж. по-специално Решение от 25 май 1982 г. по дело Комисия/Нидерландия,
96/81, Recueil, стр. 1791
, точка 6 и Решение от 5 октомври 2010 г. по дело Комисия/Франция,
C-512/08, Сборник, стр. I-8833
, точка 56).
В тази насока в конкретния случай следва да се прецени дали в рамките на двете твърдения на Комисията за нарушения, изложени в точки 21 и 22 от настоящото решение и които следва да се разгледат съвместно, последната е представила доказателства в изпълнение на своето задължение.
Както следва от точка 24 от настоящото решение, Комисията счита, че съдебната практика в областта на възстановяване на разходи за медицинско лечение, направени в други държави членки, може да се транспонира към германската правна уредба относно риска нужда от чужда помощ, за да се установи наличието на ограничения на свободното предоставяне на услуги.
В това отношение следва още в началото да се уточни, че нуждата от чужда помощ може да бъде схваната най-общо като обозначаваща състояние, в което в резултат на намаляване на възможността да се обслужват сами лицата зависят от чуждата помощ за извършването на основните действия от ежедневието (вж. в този смисъл Решение от 30 юни 2011 г. по дело Da Silva Martins,
C-388/09, Сборник, стр. I-5737
, точки 39 и 40).
Освен това от съдебната практика, изведена от Решение от 5 март 1998 г. по дело Molenaar (
C-160/96, Recueil, стр. I-843
), следва, че при липсата в Регламент № 1408/71 на разпоредби, отнасящи се специфично за риска от подобна нужда от чужда помощ, Съдът е приравнил обезщетения, покриващи този риск, като предоставяните в рамките на германската схема за осигуряване за нужда от чужда помощ, на „обезщетения за болест“ по смисъла на този регламент (вж. в този смисъл Решение по дело Da Silva Martins, посочено по-горе, точки 39—48).
От същата тази съдебна практика следва, че обезщетенията по осигуровката за нужда от чужда помощ, изразяващи се в поемане или във възстановяване на разходите, направени поради състоянието на осигуреното лице, нуждаещо се от чужда помощ, по-конкретно разходите за покриване на грижите по домовете, положени от трети лица, както и доставянето и инсталирането на съоръженията, необходими на осигуреното лице, влизат в понятието „обезщетения в натура“ по смисъла на дял III от Регламент № 1408/71 (вж. в този смисъл Решение по дело Molenaar, посочено по-горе, точки 5, 6, 23 и 32, както и Решение от 8 юли 2004 г. по дело Gaumain-Cerri и Barth,
C-502/01 и C-31/02, Recueil, стр. I-6483
, точка 26).
Освен това съгласно постоянната съдебна практика медицинските услуги, предоставяни срещу възнаграждение, попадат в приложното поле на разпоредбите на ДФЕС относно свободното предоставяне на услуги, като не е необходимо да се провежда разграничение в зависимост от това дали лечението е предоставено във или извън болнично заведение (вж. по-специално Решение по дело Smits и Peerbooms, точка 53 и Решение по дело Комисия/Франция, точка 30, посочени по-горе).
В този контекст обстоятелството, че разглежданата правна уредба спада към областта на социалното осигуряване или предвижда престация в натура, не може да постави медицинските лечения извън приложното поле на свободното предоставяне на услуги, гарантирано от ДФЕС (вж. в този смисъл Решение по дело Müller-Fauré и van Riet, посочено по-горе, точка 39).
Също съгласно постоянната съдебна практика, въпреки че правото на Съюза не засяга правомощията на държавите членки да уреждат своите системи за социална сигурност и въпреки че при липсата на хармонизация на равнище на Съюза законодателството на всяка държава членка следва да определи условията за предоставяне на обезщетения в областта на социалното осигуряване, при упражняване на тези правомощия държавите членки все пак следва да спазват правото на Съюза, и по-конкретно разпоредбите относно свободното предоставяне на услуги (в този смисъл вж. по-специално Решение по дело Kohll, посочено по-горе, точки 17—21, Решение от 16 юли 2009 г. по дело Von Chamier-Glisczinski,
C-208/07, Сборник, стр. I-6095
, точка 63 и Решение от 27 януари 2011 г. по дело Комисия/Люксембург,
C-490/09, Сборник, стр. I-247
, точка 32 и цитираната съдебна практика).
Обратно на това, което Комисията явно е приела в своите писмени становища, само от споменатата в точка 24 от настоящото решение съдебна практика относно възстановяването на разходите за медицински лечения, проведени в други държави членки, не може да се направи изводът, че разглежданата германска правна уредба създава ограничение на свободното предоставяне на услуги.
Всъщност, както следва от точка 45 от настоящото решение, макар поради липсата в Регламент № 1408/71 на разпоредби, отнасящи се конкретно до риска нужда от чужда помощ, обезщетенията, свързани с този риск, трябва да се приравняват на „обезщетения за болест“ по смисъла на този регламент, това не променя факта, че съществуват различия между обезщетенията, свързани с риска „нужда от чужда помощ“, и обезщетенията за медицинско лечение в тесен смисъл (вж. в този смисъл по-специално Решение по дело Da Silva Martins, посочено по-горе, точки 47 и 48). По-специално, за разлика от обезщетенията, свързани с медицински лечения, по принцип не се предвижда обезщетенията за риска „нужда от чужда помощ“, които обикновено са дългосрочни, да се изплащат за кратки периоди от време (вж. в този смисъл Решение по дело Da Silva Martins, посочено по-горе, точка 48).
При това положение в конкретния случай за доказване на наличието на ограничения, произтичащи от спорната правна уредба, не е достатъчно да се направи само позоваване, без да се дадат някакви уточнения и анализ, на съдебната практика, спомената в точка 24 от настоящото решение.
В допълнение към това, макар Комисията да напомня, че вторичното право не освобождава държавата членка, компетентна в областта на социалното осигуряване, да спазва първичното право — което, както стана ясно в точка 30 от настоящото решение, Федерална република Германия впрочем не оспорва, — тази институция не е отговорила на изложените в точки 29—32 от настоящото решение доводи на Федерална република Германия, изведени от възможността по Регламент № 1408/71 при временно пребиваване в държава членка, различна от Федерална република Германия, осигурените лица за нужда от чужда помощ да се ползват от обезщетения в натура, предоставени от институцията на държавата членка по мястото на пребиваване за сметка на компетентната институция, намираща се в Германия.
При всички случаи следва да се отбележи, че в съответствие с Регламент № 1408/71, валидността на чиито релевантни разпоредби не се оспорва в настоящия случай и който е бил приложим между държавите — членки на Съюза, в края на срока, определен в мотивираното становище, осигурено лице, нуждаещо се от чужда помощ, би могло да ползва дори комбинация от паричното обезщетение и обезщетението в натура, чийто общ размер надвишава този на аналогичните обезщетения, на които това лице има право в компетентната държава.
Всъщност, когато са изпълнени условията, предвидени за тяхното прилагане, разпоредбите на член 22, параграф 1, буква в) от този регламент, а що се отнася до „пенсионерите“ — разпоредбите на член 31 от него, са предназначени да гарантират по-специално ползването в държава членка, различна от тази на компетентната институция, на обезщетения в натура, предоставени от институцията по мястото на пребиваване за сметка на компетентната институция в съответствие със законодателството, прилагано от институцията на тази друга държава членка, както и парични обезщетения в съответствие със законодателството, прилагано от компетентната институция, предоставени пряко от тази последна институция или за нейна сметка.
Следва да се добави в това отношение, че в областта на медицинските грижи Съдът вече е приел, че за предоставянето на обезщетения в натура по член 31 от Регламент № 1408/71 не може да се предвиди нито разрешителна процедура, нито изискване заболяването, за което са положени въпросните грижи, да е възникнало внезапно при този престой, поради което тези грижи изведнъж са станали необходими (вж. Решение от 25 февруари 2003 г. по дело IKA,
C-326/00, Recueil, стр. I-1703
, точка 43).
Освен това, тъй като член 48 ДФЕС предвижда координиране, а не хармонизиране на законодателствата на държавите членки в областта на социалната сигурност, правилата на ДФЕС в областта на свободното движение не биха могли да гарантират на осигурено лице, че преместване в друга държава членка няма да има последици по-конкретно от гледна точка на обезщетенията за болест или за нужда от чужда помощ. Всъщност, предвид съществуващите разлики между схемите и законодателствата на държавите членки в тази област, такова преместване може според случая да бъде повече или по-малко благоприятно или неблагоприятно във финансово отношение за съответното лице (в този смисъл вж. по-специално Решение от 19 март 2002 г. по дело Hervein и др.,
C-393/99 и C-394/99, Recueil, стр. I-2829
, точки 50—52, Решение по дело Von Chamier-Glisczinski, посочено по-горе, точки 84 и 85 и Решение от 15 юни 2010 г. по дело Комисия/Испания,
C-211/08, Сборник, стр. I-5267
, точка 61 и цитираната съдебна практика).
Следователно при временно пребиваване в държава членка прилагането, евентуално по силата на разпоредбите на Регламент № 1408/71, на националната правна уредба на тази държава, която е по-малко благоприятна от гледна точка на социалноосигурителните обезщетения от тази на компетентната държава по смисъла на член 1, буква р) от посочения регламент, по принцип може да бъде в съответствие с изискванията на първичното право на Съюза в областта на свободното движение на хора (по аналогия вж. по-специално Решение по дело von Chamier-Glisczinski, точки 85 и 87, както и Решение по дело Da Silva Martins, точка 72, посочени по-горе).
Впрочем в рамките на второто твърдение за нарушение, изложено в точка 22 от настоящото решение, самата Комисия изключва наличието на ограничение на свободното предоставяне на услуги, ако наемането на помощни средства в държава членка, различна от Федерална република Германия, представлява за германските осигурителни каси за нуждаещи се от чужда помощ лица допълнителна финансова тежест, която се добавя към вече предоставеното финансиране на помощни средства в Германия.
В това отношение обаче следва да се напомни, че съгласно член 36 от Регламент № 1408/71 обезщетенията в натура, предоставени по силата на раздел III от посочения регламент, от институцията на една държава членка от името на институцията на друга държава членка, се възстановяват в пълен размер.
Следва, че Комисията не е дала надлежен отговор на доводите на Федерална република Германия, изведени от възможността в съответствие с дял III Регламент № 1408/71 осигурено лице, нуждаещо се от чужда помощ, да се ползва в държава членка, различна от Федерална република Германия, от помощни средства в допълнение към подобни помощни средства, каквито вече са финансирани в Германия.
С оглед на всички гореизложени съображения следва да се заключи, че Комисията не е доказала надлежно съществуването на произтичащи от спорната правна уредба ограничения на свободното предоставяне на услуги.
При това положение, доколкото нито едно от твърденията за нарушения, изтъкнати от Комисията в подкрепа на нейния иск, не е основателно, този иск следва да се отхвърли.
По съдебните разноски
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник всяка страна, загубила делото, се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като изтъкнатите от Комисията правни основания не са приети, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Отхвърля иска.

2)
Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.