CELEX: 62009CJ0176
Žaloba o neplatnosť
Smernica 2009/12/ES
Letiskové poplatky
Pôsobnosť
Letisko, ktoré prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a letisko s najväčším počtom prepravených cestujúcich v každom členskom štáte
Platnosť
Zásady rovnosti zaobchádzania, proporcionality a subsidiarity

Luxemburské veľkovojvodstvo vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor zrušil smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2009/12/ES
z 11. marca 2009 o letiskových poplatkoch (Ú. v. EÚ L 70, s. 11) z dôvodu, že táto smernica porušuje zásady rovnosti zaobchádzania,
proporcionality a subsidiarity.

Právny rámec
Smernica 2009/12 bola prijatá na základe článku 80 ods. 2 ES.
Tretia veta odôvodnenia č. 1 tejto smernice stanovuje, že „riadiace orgány letísk, ktoré poskytujú zariadenia a služby, za
ktoré sa vyberajú letiskové poplatky, by sa mali usilovať o nákladovo efektívnu prevádzku“.
Podľa prvej vety odôvodnenia č. 2 danej smernice „je potrebné ustanoviť spoločný rámec na reguláciu základných prvkov letiskových
poplatkov a spôsobu, akým sa určujú, pretože ak takýto rámec bude chýbať, môže to mať za následok nesplnenie základných požiadaviek
vo vzťahu medzi riadiacimi orgánmi letísk a užívateľmi letísk“.
Pokiaľ ide o pôsobnosť smernice 2009/12, jej odôvodnenia č. 3 a 4 stanovujú:
„(3)      Táto smernica by sa mala vzťahovať na letiská, ktoré… presahujú určitú minimálnu veľkosť, pretože riadenie a financovanie
malých letísk si nevyžaduje uplatňovanie rámca Spoločenstva.
(4)      Okrem toho, v členskom štáte, kde nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť na uplatňovanie tejto smernice, letisko s najvyšším
počtom prepravených cestujúcich má ako miesto vstupu na územie tohto členského štátu také privilegované postavenie, že na
toto letisko treba uplatňovať túto smernicu, aby sa zaručilo dodržiavanie určitých hlavných zásad vo vzťahu medzi riadiacim
orgánom letiska a užívateľmi letiska, najmä s ohľadom na transparentnosť poplatkov a nediskriminovanie užívateľov letiska.“
Odôvodnenie č. 15 smernice 2009/12 znie takto:
„Riadiace orgány letísk by mali mať možnosť uplatňovať letiskové poplatky zodpovedajúce infraštruktúre a/alebo úrovni poskytovaných
služieb, keďže leteckí dopravcovia majú oprávnený záujem požadovať od riadiaceho orgánu letiska služby, ktoré zodpovedajú
pomeru ceny a kvality. Prístup k diferencovanej úrovni infraštruktúry alebo služieb by však mali mať všetci leteckí dopravcovia,
ktorí ich chcú využívať, a to bez akejkoľvek diskriminácie. Ak je dopyt vyšší ako ponuka, prístup by sa mal určiť na základe
objektívnych a nediskriminačných kritérií, ktoré vypracuje riadiaci orgán letiska. Akákoľvek diferenciácia letiskových poplatkov
by mala byť transparentná, objektívna a mala by sa zakladať na jasných kritériách.“
Podľa odôvodnenia č. 19 uvedenej smernice:
„Keďže cieľ tejto smernice, a to stanovenie spoločných zásad pre ukladanie letiskových poplatkov na letiskách Spoločenstva,
nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni členských štátov, pretože systémy letiskových poplatkov sa na národnej úrovni
nedajú jednotne zaviesť v celom Spoločenstve, ale z dôvodov jeho rozsahu a dôsledkov ho možno lepšie dosiahnuť na úrovni Spoločenstva,
môže Spoločenstvo prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 zmluvy. V súlade so zásadou proporcionality
podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec nevyhnutný na dosiahnutie tohto cieľa.“
Podľa článku 1 ods. 1 a 2 sa touto smernicou „ustanovujú spoločné zásady ukladania letiskových poplatkov na letiskách Spoločenstva“
a smernica sa vzťahuje „na každé letisko nachádzajúce sa na území, ktoré podlieha zmluve [ES], a umožňujúce komerčnú dopravu,
ktoré ročne prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich, a na letisko s najväčším počtom prepravených cestujúcich v každom členskom
štáte“.
Podľa článku 2 ods. 4 smernice 2009/12 sa za letiskový poplatok považuje „poplatok vyberaný v prospech riadiaceho orgánu letiska,
ktorý platia užívatelia letiska za použitie zariadení a za služby, ktoré poskytuje výlučne riadiaci orgán letiska a ktoré
sa týkajú pristávania, vzlietnutia, osvetlenia a parkovania lietadiel, ako aj odbavovania cestujúcich a nákladu.“
Článok 3 prvá veta tej istej smernice stanovuje, že „členské štáty v súlade s právom Spoločenstva zabezpečia, aby letiskové
poplatky nediskriminovali užívateľov letiska“.
Smernica 2009/12 na tento účel zavádza povinný postup konzultácií medzi užívateľmi letiska alebo zástupcami užívateľov letiska
alebo združeniami užívateľov letiska a príslušným riadiacim orgánom letiska, ako aj odvolacie konanie. V súvislosti s týmito
konaniami článok 6 uvedenej smernice stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby sa zaviedol postup pre povinné a pravidelné konzultácie medzi riadiacim orgánom letiska a užívateľmi
letiska alebo zástupcami užívateľov letiska alebo združeniami užívateľov letiska, ktoré sa budú týkať fungovania systému letiskových
poplatkov, výšky letiskových poplatkov a v prípade potreby kvality poskytovaných služieb. Tieto konzultácie sa konajú najmenej
raz za rok, ak sa na posledných konzultáciách nedohodne inak. Ak existuje viacročná dohoda medzi riadiacim orgánom letiska
a užívateľmi letiska či predstaviteľmi užívateľov letiska, potom sa konzultácie uskutočňujú v súlade s ustanoveniami tejto
dohody. Členské štáty majú právo žiadať, aby sa konzultácie konali častejšie.
2.      Ak je to možné, členské štáty zabezpečia, aby sa zmeny v systéme alebo výške letiskových poplatkov uskutočnili na základe
dohody medzi riadiacim orgánom letiska a užívateľmi letiska. Riadiaci orgán letiska na tento účel predloží užívateľom letiska
každý návrh na zmenu v systéme alebo výške letiskových poplatkov spolu s odôvodnením navrhovaných zmien najneskôr štyri mesiace
pred tým, ako zmeny nadobudnú účinnosť, pokiaľ mu v tom nebránia výnimočné okolnosti, ktoré je potrebné zdôvodniť užívateľom
letiska. Riadiaci orgán letiska konzultuje navrhované zmeny s užívateľmi letiska a zohľadní ich stanoviská skôr, ako rozhodnutie
prijme. Riadiaci orgán letiska svoje rozhodnutie alebo odporúčanie zvyčajne uverejní, a to najneskôr do dvoch mesiacov pred nadobudnutím
jeho účinnosti. V prípade, že riadiaci orgán letiska a užívatelia letiska nedospeli k dohode o navrhovaných zmenách, riadiaci
orgán letiska odôvodní svoje rozhodnutie vzhľadom na názory užívateľov letiska.
3.      Členské štáty zabezpečia, aby sa v prípade sporu o rozhodnutie o letiskových poplatkoch prijaté riadiacim orgánom letiska
mohla každá strana obrátiť na nezávislý dozorný orgán uvedený v článku 11, ktorý preskúma dôvody na úpravu systému alebo výšky
letiskových poplatkov.
4.      Ak sa rozhodnutie riadiaceho orgánu letiska o úprave systému alebo výšky letiskových poplatkov predloží nezávislému dozornému
orgánu, rozhodnutie nenadobudne účinnosť, kým dozorný orgán záležitosť nepreskúma. Nezávislý dozorný orgán do štyroch týždňov
od vtedy, ako dostal vec na preskúmanie, prijme predbežné rozhodnutie o nadobudnutí účinnosti úpravy letiskových poplatkov,
ak konečné rozhodnutie nie je možné prijať v rovnakej lehote.
5.      Členský štát môže rozhodnúť, že neuplatní odseky 3 a 4 v súvislosti so zmenami výšky alebo štruktúry letiskových poplatkov
na letiskách, pre ktoré:
a)      existuje povinný postup podľa vnútroštátneho práva, podľa ktorého letiskové poplatky alebo ich maximálnu výšku určuje alebo
schvaľuje nezávislý dozorný orgán, alebo
b)      existuje povinný postup podľa vnútroštátneho práva, podľa ktorého nezávislý dozorný orgán pravidelne alebo na základe žiadosti
zainteresovaných strán preskúma, či medzi takýmito letiskami existuje účinná hospodárska súťaž. Ak sa na základe preskúmania
zistí, že účinná hospodárska súťaž je narušená, členský štát rozhodne o tom, že letiskové poplatky alebo ich maximálnu výšku
určuje alebo schvaľuje nezávislý dozorný orgán. Toto rozhodnutie sa uplatňuje tak dlho, ako je to potrebné na základe preskúmania,
ktoré uskutočnil ten istý orgán.
…“
Pred uskutočnením konzultácií musí riadiaci orgán letiska v súlade s článkom 7 ods. 1 smernice 2009/12 poskytnúť každému užívateľovi
letiska alebo zástupcom letiska alebo združeniam užívateľov letiska informácie o zložkách, ktoré slúžia ako základ na určovanie
systému alebo výšky všetkých poplatkov, ktoré na letisku vyberá riadiaci orgán letiska.
Pokiaľ ide o zriadenie a fungovanie nezávislého dozorného orgánu, článok 11 ods. 1 až 3 a 5 smernice 2009/12 stanovuje:
„1.      Členské štáty vymenujú alebo zriadia nezávislý orgán, ktorý vykonáva funkciu ich vnútroštátneho nezávislého dozorného orgánu,
s cieľom zabezpečiť správne uplatňovanie opatrení prijatých na dosiahnutie súladu s touto smernicou a splniť prinajmenšom
úlohy uvedené v článku 6. Tento orgán môže byť totožný so subjektom, ktorý členský štát poveril uplatňovaním dodatočných regulačných
opatrení uvedených v článku 1 ods. 5 vrátane schvaľovania systému spoplatňovania a/alebo výšky letiskových poplatkov, pod
podmienkou, že spĺňa požiadavky odseku 3 tohto článku.
2.      V súlade s vnútroštátnym právom táto smernica nebráni nezávislému dozornému orgánu, aby pod jeho dohľadom a pri zachovaní
jeho zodpovednosti delegoval vykonávanie tejto smernice na iné nezávislé dozorné orgány za predpokladu, že vykonávanie sa
uskutočňuje v súlade s rovnakými normami.
3.      Členské štáty zaručia nezávislosť nezávislého dozorného orgánu tak, že zabezpečia jeho právnu odlišnosť a funkčnú nezávislosť
od všetkých riadiacich orgánov letiska a leteckých dopravcov. Členské štáty, ktoré si zachovajú vo vlastníctve letiská, riadiace
orgány letísk alebo leteckých dopravcov alebo kontrolu riadiacich orgánov letísk alebo leteckých dopravcov, zabezpečia, aby sa nezávislému
dozorného orgánu neudelili funkcie, ktoré súvisia s týmto vlastníctvom alebo kontrolou. Členské štáty zabezpečia, aby nezávislý
dozorný orgán vykonával svoje právomoci nestranne a transparentne.
…
5.      Členské štáty môžu stanoviť mechanizmus financovania nezávislého dozorného orgánu, ktorý môže zahŕňať vyberanie poplatkov
od užívateľov letiska a riadiacich orgánov letísk.“
V súlade s článkom 12 ods. 1 smernice 2009/12 Európska komisia predloží do 15. marca 2013 Európskemu parlamentu a Rade Európskej
únie správu o uplatňovaní tejto smernice, v ktorej zhodnotí pokrok pri dosahovaní jej cieľov.
V súlade s článkom 13 ods. 1 prvého pododseku tej istej smernice sú členské štáty povinné prijať nevyhnutné zákony, iné právne
predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 15. marca 2011.

Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom
Luxemburské veľkovojvodstvo navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zrušil článok 1 ods. 2 smernice 2009/12 v rozsahu, v akom stanovuje, že sa vzťahuje na letisko s najväčším počtom prepravených
cestujúcich v každom členskom štáte,
–        subsidiárne zrušil smernicu 2009/12 v celom jej rozsahu a
–        zaviazal Európsky parlament a Radu na náhradu trov konania.
Parlament a Rada navrhujú, aby Súdny dvor:
–        zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–        zaviazal Luxemburské veľkovojvodstvo na náhradu trov konania,
–        subsidiárne, ak by Súdny dvor zrušil smernicu 2009/12, zachoval jej účinky až do prijatia nového predpisu.
Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 14. októbra 2009 sa vyhovelo návrhu na vstup Slovenskej republiky ako vedľajšieho účastníka
konania na podporu návrhov Luxemburského veľkovojvodstva, ako aj návrhu na vstup Komisie ako vedľajšieho účastníka konania
na podporu návrhov Parlamentu a Rady.

O žalobe

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady rovnosti zaobchádzania
Argumentácia účastníkov konania
Prvý žalobný dôvod, založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, sa skladá z dvoch samostatných častí. V prvej časti
tohto žalobného dôvodu Luxemburské veľkovojvodstvo, podporované Slovenskou republikou, tvrdí, že sa s ním zaobchádza inak
než s členskými štátmi, v ktorých sa na veľké regionálne letiská, ktoré prepravia od 1 až 5 miliónov cestujúcich ročne, nevzťahuje
pôsobnosť smernice 2009/12, hoci sú v rovnakej situácii ako jediné luxemburské komerčné letisko, a to Luxemburg-Findel, ktoré
prepraví 1,7 milióna cestujúcich ročne. Ide o letisko Hahn (Nemecko), ktoré prepraví približne 4 milióny cestujúcich ročne,
a letisko Charleroi (Belgicko), ktoré prepraví 2,9 milióna, pričom sú to letiská, ktoré sa nachádzajú v rovnakej spádovej
oblasti ako luxemburské letisko, t. j. vo vzdialenosti do 200 kilometrov po ceste, a sú priamymi konkurentmi tohto letiska.
Okrem toho sa to týka aj veľkých regionálnych letísk nachádzajúcich sa v blízkosti mestských centier určitej veľkosti alebo
s určitou úrovňou hospodárskeho významu, akými sú letiská Turín (Taliansko) s 3,5 miliónom cestujúcich alebo Bordeaux (Francúzsko)
s 3,4 miliónom cestujúcich.
V druhej časti prvého žalobného dôvodu Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí, že sa s ním zaobchádza rovnako ako s členskými štátmi,
na ktorých území sa nachádzajú letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, akými sú napríklad Spolková
republika Nemecko a Belgické kráľovstvo.
Luxemburské veľkovojvodstvo uvádza, že v tejto súvislosti treba poukázať na kategorizáciu, ktorá vyplýva z oznámenia Komisie
z 9. decembra 2005 o usmerneniach Spoločenstva týkajúcich sa financovania letísk a štátnej pomoci na začatie činnosti pre
letecké spoločnosti s odletom z regionálnych letísk (Ú. v. EÚ C 312, s. 1), a obmedziť pôsobnosť smernice 2009/12 na tie kategórie
letísk, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne.
Podľa jeho tvrdenia nie je dôvodné rozdielne zaobchádzanie v porovnaní s veľkými regionálnymi letiskami, ktoré sú vylúčené
z pôsobnosti smernice 2009/12, ani rovnaké zaobchádzanie s letiskom Luxemburg‑Findel ako s letiskami, ktoré prepravia viac
ako 5 miliónov cestujúcich ročne. Riadenie a financovanie malých a stredne veľkých letísk, ktoré prepravia menej ako 5 miliónov
cestujúcich ročne, si nevyžaduje, ako vyplýva z odôvodnenia č. 3 tejto smernice, uplatňovanie právneho rámca Spoločenstva.
Naopak, ustanovenie uvedené v štvrtom odôvodnení tejto smernice, podľa ktorého letisko „s najvyšším počtom prepravených cestujúcich
má ako miesto vstupu na územie tohto členského štátu také privilegované postavenie, že na toto letisko treba uplatňovať [smernicu
2009/12]“, nemá podľa jeho tvrdenia nijakú relevantnosť v súvislosti s cieľom smernice, ktorým je predchádzať zneužívaniu
dominantného postavenia zo strany niektorých letísk. O „privilegované postavenie“ môže ísť len v prípade, že v porovnaní s ostatnými
hospodárskymi subjektmi skutočne vytvára výhodu rovnakej povahy, ako je výhoda, že prepraví 5 miliónov cestujúcich ročne.
To však nemusí byť automaticky prípad najväčšieho letiska v každom členskom štáte.
Pokiaľ ide predovšetkým o letisko Luxemburg‑Findel, toto letisko nemá postavenie privilegovaného miesta vstupu na územie Luxemburska
a neexistuje nijaké riziko zneužitia dominantného postavenia voči hospodárskym subjektom vzhľadom na podmienky hospodárskej
súťaže, akým je toto letisko vystavené v porovnaní s viacerými letiskami, ktoré využívajú nízkonákladové spoločnosti a ktoré
sa nachádzajú v blízkosti tohto letiska, ako aj s letiskami slúžiacimi ako prestupné uzly („hubs“), akými sú letisko Frankfurt
(Nemecko) či Brusel (Belgicko). Navyše z hospodárskeho hľadiska nemôže luxemburské letisko patriť podľa tvrdenia Luxemburského
veľkovojvodstva do podobnej kategórie ako letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, hoci predá väčší
podiel leteniek v cestovnej triede biznis, ako predajú tieto letiská. V dôsledku toho silné postavenie jeho riadiaceho orgánu
nemožno považovať za rovnocenné s postavením riadiaceho orgánu letiska, ktoré prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich.
V súlade s tvrdeniami Luxemburského veľkovojvodstva sa riziko zneužitia dominantného postavenia týka skôr iných dôležitejších
regionálnych letísk, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2009/12 a ktoré sa nachádzajú v blízkosti mestských centier určitej
veľkosti alebo s určitou úrovňou hospodárskeho významu, akými sú letiská Turín a Bordeaux.
Hoci je pravda, že v oblastiach, v ktorých musí normotvorca Únie vykonať komplexné ekonomické posúdenie, iba zjavne nesprávne
posúdenie z jeho strany môže ovplyvniť zákonnosť jeho konania. Táto zásada teda predpokladá, že normotvorca skutočne vykonal
v sporných prípadoch komplexné posúdenie, k čomu ale v tomto prípade nedošlo. Aj keby platila domnienka, že normotvorca viackrát
vykonal posúdenie komplexných situácií, posúdenie týkajúce sa letiska Luxemburg‑Findel, ktorého spádová oblasť je mimoriadne
malá, nebolo komplexné. Podľa jeho tvrdení je teda zrejmé, že zahrnutím tohto letiska, ktoré ročne prepraví nanajvýš tretinu
cestujúcich z takého počtu cestujúcich, ako by malo prepraviť, aby ho bolo potrebné považovať za letisko, na ktoré sa má riadne
uplatniť rámec Spoločenstva, sa daný normotvorca dopustil zjavne nesprávneho posúdenia.
Slovenská republika dodáva, že údaje týkajúce sa situácie letiska Bratislava (Slovensko), ktoré sa nachádza v spoločnej geografickej
oblasti s letiskom Viedeň (Rakúsko), spochybňujú domnienku, že najväčšie letisko členského štátu je „miestom vstupu“, ktoré
bude vždy využívať väčšina cestujúcich. Skutočnosť, že letisko je najväčšie v rámci členského štátu, teda údajne nemôže byť
pre posúdenie postavenia letiska v rámci hospodárskej súťaže na danom trhu určujúca.
Podľa Rady normotvorca Únie v súvislosti s cieľom smernice 2009/12 skutočne považoval za zjavné, že hlavné letiská, čiže letiská,
akými sú Luxemburg‑Findel, ktoré prepravia najväčší počet cestujúcich v členskom štáte ročne, majú privilegované postavenie
v členskom štáte, na ktorého území sa nachádzajú, v tom zmysle, že sú porovnateľné s letiskami prekračujúcimi minimálnu veľkosť
5 miliónov prepravených cestujúcich ročne.
Veľké regionálne letiská, akými sú Charleroi a Hahn, by nemali mať privilegované postavenie, ako majú najväčšie letiská v príslušných
členských štátoch. Tieto letiská nepredstavujú hlavné miesto vstupu do príslušného štátu rovnakým spôsobom ako letisko s najväčším
počtom prepravených cestujúcich v príslušnom členskom štáte ročne, akým je Luxemburg-Findel.
Parlament tvrdí, že cieľmi smernice 2009/12, ako vyplýva z jej odôvodnení č. 1 a 2, je zabezpečiť, že riadiace orgány letísk
by sa mali usilovať o nákladovo efektívnu prevádzku a ustanoviť spoločný rámec na reguláciu základných prvkov letiskových
poplatkov. Uvedená smernica má teda zabezpečiť, aby užívatelia mali prístup k letiskovým službám za poplatky, ktoré dodržiavajú
podmienky stanovené touto smernicou, čím sa dosiahne odstránenie diskriminácie a transparentnosť.
Komisia odkazuje na návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady z 24. januára 2007 o letiskových poplatkoch [KOM(2006) 820
v konečnom znení, ďalej len „návrh smernice“], pričom tvrdí, že cieľom uvedeného spoločného rámca je uľahčiť rokovania o letiskových
poplatkoch medzi letiskami a leteckými spoločnosťami. Smernica 2009/12 sa údajne snažila zabezpečiť, aby sa zabránilo tomu,
že riadiaci orgán letiska sa ocitne v silnom postavení voči leteckým dopravcom pri stanovaní letiskových poplatkov na základe
toho, že príslušné letisko má „privilegované postavenie“. V takom postavení sa môžu nachádzať dve kategórie letísk, a to hlavné
letisko v každom členskom štáte, ktoré sa väčšinou nachádza v blízkosti hlavných miest a predstavuje „miesto vstupu“ do príslušného
členského štátu, a letiská, ktoré sa pre svoju veľkosť nachádzajú v porovnateľnej situácii ako letiská z prvej kategórie.
Letiská z prvej kategórie sú zjavne zvýhodnené najmä z dôvodu ich umiestnenia priamo na okraji husto obývaných mestských centier,
kvality infraštruktúry týchto centier a existencii klientely využívajúcej cestovnú triedu biznis, ktorá je len minimálne citlivá
na zmenu cien leteniek, ale veľmi neochotná strácať čas cestovaním na letiská nachádzajúce sa viac než sto kilometrov od daných
mestských centier.
Posúdenie Súdnym dvorom
Všeobecná zásada rovnosti zaobchádzania ako všeobecná zásada práva Únie vyžaduje, aby sa v porovnateľných situáciách nepostupovalo
rozdielne a v rozdielnych rovnako, ak takýto postup nie je objektívne odôvodnený (pozri najmä rozsudky z 13. decembra 1984,
Sermide, 106/83, Zb. s. 4209, bod 28; z 5. októbra 1994, Crispoltoni a i., C‑133/93, C‑300/93 a C‑362/93, Zb. s. I‑4863, body
50 a 51; z 11. júla 2006, Franz Egenberger, C‑313/04, Zb. s. I‑6331, bod 33, ako aj zo 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique
a Lorraine a i., C‑127/07, Zb. s. I‑9895, bod 23).
Porovnateľná povaha rozdielnych situácií sa posudzuje s ohľadom na všetky prvky, ktoré tieto situácie charakterizujú. Tieto
prvky treba určiť a posúdiť najmä s ohľadom na predmet a cieľ aktu Únie, ktorý vytvára predmetný rozdiel. Okrem toho treba
zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej patrí predmetný akt (pozri v tomto zmysle rozsudok Arcelor Atlantique a Lorraine
a i., už citovaný, body 25 a 26, ako aj citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba uviesť, že smernica 2009/12 sa zakladá na článku 80 ods. 2 ES, ktorý stanovuje, že Rada môže rozhodnúť
o tom, či, do akej miery a akým postupom možno stanoviť vhodné pravidlá pre námornú a leteckú dopravu.
Splnomocnením Rady na rozhodnutie o momente, ako aj obsahu a miere jej normatívneho zásahu v oblasti námornej a leteckej dopravy
jej bola Zmluvou priznaná široká normatívna právomoc pre prijatie vhodných spoločných pravidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok
z 23. októbra 2007, Komisia/Rada, C‑440/05, Zb. s. I‑9097, bod 58; pozri tiež, čo sa týka normatívnej právomoci Rady v oblasti
spoločnej dopravnej politiky dopravy, rozsudky z 28. novembra 1978, Schumalla, 97/78, Zb. s. 2311, bod 4, ako aj zo 17. júla
1997, SAM Schiffahrt a Stapf, C‑248/95 a C‑249/95, Zb. s. I‑4475, bod 23).
Pokiaľ ide o súdne preskúmanie výkonu tejto právomoci, súd Únie nemôže svojím posúdením nahradiť posúdenie normotvorcu Únie,
ale sa musí obmedziť na preskúmanie toho, či pri výkone normatívnej právomoci nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo
zneužitiu právomoci alebo či dotknutá inštitúcia zjavne neprekročila mieru svojej normatívnej právomoci (pozri v tomto zmysle
najmä rozsudky z 29. februára 1996, Komisia/Rada, C‑122/94, Zb. s. I‑881, bod 18; z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada,
C‑84/94, Zb. s. I‑5755, bod 58; SAM Schiffahrt a Stapf, už citovaný, bod 24, ako aj z 12. marca 2002, Omega Air a i., C‑27/00
a C‑122/00, Zb. s. I‑2569, bod 64).
Prvý žalobný dôvod Luxemburského veľkovojvodstva, ktoré v prvej časti tohto dôvodu tvrdí, že s porovnateľnými situáciami sa
zaobchádza rozdielne, a v druhej časti daného dôvodu tvrdí, že sa s rozdielnymi situáciami sa zaobchádza rovnako, preto treba
preskúmať vzhľadom na kritériá pripomenuté v bodoch 31 až 35 tohto rozsudku.
O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na rozdielnom zaobchádzaní s porovnateľnými situáciami
Pokiaľ ide o rozdielne zaobchádzanie s porovnateľnými situáciami, Luxemburské veľkovojvodstvo v podstate tvrdí, že s letiskom
Luxemburg-Findel sa zaobchádza rozdielne než s letiskami, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti smernice 2009/12, ale prepravia 1
až 5 miliónov cestujúcich ročne a sú podľa usmernení uvedených v oznámení Komisie z 9. decembra 2005 rovnako ako luxemburské
letisko zaradené do kategórie veľkých regionálnych letísk. Údajne ide o rozdielne zaobchádzanie v porovnaní s letiskami Charleroi
a Hahn, ako aj v porovnaní s letiskami nachádzajúcimi sa v blízkosti mestských centier, ktoré majú značnú veľkosť alebo vysokú
úroveň hospodárskej činnosti, akými sú letiská Turín či Bordeaux.
V tejto súvislosti z odôvodnenia č. 3 a 4 smernice 2009/12 vyplýva, že pri jej prijatí sa normotvorca Únie domnieval, že do
jej pôsobnosti netreba zahrnúť všetky letiská Únie, ale že do nej majú patriť len dve kategórie letísk, a to letiská prevyšujúce
určitú minimálnu veľkosť a letiská tých členských štátov, v ktorých ani jedno letisko nemá uvedenú minimálnu veľkosť, pričom
ním bude letisko daného členského štátu s najvyšším počtom prepravených cestujúcich ročne, akým je Luxemburg‑Findel.
V súlade s článkom 1 ods. 1 tejto smernice sa „ustanovujú spoločné zásady ukladania letiskových poplatkov“ na letiskách. Jej
cieľom teda je upraviť vzťah medzi riadiacimi orgánmi letísk a užívateľmi týchto letísk pri stanovovaní letiskových poplatkov.
Ako vyplýva z odôvodnení č. 2, 4 a 15 smernice 2009/12, normotvorca Spoločenstva sa prijatím spoločného rámca snažil zlepšiť
vzťah medzi riadiacimi orgánmi letísk a užívateľmi týchto letísk a zamedziť nedodržiavaniu určitých základných požiadaviek
týkajúcich sa tohto vzťahu, akými sú transparentnosť poplatkov, konzultácia s užívateľmi letiska a nediskriminácia užívateľov.
Porovnateľnosť letísk uvedených v bode 37 tohto rozsudku treba preto posúdiť najmä s ohľadom na ich postavenie voči užívateľom
týchto letísk, teda leteckým spoločnostiam.
Ako vyplýva z odôvodnenia č. 4 smernice 2009/12, normotvorca sa domnieval, že letiská, ktoré sa nachádzajú v členských štátoch,
v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú touto smernicou, a ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne,
akým je Luxemburg‑Findel, majú privilegované postavenie voči užívateľom letísk tým, že predstavujú miesto vstupu do týchto
členských štátov. Domnieval sa, ako uviedli predovšetkým Rada a Komisia, že v prípade uvedených letísk existuje nebezpečenstvo,
že ich riadiace orgány sa ocitnú v silnom postavení voči užívateľom, čiže aj nebezpečenstvo zneužitia tohto postavenia pri
stanovovaní výšky poplatkov.
Uvedené letiská možno považovať za hlavné letiská členských štátov, v ktorých sa nachádzajú. Ako uviedla Komisia, tieto letiská
sa všeobecne nachádzajú v blízkosti veľkých politických alebo ekonomických centier členských štátov a priťahujú prevažne obchodnú
klientelu, pre ktorú je cena leteniek len jedným z viacerých kritérií, pričom mimoriadne dôležité sú pre ňu umiestnenie letiska,
možnosti dopravného spojenia s inými spôsobmi dopravy, ako aj kvalita poskytovaných služieb.
Ako však uviedol generálny advokát v bode 64 svojich návrhov, najmä čo sa týka obchodnej klientely, ako aj stredného a horného
segmentu trhu, letecké spoločnosti členských a tretích štátov majú mimoriadny strategický záujem ponúkať lety s odletom a príletom
z hlavného letiska, ako je Luxemburg‑Findel, bez toho, aby sa výška letiskových poplatkov alebo celkové množstvo prepravených
cestujúcich ročne považovali za rozhodujúce kritéria pre tieto spoločnosti.
Okrem toho, ak má letecká spoločnosť strategický záujem ponúkať letecké spojenie s určitým členským štátom, hlavné letisko
je jej jedinou možnou destináciou v tých členských štátoch, ktoré majú len jedno letisko, čo je najmä prípad Luxemburského
veľkovojvodstva. S ohľadom na členské štáty, v ktorých existujú viaceré letiská, sa navyše javí rozumné predpokladať, že letecká
spoločnosť, ktorá má záujem zabezpečovať z určitého členského štátu letecké spojenie len z jednej destinácie, uprednostní
letisko, ktoré prepraví najviac cestujúcich ročne.
Hoci celkový počet prepravených cestujúcich ročne, ako aj výška letiskových poplatkov môžu byť dôležitými kritériami pre letecké
spoločnosti ponúkajúce lety len z jednej destinácie v príslušnom členskom štáte, vo všeobecnosti existuje strategický záujem
týchto leteckých spoločností ponúkať také lety, takže uvedené kritériá nemožno považovať za kritériá, ktoré by boli rozhodujúce
pre tieto spoločnosti pri výbere letísk, z ktorých budú lietať.
Za týchto okolností a s ohľadom na širokú normatívnu právomoc, ktorou disponuje normotvorca Únie v oblasti politiky leteckej
dopravy, nemožno spochybniť jeho posúdenie, podľa ktorého v členských štátoch, v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu
veľkosť stanovenú smernicou 2009/12, je letisko, ktoré prepraví najviac cestujúcich ročne, potrebné považovať za miesto vstupu
do príslušného členského štátu a stavia toto letisko do privilegovaného postavania voči jeho užívateľom.
Naopak, letiská, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2009/12, nemožno, bez ohľadu na konkrétny počet prepravených cestujúcich
ročne, považovať za hlavné letiská členských štátov, v ktorých sa nachádzajú. Ako uviedol generálny advokát v bodoch 65, 74
a 77 svojich návrhov, také letiská môžu byť považované za sekundárne letiská členských štátov, ktoré v zásade majú pre letecké
spoločnosti inú strategickú dôležitosť ako hlavné letiská, čo tieto sekundárne letiská stavia do rozdielneho postavenia voči
užívateľom letísk pri stanovovaní letiskových poplatkov.
Sekundárne letisko v zásade najmä nemožno, vzhľadom na úvahy uvedené v bode 45 tohto rozsudku, považovať v zmysle uvedenej
smernice za miesto vstupu do členského štátu, v ktorom sa nachádza, a to aj napriek tomu, že by šlo o veľké regionálne letisko,
ktoré sa nachádza v blízkosti mestského centra ako letisko Turín či Bordeaux. Okrem toho tieto sekundárne letiská, a najmä
tie, ktoré sa nachádzajú v blízkosti niektorého mestského centra, sa môžu ukázať ako príťažlivejšie pre tzv. nízkonákladové
spoločnosti. Tieto letecké spoločnosti sa totiž orientujú na klientelu, ktorej požiadavky sú v zásade odlišné od požiadaviek
obchodnej klientely, a je citlivejšia na ceny leteniek, ale zase ochotnejšia dlhšie cestovať medzi príslušným mestom a letiskom.
V prípade takých spoločností, pre ktoré sú výšky letiskových poplatkov rozhodujúce, možno predpokladať, že majú možnosť vyvinúť
určitý tlak, na základe čoho môžu ovplyvniť stanovenie výšky týchto poplatkov.
Za uvedených okolností sa normotvorca Únie nedopustil pri výkone svojich právomocí zjavne nesprávneho posúdenia alebo zneužitia
právomoci ani zjavne neprekročil širokú mieru svojej normatívnej právomoci, ktorou v tejto oblasti disponuje, keď dospel k záveru,
že sekundárne letiská členských štátov sa nenachádzajú voči užívateľom letísk v rovnakom postavení ako hlavné letiská. V každom
prípade môže uvedený normotvorca uplatniť kategorizáciu podľa objektívnych kritérií a všeobecných zistení, aby na základe
toho zaviedol všeobecnú a abstraktnú právnu úpravu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. apríla 2010, Gualtieri/Komisia, C‑485/08 P,
Zb. s. I‑3009, bod 81). Uvedené platí tým skôr, ak uskutočňovanie určitej spoločnej politiky normotvorcom Únie zahŕňa potrebu
hodnotiť komplexnú hospodársku situáciu, ktorú vo všeobecnosti treba hodnotiť v oblasti leteckej dopravy (pozri v tomto zmysle
rozsudky SAM Schiffahrt a Stapf, už citovaný, bod 25 a citovanú judikatúru, ako aj Omega Air a i., už citovaný, bod 65).
Za týchto podmienok treba zamietnuť prvú časť prvého žalobného dôvodu založenú na rozdielnom zaobchádzaní s porovnateľnými
situáciami.
O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na rovnakom zaobchádzaní s rozdielnymi situáciami
Čo sa týka druhej časti prvého žalobného dôvodu, založenej na rovnakom zaobchádzaní s rozdielnymi situáciami, Luxemburské
veľkovojvodstvo v podstate tvrdí, že s letiskami, ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne a nachádzajú sa v členských štátoch,
v ktorých nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich, sa zaobchádza rovnako ako s letiskami, ktoré prepravia
viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, hoci letiská uvedené ako prvé nemajú voči užívateľom letísk rovnako silné postavenie
ani rovnakú ekonomickú silu ako letiská prepravujúce viac ako 5 miliónov cestujúcich.
V tejto súvislosti je medzi účastníkmi konania nesporné, že letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne,
majú práve z dôvodu počtu prepravených cestujúcich privilegované postavenie voči užívateľom a že zahrnutie tejto kategórie
letísk do pôsobnosti smernice 2009/12 bolo dôvodné, tak s ohľadom na jej predmet, ako aj cieľ.
Okolnosť, že postavenie týchto letísk nie je rovnaké ako postavenie letísk, ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne a ktoré
sa nachádzajú v členských štátoch, v ktorých nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich, neznamená, ako uviedol
generálny advokát v bode 82 svojich návrhov, že zahrnutie týchto letísk do pôsobnosti smernice 2009/12 je v rozpore so zásadou
rovnosti zaobchádzania. Obe kategórie letísk sa totiž správne považujú, ako bolo konštatované v bodoch 47 a 53 tohto rozsudku,
za letiská, ktoré majú privilegované postavenie voči užívateľom týchto letísk, a nachádzajú sa tak v porovnateľných situáciách.
Okolnosť, že predmetné letiská nadobudli toto postavenie v prvom prípade na základe svojho strategického postavenia a v druhom
prípade na základe počtu prepravených cestujúcich ročne, nemôže s ohľadom na predmet a cieľ uvedenej smernice predstavovať
nesprávne posúdenie normotvorcu Únie.
Za týchto podmienok treba zamietnuť druhú časť prvého žalobného dôvodu založenú na rovnakom zaobchádzaní s rozdielnymi situáciami,
a teda zamietnuť tento žalobný dôvod v celom rozsahu.

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality
Argumentácia účastníkov konania
Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí, že článok 1 ods. 2 smernice 2009/12 predstavuje porušenie zásady proporcionality, pretože
kritérium, ktoré stanovuje rozsah pôsobnosti tejto smernice, nie je relevantné vzhľadom na jej ciele. Okrem toho uvádza, že
hoci uplatňovanie zásad relevantnosti nákladov, nediskriminácie a transparentnosti prirodzene nespôsobuje letisku Luxemburg‑Findel
problémy, administratívne postupy a záťaž, ako aj formálne mechanizmy, ktoré z tejto smernice vyplývajú, sú zbytočné a neprimerané
vzhľadom na veľkosť tohto letiska. Mechanizmy konzultácie a dozoru spôsobujú náklady tak letisku Luxemburg‑Findel, ako aj
Luxembursku. Náklady na uplatňovanie uvedenej smernice v súvislosti s letiskovými poplatkami sa odhadujú vo výške 839 500
eur, čo sa prenesie na cestujúcich, a teda spôsobí zvýšenie o 16 % súčasného poplatku za služby cestujúcim.
Podľa Slovenskej republiky sa Parlamentu a Rade nepodarilo objektívnymi a primeranými kritériami vo vzťahu k cieľu sledovanému
smernicou 2009/12 odôvodniť, prečo boli do jej pôsobnosti zahrnuté letiská, ktoré sa nachádzajú v členských štátoch, v ktorých
nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a ktoré v takom štáte prepravia najviac cestujúcich. Zahrnutie
takých letísk do pôsobnosti napadnutej smernice len z dôvodu, že sú v danom členskom štáte najväčšie, teda podľa jej slov
nijako neprispieva k dosiahnutiu hlavného cieľa napadnutej smernice, ktorým je zlepšiť hospodársku súťaž medzi letiskami a zamedziť
zneužitiu ich dominantného postavenia. K dosiahnutiu tohto cieľa údajne nijako neprispieva ani zabezpečenie toho, aby sa napadnutá
smernica uplatňovala v každom štáte aspoň na jedno letisko, bez ohľadu na skutočnosť, či toto letisko má na trhu dominantné
postavenie, alebo je jeho postavenie úplne bezvýznamné.
Rada pripomína judikatúru, podľa ktorej opatrenie prijaté vo vzťahu k cieľu môže byť nezákonné iba vtedy, ak je zjavne neprimerané
na dosiahnutie cieľa, ktorý príslušná inštitúcia sleduje. Podľa nej sa v žalobe nepodarilo preukázať, že smernica 2009/12
je zjavne neprimeraná vo vzťahu k cieľu, ktorý sleduje.
Podľa Parlamentu treba zohľadniť skutočnosť, že normotvorca Únie prijal len minimálne pravidlá a členským štátom poskytol
nástroj na ich flexibilné uplatňovanie. Okrem toho okolnosť, že sa smernica 2009/12 neuplatňuje na všetky letiská, nie je
dôkazom toho, že systém stanovený touto smernicou nie je potrebný.
Komisia spresňuje, že pri príprave smernice 2009/12 sa zvažovali viaceré možnosti. Z návrhu smernice, ako aj z analýzy [SEC(2006) 1688]
vyplýva, že z preskúmaných možností sa zamietla možnosť, ktorá ukladala najviac povinností, a to najmä preto, lebo by viedla
k nezanedbateľnému zvýšeniu administratívnych nákladov. Možnosť, ktorá bola napokon zvolená, stanovovala len spoločné zásady,
a hoci bola menej účinná, uprednostnila sa z dôvodu, že z nej vyplýval menší finančný dosah.
Posúdenie Súdnym dvorom
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zásada proporcionality je jednou zo všeobecných zásad práva Únie a vyžaduje, aby prostriedky
stanovené v ustanovení práva Únie boli vhodné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných dotknutou právnou úpravou a nešli
nad rámec toho, čo je nevyhnutné na ich dosiahnutie (rozsudok z 8. júna 2010, Vodafone a i., C‑58/08, Zb. s. I‑4999, bod 51
a citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide o súdne preskúmanie dodržiavania týchto podmienok v oblastiach, v ktorých normotvorca Únie disponuje širokou normatívnou
právomocou, akou je oblasť leteckej dopravy (pozri rozsudok Komisia/Rada, už citovaný, bod 58), iba zjavne neprimeraná povaha
opatrenia prijatého v niektorej takejto oblasti vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušné inštitúcie sledujú, môže ovplyvniť zákonnosť
takého opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Omega Air a i., už citovaný, bod 64).
Hoci normotvorca Únie disponuje takou právomocou, je povinný zakladať svoj výber na objektívnych kritériách. Navyše v rámci
posúdenia obmedzení spojených s rôznymi možnými opatreniami musí preskúmať, či ciele sledované prijatým opatrením môžu odôvodniť
negatívne, ba aj značné hospodárske dôsledky, ktoré môžu byť spôsobené niektorým hospodárskym subjektom (rozsudky Arcelor
Atlantique a Lorraine a i., už citovaný, bod 58, a Vodafone a i., už citovaný, bod 53 a citovanú judikatúru).
Súdnemu dvoru teda prináleží, aby na základe kritérií uvedených v troch predchádzajúcich bodoch preskúmal, či predovšetkým
v súlade s tvrdením Luxemburského veľkovojvodstva porušuje smernica 2009/12 zásadu proporcionality tým, že zahŕňa do svojej
pôsobnosti letiská, ktoré sa nachádzajú v členských štátoch, v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú
touto smernicou, a ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne bez ohľadu na konkrétny počet takto prepravených cestujúcich.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Komisia vykonala pred vypracovaním návrhu smernice analýzu, ktorej jednotlivé preskúmané
možnosti zhrnula do návrhu predmetnej smernice. Z tohto návrhu vyplýva, že preskúmala rôzne možnosti v tejto oblasti, medzi
inými predovšetkým možnosť hospodárskych subjektov v odvetví leteckej dopravy vypracovať a prijať opatrenia dobrovoľnej samoregulácie,
prijať právny rámec zavádzajúci dodržiavanie spoločných zásad pri stanovovaní letiskových poplatkov na vnútroštátnej úrovni,
ako aj prijať právny rámec zavádzajúci vyberanie a stanovovanie poplatkov na základe jednotného spôsobu výpočtu.
Pokiaľ ide o otázku, či prijatie rámca zavádzajúceho dodržiavanie spoločných zásad pri stanovovaní letiskových poplatkov na
vnútroštátnej úrovni, čo je riešenie, ktoré sa napokon uplatnilo v smernici 2009/12, je vhodné na dosiahnutie cieľa danej
smernice, medzi účastníkmi konania je nesporné, že ak existuje nebezpečenstvo, že riadiace orgány letísk sa ocitnú v privilegovanom
postavení voči užívateľom letísk, čiže nebezpečenstvo zneužitia tohto postavenia pri stanovovaní výšky letiskových poplatkov,
môže taký rámec tomu v zásade zabrániť. Tento záver sa vzťahuje aj na letiská nachádzajúce sa v členských štátoch, v ktorých
nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a ktoré v takom štáte prepravia najviac cestujúcich.
Pokiaľ ide o nevyhnutnú potrebu takéhoto rámca, treba konštatovať, že Luxemburské veľkovojvodstvo nepredložilo návrh menej
obmedzujúcich opatrení, ktoré by umožňovali dosiahnuť tento cieľ rovnako efektívne ako rámec stanovujúci spoločné zásady v oblasti
letiskových poplatkov.
Čo sa týka primeranej povahy smernice 2009/12, je spochybňovaná tým, že uvedená smernica stanovuje administratívne postupy
a záťaž, ktoré sú údajne nadmerné a neprimerané v porovnaní s veľkosťou letísk nachádzajúcich sa v členských štátoch, v ktorých
nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a ktoré prepravia najviac cestujúcich, ako je to v prípade
letiska Luxemburg‑Findel.
V tejto súvislosti neexistuje nič, na základe čoho by bolo možné konštatovať, že by záťaž vyplývajúca z režimu zavedeného
smernicou 2009/12 pre príslušné letiská alebo členské štáty bola zjavne neprimeraná v porovnaní s výhodami, ktoré z nej vyplývajú.
Pokiaľ ide o vplyv smernice 2009/12 na fungovanie dotknutých letísk, treba uviesť, že článok 6 tejto smernice len stanovuje,
že členské štáty musia zabezpečiť, aby riadiace orgány letísk zaviedli postup pre pravidelné konzultácie medzi týmito orgánmi
a užívateľmi, ktorý sa v zásade uskutoční len raz za rok, pričom v tomto článku neboli spresnené nijaké konkrétne spôsoby
výkonu tohto postupu. Letiská si teda môžu v zásade voľne upraviť tento postup podľa svojej veľkosti, finančných prostriedkov
a personálu, ktoré majú k dispozícii. Ten istý článok v odseku 5 stanovuje, že členské štáty môžu za určitých podmienok rozhodnúť,
že neupravia možnosť obrátiť sa na nezávislý dozorný orgán vymenovaný v súlade s článkom 11 uvedenej smernice.
Čo sa týka tohto orgánu, uvedený článok 11 len stanovuje členským štátom povinnosť vymenovať alebo zriadiť taký orgán a neukladá
im prijatie konkrétnych organizačných opatrení, z ktorých by vyplývalo, že tento orgán musí mať určitú veľkosť. Podľa odseku
2 toho istého článku možno vykonávanie tejto smernice navyše delegovať na iné nezávislé dozorné orgány. Napokon, ako uviedol
generálny advokát v bode 103 svojich návrhov, nezdá sa byť reálne, že by náklady, ktoré budú spôsobené zavedením smernice
2009/12, mohli viesť k odchodu leteckých spoločností z takého letiska, akým je Luxemburg‑Findel.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod predložený Luxemburským veľkovojvodstvom na podporu svojej žaloby, založený
na porušení zásady proporcionality, musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady subsidiarity
Argumentácia účastníkov konania
Svojím tretím žalobným dôvodom Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí, že okolnosť, že je na úrovni Únie upravená situácia, ktorú
možno upraviť na vnútroštátnej úrovni, keďže minimálna veľkosť 5 miliónov prepravených cestujúcich nie je dosiahnutá, je nezlučiteľná
so zásadou subsidiarity. Túto nezlučiteľnosť údajne preukazuje aj skutočnosť, že letiská, ktoré sú väčšie ako letisko Luxemburg‑Findel,
sú oslobodené od povinnosti dodržiavať povinnosti vyplývajúce zo smernice 2009/12.
V tejto súvislosti Rada tvrdí, že v žalobe nebolo vysvetlené, v čom spočívalo údajné porušenie zásady subsidiarity. Podľa
Rady treba preskúmať, či cieľ sledovaný článkom 1 ods. 2 smernice 2009/12 možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie. Základné
zásady tejto smernice, najmä transparentnosť, nediskriminácia a konzultácie s užívateľmi letísk, totiž priamo uľahčujú leteckým
spoločnostiam výkon ich činností. Platí to aj pre letiská, ktorých postavenie sa voči najväčším leteckým spoločnostiam zosilňuje,
pretože tieto letecké spoločnosti už nemôžu požadovať pre seba zvýhodnené tarify. Vzhľadom na uvedené skutočnosti, ako aj
medzinárodnú povahu, ktorá je typická pre trh leteckej dopravy, sa Rada domnievala, že ciele danej smernice je možné dosiahnuť
len na úrovni Únie.
Parlament tvrdí, že zo žaloby nevyplýva, že by bol napadnutý samotný zásah normotvorcu Únie. Nie je teda ľahké pochopiť, na
základe čoho sa môže zakladať porušenie zásady subsidiarity. Ak by však Luxemburské veľkovojvodstvo chápalo subsidiaritu ako
mieru konania ponechanú na členských štátoch, Parlament tvrdí, že táto miera bola z veľkej časti zachovaná, pretože smernica
2009/12 nestanovuje spôsob výpočtu poplatkov ani neukladá príjmy, ktoré treba pri výpočte zohľadniť. Okrem toho sú požiadavky
vzťahujúce sa na činnosť dozorného orgánu údajne relatívne obmedzené.
Posúdenie Súdnym dvorom
V tejto súvislosti treba konštatovať, že zásada subsidiarity je uvedená v článku 5 druhom odseku ES a spresnená v protokole
o uplatňovaní zásad subsidiarity a proporcionality pripojenom k Zmluve, ktorý stanovuje, že Spoločenstvo vyvíja činnosť v oblastiach,
ktoré nepatria do jeho výlučnej kompetencie len vtedy a len takom rozsahu, pokiaľ ciele navrhované touto činnosťou nemôžu
byť uspokojivo dosiahnuté členskými štátmi a z dôvodov rozsahu alebo dôsledkov navrhovanej činnosti ich možno lepšie dosiahnuť
na úrovni Spoločenstva. Tento protokol vo svojom odseku 5 taktiež stanovuje usmernenia na určenie toho, či sú tieto podmienky
splnené (rozsudok Vodafone a i., už citovaný, bod 72).
Pokiaľ ide o právne predpisy, uvedený protokol vo svojich odsekoch 6 a 7 spresňuje, že Spoločenstvo má vydávať právne predpisy
iba v nevyhnutnom rozsahu a že opatrenia Spoločenstva majú ponechať čo najväčší priestor pre vnútroštátne rozhodnutie, a to
v súlade s cieľom opatrenia a dodržiavaním požiadaviek Zmluvy (rozsudok Vodafone a i., už citovaný, bod 73).
Protokol okrem toho vo svojom odseku 3 spresňuje, že zásada subsidiarity nespochybňuje právomoci udelené Spoločenstvu Zmluvou,
tak ako ich vykladá Súdny dvor.
Zásada subsidiarity sa uplatní v prípade, že normotvorca Únie použije článok 80 ES ako právny základ, keďže toto ustanovenie
mu nepriznáva výlučnú právomoc na prijatie právnych predpisov v oblasti leteckej dopravy.
V prejednávanej veci Luxemburské veľkovojvodstvo dostatočne podrobne nevysvetlilo svoj tretí žalobný dôvod, aby sa dalo súdne
preskúmať, do akej miery by vnútroštátna právna úprava mohla uspokojivo dosiahnuť cieľ sledovaný smernicou 2009/12 v členskom
štáte, v ktorom hlavné letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú v článku 1 ods. 2 tejto smernice.
Okrem toho ani tvrdenie predložené týmto členským štátom na podporu svojho tretieho žalobného dôvodu, podľa ktorého spoločný
rámec nie je potrebný v prípade letísk, ktoré prepravia menej ako 5 miliónov cestujúcich ročne, nemožno prijať, a to najmä
vzhľadom na konštatovania v bodoch 47, 48 a 53 až 55 tohto rozsudku. Z nich totiž vyplýva, že za letiská s privilegovaným
postavením možno považovať nielen letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, ale aj letiská, ktoré predstavujú
hlavné letisko vo svojom členskom štáte bez ohľadu na konkrétny počet prepravených cestujúcich ročne.
Okolnosť, že určitá časť letísk, ktoré prepravia menej ako 5 miliónov cestujúcich ročne, nepatrí do pôsobnosti smernice 2009/12,
nemožno úspešne uplatňovať na preukázanie porušenia zásady subsidiarity, ale môže preukázať len to, že normotvorca Únie správne
predpokladal vzhľadom na konštatovania uvedené v bodoch 38 a 48 tohto rozsudku, že také letiská nie je potrebné zahrnúť do
danej pôsobnosti, pokiaľ nie sú hlavnými letiskami v príslušnom členskom štáte.
Za týchto podmienok musí byť tretí žalobný dôvod Luxemburského veľkovojvodstva na podporu svojej žaloby, založený na porušení
zásady subsidiarity, zamietnutý ako nedôvodný.
Keďže žiadny zo žalobných dôvodov predložených Luxemburským veľkovojvodstvom na podporu svojej žaloby nemožno prijať, treba
túto žalobu zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Parlament a Rada navrhli zaviazať Luxemburské veľkovojvodstvo na náhradu trov konania
a Luxemburské veľkovojvodstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade
s odsekom 4 prvým pododsekom toho istého článku vedľajší účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.
3.
Slovenská republika a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.