CELEX: 62007CJ0485
Associeringen EEG-Turkiet
Social trygghet för migrerande arbetstagare
Bortseende från krav på bosättning
Räckvidd
Tillägg till den invaliditetspension som utbetalas av värdmedlemsstaten för att säkerställa mottagarens existensminimum
Ändring av nationell lagstiftning
Upphävande av nämnda tillägg om mottagaren inte är bosatt i värdmedlemsstaten

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 9 i avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska
gemenskapen och Turkiet, vilket undertecknades den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet, å ena sidan, och medlemsstaterna
i EEG och gemenskapen, å andra sidan. Avtalet ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets beslut 64/732/EEG
av den 23 december 1963 (EGT 1964, 217, s. 3685) (nedan kallat associeringsavtalet) och genom artikel 59 i det tilläggsprotokoll
som undertecknades i Bryssel den 23 november 1970 samt ingicks, godkändes och bekräftades på gemenskapens vägnar genom rådets
förordning (EEG) nr 2760/72 av den 19 december 1972 (EGT L 293, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 1, s. 130) (nedan
kallat tilläggsprotokollet) och genom artiklarna 3.1 och 6.1 första stycket i associeringsrådets beslut 3/80 av den 19 september
1980 om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas medlemsstaters system för social trygghet på turkiska arbetstagare och
deras familjemedlemmar (EGT C 110, 1983, s. 60) (nedan kallat beslut 3/80).
Begäran har framställts i ett mål mellan Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (nedan kallat
Uwv) och H. Akdas tillsammans med åtta andra tidigare migrerande turkiska arbetstagare angående besluten att inte längre bevilja
ett tillägg till invaliditetspensionen (nedan kallad tilläggsförmånen), vilket utbetalas till dessa personer i enlighet med
nederländsk lagstiftning.

Tillämpliga bestämmelser

Unionslagstiftningen
Associeringen EEG–Turkiet
–        Associeringsavtalet
Enligt artikel 2.1 i associeringsavtalet har detta till syfte att främja en långsiktig och balanserad förstärkning av de kommersiella
och ekonomiska relationerna mellan de avtalsslutande parterna, inklusive på området för arbetskraft. Detta ska ske genom att
fri rörlighet för arbetstagare stegvis genomförs (artikel 12 i associeringsavtalet) samt genom att inskränkningar i etableringsfriheten
(artikel 13 i nämnda avtal) och friheten att tillhandahålla tjänster (artikel 14 i samma avtal) undanröjs, i syfte att höja
levnadsstandarden för det turkiska folket och underlätta en framtida anslutning av Republiken Turkiet till gemenskapen (fjärde
skälet i inledningen och artikel 28 i avtalet).
I associeringsavtalet föreskrivs därför en förberedande fas för att ge Republiken Turkiet tillfälle att stärka sin ekonomi
med gemenskapens hjälp (artikel 3 i avtalet). Vidare föreskrivs i avtalet en övergångsetapp då en tullunion successivt ska
inrättas och parternas ekonomiska politik tillnärmas (artikel 4 i nämnda avtal) och en slutetapp som grundar sig på tullunionen
då de avtalsslutande parternas ekonomiska politik ska koordineras i än större utsträckning (artikel 5 i samma avtal).
Artikel 6 i associeringsavtalet har följande lydelse:
”För att säkerställa associeringsordningens tillämpning och gradvisa utveckling, skall de avtalsslutande parterna sammanträda
inom ett associeringsråd som verkar inom gränserna för de befogenheter som detta råd har enligt avtalet.”
Artikel 8 i associeringsavtalet återfinns i avdelning II, med rubriken ”Genomförande av övergångsetappen”, och har följande
lydelse:
”För att genomföra de i artikel 4 fastställda målen, beslutar associeringsrådet, innan övergångsetappen inleds och enligt
det förfarande som föreskrivs i artikel 1 i tilläggsprotokollet, villkoren, formerna och hastigheten för genomförandet av
bestämmelserna på de områden, behandlade i [EG-fördraget], som skall beaktas, i synnerhet de som anges i denna avdelning,
samt varje skyddsklausul som kan komma att krävas.”
Artikel 9 i associeringsavtalet, som också återfinns i avdelning II, har följande lydelse:
”De avtalsslutande parterna är ense om att inom tillämpningsområdet för detta avtal och utan att det påverkar tillämpningen
av andra särskilda bestämmelser som antas med stöd av artikel 8, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden
i enlighet med den princip som anges i artikel [12 EG].”
I artikel 12 i associeringsavtalet, som också återfinns i avdelning II, kapitel 3 med rubriken ”Övriga bestämmelser av ekonomisk
karaktär”, föreskrivs följande:
”De avtalsslutande parterna skall vägledas av artiklarna [39 EG, 40 EG och 41 EG] för att stegvis genomföra fri rörlighet
för arbetstagare mellan sig.”
I artikel 22.1 i associeringsavtalet föreskrivs följande:
”Associeringsrådet har befogenhet att fatta beslut för att genomföra avtalets mål och i de fall som föreskrivs i detta. Vardera
parten är skyldig att vidta nödvändiga åtgärder för att genomföra de beslut som fattats. …”
–      Tilläggsprotokollet
Tilläggsprotokollet utgör enligt artikel 62 i detsamma en integrerad del av associeringsavtalet. I artikel 1 i tilläggsprotokollet
fastställs villkoren, utformningen och tidsplanen för genomförandet av den övergångsetapp som avses i artikel 4 i associeringsavtalet.
Avdelning II i tilläggsprotokollet har rubriken ”Rörlighet för personer och tjänster”. Kapitel I i denna avser ”Arbetskraft”.
I artikel 36 i kapitel I i tilläggsprotokollet föreskrivs att fri rörlighet för arbetstagare mellan gemenskapens medlemsstater
och Turkiet ska genomföras stegvis, enligt principerna i artikel 12 i associeringsavtalet, mellan utgången av det tolfte året
och utgången av det tjugoandra året efter ikraftträdandet av detta avtal, och att associeringsrådet ska fastställa de bestämmelser
som är nödvändiga för detta syfte.
Artikel 39 i tilläggsprotokollet har följande lydelse:
”1.      Associeringsrådet skall före utgången av det första året efter detta protokolls ikraftträdande utfärda bestämmelser inom området
för social trygghet för sådana arbetstagare av turkisk nationalitet som utvandrar från en medlemsstat till en annan eller
invandrar från en medlemsstat till en annan, samt för deras familjer som är bosatta inom gemenskapen.
2.      Dessa bestämmelser skall göra det möjligt att lägga samman alla perioder då arbetstagare av turkisk nationalitet i någon av
medlemsstaterna har varit försäkrade eller anställda med tanke på ålderspensioner, efterlevandepensioner och invaliditetspensioner
samt sjukvård för arbetstagaren och hans i gemenskapen bosatta familj, i enlighet med bestämmelser som skall fastställas.
Dessa bestämmelser medför inte att gemenskapens medlemsstater är skyldiga att ta hänsyn till de perioder som har uppnåtts
i Turkiet.
3.      Dessa bestämmelser skall säkerställa att familjebidrag erhålls om arbetstagarens familj är bosatt i gemenskapen.
4.      För de ålders-, efterlevande- och invaliditetspensioner som förvärvas på grundval av bestämmelser som fastställs enligt punkt
2 skall möjligheten bevaras att överföra dessa till Turkiet.
5.      De bestämmelser som avses i denna artikel får inte innebära en inskränkning av sådana rättigheter och skyldigheter som följer
av bilaterala avtal mellan Turkiet och gemenskapens medlemsstater, i den utsträckning som dessa avtal föreskriver en gynnsammare
ordning för turkiska medborgare.”
Artikel 59 i tilläggsprotokollet har följande lydelse:
”Inom de områden som omfattas av detta protokoll får Turkiet inte beviljas en förmånligare behandling än den som medlemsstaterna
beviljar varandra på grundval av [EG-fördraget].”
–        Beslut 3/80
Beslut 3/80, som har antagits med stöd av artikel 39 i tilläggsprotokollet, är avsett att samordna medlemsstaternas system
för social trygghet för att turkiska arbetstagare som är eller som har varit sysselsatta i en eller flera av gemenskapens
medlemsstater, liksom dessa arbetstagares familjemedlemmar och efterlevande, ska erhålla förmåner som utges inom de traditionella
grenarna av social trygghet. För detta ändamål har bestämmelserna i detta beslut i väsentliga delar hämtats från vissa bestämmelser
i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare
eller deras familjer flyttar inom gemenskapen (EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57).
I artikel 2 i beslut 3/80, med rubriken ”Personkrets”, föreskrivs följande:
”Detta beslut gäller
–        arbetstagare som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater och som är medborgare i Turkiet,
–        deras familjemedlemmar som är bosatta i en medlemsstat,
–        deras efterlevande.”
Artikel 3.1 i beslut 3/80, som har rubriken ”Likabehandling” och som återger lydelsen i artikel 3.1 i förordning nr 1408/71,
har följande lydelse:
”Om något annat inte följer av de särskilda bestämmelserna i detta beslut har personer, som är bosatta inom en medlemsstats
territorium och för vilka detta beslut gäller, samma skyldigheter och rättigheter enligt en medlemsstats lagstiftning som
denna medlemsstats egna medborgare.”
Under rubriken ”Sakområden” föreskrivs följande i artikel 4.1 och 4.2 i beslut 3/80:
”1.      Detta beslut gäller all lagstiftning om följande grenar av social trygghet:
a)      förmåner vid sjukdom och moderskap,
b)      förmåner vid invaliditet, även sådana som är avsedda att bevara eller förbättra förvärvsförmågan,
c)      förmåner vid ålderdom,
d)      förmåner till efterlevande,
e)      förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar,
f)      dödsfallsersättningar,
g)      förmåner vid arbetslöshet,
h)      familjeförmåner.”
2.      Detta beslut gäller alla allmänna och särskilda system för social trygghet, oavsett om de bygger på avgiftsplikt eller inte
...”
Artikel 6 i beslut 3/80 har rubriken ”Bortseende från krav på bosättning …” och motsvarar artikel 10 i förordning nr 1408/71.
I beslutets artikel 6.1 första stycket anges följande:
”Om något annat inte föreskrivs i detta beslut får kontantförmåner vid invaliditet, ålderdom eller till efterlevande, pensioner
vid olycksfall i arbetet eller arbetssjukdomar samt förmåner vid dödsfall vilka förvärvats enligt en eller flera medlemsstaters
lagstiftning inte minskas, ändras, innehållas, dras in eller konfiskeras med anledning av att mottagaren är bosatt inom en
annan medlemsstat än den där institutionen med ansvar för betalningen finns.”
Avdelning III i beslut 3/80 har rubriken ”Särskilda bestämmelser för olika slag av förmåner” och innefattar samordningsbestämmelser
som utformats i enlighet med förordning nr 1408/71 om bland annat förmåner vid invaliditet, ålderdom och dödsfall (pensioner).
Artikel 32 i beslut 3/80 har följande lydelse:
”Turkiet och gemenskapen skall båda vidta de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra bestämmelserna i detta beslut.”
Den 8 februari 1983 lade Europeiska gemenskapernas kommission fram ett förslag till rådets förordning (EEG) om tillämpningen
inom Europeiska ekonomiska gemenskapen av beslut 3/80 (EGT C 110, s. 1). I förslaget anges att nämnda beslut ”är tillämpligt
i gemenskapen” (artikel 1) och att det fastställs ”kompletterande tillämpningsföreskrifter” för detta.
Europeiska unionens råd har hittills inte antagit detta förslag till förordning.
Förordning nr 1408/71
Artikel 3 i förordning nr 1408/71 har rubriken ”Likabehandling”. I förordningens artikel 3.1 föreskrivs följande:
”Om något annat inte följer av de särskilda bestämmelserna i denna förordning har personer, som är bosatta inom en medlemsstats
territorium och för vilka denna förordning gäller, samma skyldigheter och rättigheter enligt en medlemsstats lagstiftning
som denna medlemsstats egna medborgare.”
I artikel 4.1 och 4.2 i nämnda förordning definieras förordningens sakområden på följande sätt:
”1.      Denna förordning gäller all lagstiftning om följande grenar av social trygghet:
a)      förmåner vid sjukdom och moderskap,
b)      förmåner vid invaliditet, även sådana som är avsedda att bevara eller förbättra förvärvsförmågan,
c)      förmåner vid ålderdom,
d)      förmåner till efterlevande,
e)      förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar,
f)      dödsfallsersättningar,
g)      förmåner vid arbetslöshet,
h)      familjeförmåner.
2.      Denna förordning gäller alla allmänna och särskilda system för social trygghet, oavsett om de bygger på avgiftsplikt eller
inte …”
I artikel 4 i förordning nr 1408/71 infördes genom artikel 1.2 i rådets förordning (EEG) nr 1247/92 av den 30 april 1992 om
ändring av förordning nr 1408/71 (EGT L 136, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 124), vilken trädde i kraft
den 1 juni 1992, en punkt 2a, som har följande lydelse:
”Denna förordning gäller också särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner som utges enligt en annan lagstiftning eller andra
system än de som avses i punkt 1 eller som inte omfattas på grund av punkt 4, när sådana förmåner har till syfte
a)      antingen att täcka de risker som omfattas av de försäkringsgrenar som anges i punkt 1a–h, i stället för eller som tillägg
till andra förmåner, eller
b)      uteslutande ge ett särskilt skydd för handikappade.”
Genom artikel 1.2 i förordning nr 647/2005 ändrades nämnda artikel 4.2a och gavs härvid följande lydelse:
”Denna artikel skall tillämpas på särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmåner som utges enligt sådan lagstiftning som
genom de personer som omfattas, mål och/eller villkor för berättigande har drag av både den lagstiftning om social trygghet
som avses i punkt 1 och av socialt stöd.
Vid tillämpningen av detta kapitel avses med ’särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmåner’; sådana förmåner
a)      som är avsedda att
i)      vara tillägg, ersättning eller komplettering för täckande av de risker som omfattas av de socialförsäkringsgrenar som anges
i punkt 1 och som garanterar de personer som berörs en minimiinkomst med avseende på de ekonomiska och sociala förhållandena
i den berörda medlemsstaten, eller
ii)      uteslutande ge särskilt skydd för funktionshindrade, vilket är nära förbundet med personens sociala förhållanden i den berörda
medlemsstaten, och
b)      där finansieringen enbart härrör från obligatorisk beskattning avsedd att täcka allmänna offentliga utgifter och villkoren
för att tillhandahålla och beräkna förmånerna inte är beroende av någon avgift från förmånstagarens sida; förmåner som utges
som tillägg till en avgiftsfinansierad förmån skall emellertid inte anses vara avgiftsfinansierade förmåner endast av detta
skäl, och
c)      som förtecknas i bilaga IIa.”
Artikel 10.1 första stycket i förordning nr 1408/71 har följande lydelse:
”Om något annat inte föreskrivs i denna förordning får kontantförmåner vid invaliditet, ålderdom eller till efterlevande,
pensioner vid olycksfall i arbetet eller arbetssjukdomar samt förmåner vid dödsfall vilka förvärvats enligt en eller flera
medlemsstaters lagstiftning inte minskas, ändras, innehållas, dras in eller konfiskeras med anledning av att mottagaren är
bosatt inom en annan medlemsstat än den där institutionen med ansvar för betalningen finns.”
Genom artikel 1.4 i förordning nr 1247/92 infördes även en ny artikel 10a i förordning nr 1408/71. Förordningens artikel 10a.1
har följande lydelse:
”Utan hinder av bestämmelserna i artikel 10 och avdelning III skall personer för vilka denna förordning gäller erhålla de
särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmåner som avses i artikel 4.2a, uteslutande inom den medlemsstats territorium
där de är bosatta i enlighet med lagstiftningen i den staten under förutsättning att förmånerna är förtecknade i bilaga 2a.
Förmånerna skall utges och bekostas av institutionen på bosättningsorten.”
Genom artikel 1.5 i förordning nr 647/2005 ändrades nämnda artikel 10a.1 och gavs härvid följande lydelse:
”Bestämmelserna i artikel 10 och avdelning III skall inte tillämpas på de särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmåner
som avses i artikel 4.2a. De personer för vilka denna förordning gäller skall erhålla dessa förmåner uteslutande inom den
medlemsstats territorium där de är bosatta i enlighet med lagstiftningen i den staten, under förutsättning att förmånerna
är förtecknade i bilaga IIa. Förmånerna skall utges och bekostas av institutionen på bosättningsorten.”
Artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 1247/92 har följande lydelse:
”1.      Tillämpningen av artikel 1 i denna förordning får inte medföra indragning av förmåner som före denna förordnings ikraftträdande
har beviljats av medlemsstaternas behöriga institutioner i enlighet med bestämmelserna i avdelning III i förordning … nr 1408/71,
på vilken artikel 10 i sistnämnda förordning tillämpas.
2.      Tillämpningen av artikel 1 i förordningen får inte medföra avslag på en ansökan om en icke avgiftsfinansierad förmån, som
utges som tillägg till en pension, från en person som uppfyllde villkoren för rätt till denna förmån före denna förordnings
ikraftträdande även om han eller hon är bosatt inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens under förutsättning
att ansökan om förmån görs inom fem år efter denna förordnings ikraftträdande.”
Tillämpningsföreskrifter för förordning nr 1408/71 har antagits genom rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972
(EGT L 74, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 106).

Den nationella lagstiftningen
I Nederländerna är arbetstagarna försäkrade mot arbetsoförmåga enligt lagen om försäkring vid arbetsoförmåga (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering,
nedan kallad WAO), vilken är i kraft sedan år 1966.
Lagen om tilläggsförmåner (Toeslagenwet) av den 6 november 1986 (nedan kallad TW) trädde i kraft den 1 januari 1987 och syftar
till att bevilja personer som uppbär en ersättning för inkomstförlust enligt en socialförsäkring, såsom försäkringen enligt
WAO (eller enligt bland annat arbetslöshetsförsäkringar, sjukförsäkringar och arbetsskadeförsäkringar) som understiger den
i Nederländerna gällande minimilönen, en tilläggsförmån som syftar till att den erhållna ersättningen ska nå upp till denna
minimilön. Vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen uppgick denna tilläggsförmån till högst
30 procent av denna minimilön, vilket innebär att förmånsberättigade som erhåller en invaliditetsersättning som är lägre än
70 procent av nämnda lön hade en inkomst som var lägre än minimilönen. Uwv fastställer på ansökan av den berörda personen
om det föreligger en rätt till tilläggsförmån enligt TW.
Genom lagen om inskränkningar i rätten att exportera bidrag (Wet beperking export uitkeringen) av den 27 maj 1999 (nedan kallad
BEU) infördes i TW en ny artikel 4 a, varvid det i artikel 4 a.1 föreskrivs att en person som uppfyller villkoren för att
beviljas ersättning enligt TW saknar rätt till sådan ersättning för perioder då vederbörande inte var bosatt i Nederländerna.
Härvid anges att export av den aktuella förmånen endast är möjlig i den mån det föreligger ett bilateralt avtal med den stat
där den berörda personen är bosatt, vilket garanterar en korrekt tillämpning av den nederländska lagstiftningen.
Såsom framgår av förarbetena till BEU, syftade denna ändring av TW till att ersätta personalitetsprincipen med territorialitetsprincipen
för att bättre kunna följa upp utbetalningar till i utlandet boende förmånsberättigade. Den nederländska lagstiftaren har
i detta sammanhang till stöd för denna ändring åberopat dels tilläggsförmånens karaktär, som syftar till att säkerställa existensminimum
i Nederländerna, dels det förhållandet att förmånen finansieras med statliga medel.
Ovannämnda ändring av TW trädde i kraft den 1 januari 2000.
Emellertid infördes övergångsbestämmelser, enligt vilka personer som vid de nya bestämmelsernas ikraftträdande hade rätt till
ersättning enligt TW, och som vid detta datum inte var bosatta i Nederländerna,
”1.      under det första året efter denna lags ikraftträdande [det vill säga under år 2000] erhåller [hela] det belopp som de hade
haft rätt till om de hade varit bosatta i Nederländerna,
2.      under det andra året efter denna lags ikraftträdande [det vill säga under år 2001] erhåller två tredjedelar av det belopp
som de hade haft rätt till om de hade varit bosatta i Nederländerna,
3.      under det tredje året efter denna lags ikraftträdande [det vill säga under år 2002] erhåller en tredjedel av det belopp som
de hade haft rätt till om de hade varit bosatta i Nederländerna.”
För de därpå följande åren upphörde utbetalningen av förmånen i sin helhet för personer som inte är bosatta i Nederländerna.
Genom förordning nr 647/2005 lades TW (i den genom BEU ändrade lydelsen år 2000) till förteckningen i bilaga IIa till förordning
nr 1408/71, i dess lydelse enligt förordning nr 1247/92, över särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner i den mening som
avses i artikel 4a i förordning nr 1408/71, beträffande vilka exportskyldigheten i artikel 10 i förordning nr 1408/71 inte
är tillämplig i enlighet med artikel 10a i denna förordning.
Vidare gjordes ett tillägg till TW, vilket trädde i kraft den 7 december 2006, i form av en ny övergångsbestämmelse till förmån
för personer som inte är bosatta i Nederländerna utan i en annan medlemsstat i Europeiska unionen, i en stat i Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet eller i Schweiz, enligt vilken sådana personer, i den mån de vid tidpunkten för ikraftträdandet
av förordning nr 647/2005 har rätt till förmåner enligt artikel 10.1 i förordning nr 1408/71,
–      under år 2007 erhåller hela det belopp som de hade haft rätt till om de hade varit bosatta i Nederländerna,
–      under år 2008 erhåller två tredjedelar av det belopp som de hade haft rätt till om det hade varit bosatta i Nederländerna,
–      under år 2009 erhåller en tredjedel av det belopp som de hade haft rätt till om det hade varit bosatta i Nederländerna.
För nämnda personer upphörde utbetalningen av förmånen från och med den 1 januari 2010.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Det framgår av begäran om förhandsavgörande att svarandena i målet vid den nationella domstolen är turkiska medborgare som
under en viss period har haft anställning i Nederländerna.
Sedan dessa personer hade blivit arbetsoförmögna ansökte de om och erhöll, före år 2000, ersättning enligt WAO som utbetalas
av nederländska staten.
Med hänsyn till att denna ersättning var lägre än minimilönen, erhöll motparterna i målet vid den nationella domstolen, med
tillämpning av TW i dess lydelse före år 2000, dessutom en utbetalning av tilläggsförmånen, vilken var avsedd att garantera
dem en inkomst som låg så nära minimilönen som möjligt.
Eftersom de var oförmögna att fortsätta att arbeta, återvände motparterna till sina familjer i Turkiet, varvid de fortsatte
att erhålla de båda förmånerna med tillämpning av artikel 39.4 i tilläggsprotokollet. De erhöll fortfarande utbetalningen
i form av en enda utbetalning och det gjordes inte någon åtskillnad mellan invaliditetspensionen och tilläggsförmånen.
Efter den ändring av TW som gjordes genom BEU, vilken trädde i kraft den 1 januari 2000, beslutade de ansvariga nederländska
myndigheterna med tillämpning av de ovan i punkt 38 nämnda övergångsbestämmelserna att successivt avveckla utbetalningen av
den tilläggsförmån som dittills hade utbetalats till motparterna genom att minska beloppet med en tredjedel från den 1 januari
2001.
Motparterna i målet vid den nationella domstolen överklagade detta beslut om en successiv avveckling.
I dom av den 14 mars 2003 fastställde Centrale Raad van Beroep att denna avveckling stred mot skyldigheten att tillåta export
av förmåner enligt artikel 5.1 i konvention (nr 118) angående utlänningars likställande med ett lands egna medborgare i fråga
om social trygghet, som antogs i Genève den 28 juni 1964 av Internationella arbetsorganisationen (nedan kallad ILO:s konvention
nr 118).
Den 18 augusti 2000 beslutade således Uwv att bevilja motparterna i målet vid den nationella domstolen hela tilläggsförmånen
för perioden den 1 januari 2001–30 juni 2003. Däremot upphörde utbetalningarna av denna förmån slutgiltigt från och med den
1 juli 2003.
Motparterna i målet vid den nationella domstolen begärde omprövning av dessa beslut om upphörande. Uwv fann vid omprövning
inte anledning att göra någon annan bedömning.
I domar av den 19 mars 2004 och den 23 augusti 2004 biföll Rechtbank te Amsterdam motparternas överklaganden av dessa beslut
och slog fast att den indragna utbetalningen av tilläggsförmånen inte bara strider mot artikel 5.1 i ILO:s konvention nr 118,
utan även mot artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 och mot principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet,
som anges i artikel 14 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna,
som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), i förening med artikel 1 i tilläggsprotokollet
till Europakonventionen, som undertecknades i Paris den 20 mars 1952 (nedan kallat det första tilläggsprotokollet) samt mot
artikel 26 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, som antogs av Förenta nationernas
generalförsamling den 16 december 1966 och trädde i kraft den 23 mars 1976.
Uwv överklagade dessa domar till Centrale Raad van Beroep.
Centrale Raad van Beroep konstaterade inledningsvis, i likhet med Rechtbank te Amsterdam, och utan att det bestreds av parterna
i målet, att tilläggsförmånen enligt WAO, vilken beviljas utan att det görs någon individuell prövning av sökandens personliga
behov, ska likställas med en invaliditetsförmån i den mening som avses i artikel 4.1 b i beslut 3/80 och således omfattas
av detta besluts sakområden. Centrale Raad van Beroep är emellertid osäker, för det första, beträffande huruvida artikel 6.1
första stycket i detta beslut har direkt effekt och beträffande bestämmelsens tillämpningsområde, med hänsyn till att förbudet
mot krav på bosättning är absolut enligt denna bestämmelse medan förordning nr 1408/71, efter antagandet av detta beslut,
har ändrats på så sätt att förbudet, på vissa villkor, inte längre är tillämpligt beträffande särskilda icke avgiftsfinansierade
förmåner.
För det andra är Centrale Raad van Beroep osäker när det gäller tolkningen av principen om förbud mot diskriminering på grund
av nationalitet inom ramen för associeringen EEG­Turkiet.
I likhet med vad Rechtbank te Amsterdam redan har funnit, anser Centrale Raad van Beroep att regeln om likabehandling i artikel
3.1 i beslut 3/80 inte med framgång kan åberopas i förevarande fall, eftersom denna bestämmelse endast är tillämplig på ”personer
som är bosatta inom en medlemsstats territorium” och motparterna i målet vid den nationella domstolen numera är bosatta i
Turkiet. Denna bedömning gäller dock inte artikel 9 i associeringsavtalet, vilken inte innehåller ett liknande förbehåll.
Det är ostridigt mellan parterna i målet vid den nationella domstolen att sistnämnda artikel har direkt effekt. Enligt Centrale
Raad van Beroep utgör det vidare fast rättspraxis att denna artikel inte bara förbjuder öppen diskriminering på grund av nationalitet,
utan även all dold diskriminering som, med tillämpning av andra särskiljningskriterier, i praktiken leder till samma resultat.
I förevarande fall har Centrale Raad van Beroep påpekat att det enligt artikel 4 a TW förekommer två olika former av indirekt
särbehandling på grund av nationalitet och att dessa bör prövas var för sig när det gäller frågan huruvida de är motiverade.
För det första är det sannolikt att det antal förmånsberättigade som inte är nederländska medborgare, bland vilka de turkiska
medborgarna utgör en betydande grupp, och som inte längre har rätt till en tilläggsförmån enligt TW på grund av att de inte
längre är bosatta i Nederländerna är större än det antal förmånsberättigade som är nederländska medborgare, vilka oftast fortsätter
att vara bosatta i Nederländerna.
De skäl som har framförts av Konungariket Nederländerna för avskaffandet av möjligheten att exportera tilläggsförmåner enligt
TW är att förutsättningarna för att kontrollera de personliga förhållandena och förmögenhetsförhållandena för förmånstagare
bosatta utanför Nederländernas anses problematiska, att finansieringen av tilläggsförmåner sker via statsbudgeten och att
den nationella lagstiftaren har en önskan om att återgå till själva kärnan i socialförsäkringssystemet, det vill säga utbetalning
av förmåner till personer bosatta i landet, samt TW:s särskilda karaktär, nämligen syftet att utgöra ett komplement till en
social trygghetsförmån för att nå upp till minimilönen i Nederländerna.
När det gäller uppföljningsmöjligheterna har Centrale Raad van Beroep framhållit att det finns ett bilateralt avtal med Republiken
Turkiet, i vilket det föreskrivs en möjlighet att genomföra kontroller i denna stat. Centrale Raad van Beroep vill därmed
ha klarhet i huruvida de övriga skälen, vilka i huvudsak är av ekonomisk art, kan utgöra en tillräcklig motivering för att
tillåta en sådan särbehandling som är i fråga i det aktuella målet.
För det andra föreligger enligt den nationella domstolen en indirekt särbehandling på grund av nationalitet genom att de tilläggsförmåner
som utbetalas till motparterna i målet vid den nationella domstolen har avskaffats sedan den 1 juli 2003 på grund av att de
är bosatta i Turkiet, medan övergångsbestämmelserna för ett successivt upphörande av denna förmån vad gäller förmånsberättigade
som är medborgare i en medlemsstat i Europeiska unionen och i vissa tredjeländer, men bosatta i unionen, inte började tillämpas
förrän år 2007.
Uwv har i detta sammanhang hävdat att den aktuella särbehandlingen ska bedömas mot bakgrund av de begränsade syftena med associeringsavtalet,
nämligen att stegvis genomföra fri rörlighet för arbetstagare och att fortgående och balanserat stärka handeln och de ekonomiska
förbindelserna mellan medlemsstaterna och Turkiet. Det är således inte möjligt att tillerkänna artikel 9 i associeringsavtalet
samma betydelse som artikel 12 EG.
Centrale Raad van Beroep tvivlar emellertid på att detta skäl utgör en tillräcklig motivering för den konstaterade särbehandlingen.
Den har vidare, när det gäller tolkningen av artikel 9 i associeringsavtalet, önskat få klargöranden när det gäller relevanta
omständigheter som kan göra det möjligt för den att bedöma huruvida den nationella lagstiftningen är förenlig med de grundläggande
rättligheter som domstolen ska säkerställa efterlevnaden av, såsom de rättigheter som garanteras i Europakonventionen och
första tilläggsprotokollet.
Mot denna bakgrund beslutade Centrale Raad van Beroep att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)      Med hänsyn till lydelsen av beslut 3/80 och associeringsavtalet samt deras syfte och art, innebär bestämmelsen i artikel 6.1
[första stycket] i beslut 3/80 en klar och precis skyldighet, vars fullgörande eller verkningar inte är beroende av utfärdandet
av ytterligare rättsakter, vilket gör att bestämmelsen kan ha direkt effekt?
2)      För det fall den första frågan ska besvaras jakande:
a)      Ska då de ändringar som gjorts i förordning nr 1408/71 efter den 19 september 1980 vad avser särskilda icke avgiftsfinansierade
förmåner på något sätt beaktas vid tillämpningen av artikel 6.1 i beslut 3/80?
b)      Har artikel 59 i det tilläggsprotokoll som bilagts associeringsavtalet någon betydelse i detta hänseende?
3)      Ska artikel 9 i associeringsavtalet tolkas så, att den hindrar en tillämpning av lagstiftningen i en medlemsstat, såsom artikel
4 a TW i Nederländerna, vilken medför en indirekt särbehandling på grund av nationalitet,
–        för det första genom att det är ett större antal personer som inte (längre) har rätt till tilläggsförmåner på grund av att
de inte längre är bosatta i Nederländerna som inte är nederländska medborgare, bland vilka de turkiska medborgarna utgör en
betydande grupp, än det antal personer i samma situation som är nederländska medborgare, och
–        för det andra genom att tilläggsförmåner för turkiska medborgare som är bosatta i Turkiet avskaffades från den 1 juli 2003,
medan tilläggsförmåner för personer som är medborgare i en medlemsstat i Europeiska unionen och i vissa tredjeländer, under
förutsättning att de är bosatta i Europeiska unionen, endast (stegvis) avskaffas från och med den 1 januari 2007?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80
har direkt effekt i medlemsstaterna.
Enligt domstolens fasta praxis ska en bestämmelse i ett avtal som gemenskapen har ingått med tredjeland anses vara direkt
tillämplig om den, med hänsyn till dess lydelse samt till avtalets syfte och art, innebär en klar och precis skyldighet, vars
fullgörande eller verkningar inte är beroende av utfärdandet av ytterligare rättsakter. Samma kriterier gäller vid bedömningen
av huruvida bestämmelserna i ett beslut av associeringsrådet kan ha direkt effekt (se, bland annat, dom av den 4 maj 1999
i mål C-262/96, Sürül, REG 1999, s. I‑2685, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
Av lydelsen i artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 framgår att denna bestämmelse, i klara, precisa och ovillkorliga ordalag,
innehåller ett förbud för medlemsstaterna att minska, innehålla, dra in eller konfiskera de förmåner som räknas upp i denna
bestämmelse på grund av att mottagaren är bosatt i Turkiet eller i en annan medlemsstat än den där institutionen med ansvar
för betalningen är belägen.
Som Europeiska kommissionen med rätta har understrukit föreskrivs i denna regel en precis skyldighet avseende det resultat
som ska uppnås, nämligen ett förbud mot varje form av inskränkning av rättigheter som förvärvats av de berörda turkiska medborgarna
enligt lagstiftningen i en medlemsstat. En sådan skyldighet kan således åberopas av en enskild vid en nationell domstol för
att begära att denna ska bortse ifrån bestämmelser i en medlemsstats lagstiftning som strider mot detta förbud, utan att kompletterande
tillämpningsföreskrifter måste antas för detta ändamål (se, analogt, domen i det ovannämnda målet Sürül, punkt 63).
Artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 är således av en annan karaktär än sådana tekniska bestämmelser för samordning av
olika nationella lagstiftningar på området för social trygghet ­ såsom reglerna i artiklarna 12 och 13 i detta beslut ­ som
var föremål för prövning i dom av den 10 september 1996 i mål C-277/94, Taflan-Met m.fl. (REG 1996, s. I-4085). Domstolen
slog beträffande dessa artiklar fast att de inte hade direkt effekt i medlemsstaterna så länge som nödvändiga kompletterande
genomförandebestämmelser inte hade antagits av rådet.
Ovanstående tolkning påverkas inte av stadgandet i artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 att det förbud mot krav på bosättning
som uppställs i denna bestämmelse endast gäller ”[o]m något annat inte föreskrivs i detta beslut”. Det är härvid tillräckligt
att påpeka att detta beslut inte innehåller något undantag från eller någon inskränkning av det förbud mot krav på bosättning
som uppställs i denna bestämmelse.
Av skäl som är identiska med dem som angavs i punkterna 70–72 i domen i det ovannämnda målet Sürül, motsägs inte heller konstaterandet
att artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 är ägnad att direkt reglera enskildas förhållanden av vad som framkommit vid
granskningen av syftet med och arten av associeringsavtalet i vilket bestämmelsen ingår.
Av det ovanstående följer att det i artikel 6.1 första stycket i beslut  3/80 föreskrivs en precis och ovillkorlig regel som
medför tillräckliga verkningar för att den ska kunna tillämpas av en nationell domstol och således reglera enskildas rättsliga
ställning.
Den första frågan ska således besvaras på följande sätt. Artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 ska tolkas så, att den har
direkt effekt, vilket innebär att de turkiska medborgare på vilka bestämmelsen är tillämplig har rätt att åberopa den direkt
vid domstolarna i medlemsstaterna i syfte att regler i nationell rätt som strider mot bestämmelsen inte ska tillämpas.

Den andra frågan
Den nationella domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80
ska tolkas så, att den utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat, såsom bestämmelsen i artikel 4 a TW, som innebär
att mottagarna förlorar rätten till den enligt nationell lagstiftning beviljade tilläggsförmånen på grund av att de inte längre
är bosatta i medlemsstaten.
Domstolen erinrar om att artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 uppställer en princip om förbud mot krav på bosättning vad
gäller sociala trygghetsförmåner som omfattas av detta beslut. Bland dessa förmåner förekommer kontantförmåner vid invaliditet.
Såsom framgår av begäran om förhandsavgörande är det ostridigt mellan parterna i målet vid den nationella domstolen att en
social trygghetsförmån såsom tilläggsförmånen, vilken utbetalas i enlighet med en social trygghetslagstiftning såsom WAO,
ska likställas med en invaliditetsförmån i den mening som avses i artikel 4.1 b i beslut 3/80 och således omfattas av sakområdet
för artikel 6.1 första stycket i detta beslut.
Det står vidare klart att motparterna i målet vid den nationella domstolen är turkiska medborgare som lagligen har vistats
och arbetat i en medlemsstat. Efter att ha varit anställda under en viss period har de förvärvat en rätt till sociala trygghetsförmåner
enligt lagstiftningen i värdmedlemsstaten. I förevarande fall är det fråga om en invaliditetspension, eftersom de berörda
personerna var oförmögna att fortsätta att arbeta, och tilläggsförmånen enligt TW, eftersom den pension som de hade rätt till
understeg minimilönen. Dessa båda förmåner har utbetalats till motparterna under en viss tidsperiod – även i Turkiet efter
det att de hade återvänt dit – i enlighet med artikel 39.4 i tilläggsprotokollet, vilken föreskriver en möjlighet att exportera
sådana ålderspensioner, invaliditetspensioner och efterlevandepensioner som förvärvats i medlemsstaterna.
Mot denna bakgrund ingår motparterna i målet vid den nationella domstolen i den personkrets som omfattas av artikel 6.1 första
stycket i beslut 3/80 i egenskap av arbetstagare som är medborgare i Turkiet, vilka är mottagare av kontantförmåner vid invaliditet
som förvärvats i enlighet med lagstiftningen i en medlemsstat och vilka numera är bosatta i Turkiet.
Såsom redan har påpekats ovan i punkt 71 i förevarande dom innehåller beslut 3/80 inte något undantag ifrån eller någon inskränkning
av det förbud mot krav på bosättning som uppställs i beslutets artikel 6.1 första stycket.
Mot bakgrund av det ovanstående är samtliga villkor som krävs för en tillämpning av artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80
på en sådan situation som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen uppfyllda.
Härav följer att turkiska medborgare, såsom motparterna i målet vid den nationella domstolen, med giltig verkan kan grunda
sig på artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 för att kräva att den tilläggsförmån som de erhåller i enlighet med WAO ska
fortsätta att utbetalas till dem i Turkiet.
Detta konstaterande påverkas inte av det förhållandet att när det gäller en social trygghetsförmån såsom tilläggsförmånen,
skiljer sig den ordning som för närvarande föreskrivs i förordning nr 1408/71 från den ordning som införts genom beslut 3/80.
Förordning nr 1408/71 har nämligen ändrats efter antagandet av förordning nr 1247/92. Efter det att sistnämnda förordning
trädde i kraft den 1 juni 1992 har särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner av samma slag som tilläggsförmånen uttryckligen
införts i sakområdet för förordning nr 1408/71 genom artikel 4.2a a i denna förordning.
Från och med nämnda datum har det genom förordning nr 1247/92 dessutom införts en ny artikel 10a i förordning nr 1408/71,
enligt vilken det införs ett undantag från skyldigheten att exportera förmåner enligt artikel 10.1 i sistnämnda förordning.
Vidare innebar förordning nr 647/2005 att TW, i dess år 2000 genom BEU ändrade lydelse, upptogs i förteckningen i bilaga IIa
till förordning nr 1408/71, i dess lydelse enligt förordning nr 1247/92, över särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner
i den mening som avses i artikel 4a i förordning nr 1408/71. Enligt artikel 10a i denna förordning är exportskyldigheten enligt
förordningens artikel 10 inte tillämplig på nämnda förmåner.
Det är på denna grund som Konungariket Nederländerna beträffande unionsmedborgare har avskaffat rätten till den tidigare enligt
TW föreskrivna tilläggsförmånen, när mottagarna inte är bosatta i Nederländerna.
Under de omständigheter som är aktuella i målet vid den nationella domstolen kan emellertid en sådan situation där tidigare
migrerande turkiska arbetstagare som har återvänt till Turkiet fortsätter att erhålla en social trygghetsförmån, såsom tilläggsförmånen
med stöd av artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80, trots att denna förmån har avskaffats för unionsmedborgare som inte
är bosatta i den medlemsstat som beviljat densamma, inte anses vara oförenlig med kraven i artikel 59 i tilläggsprotokollet.
Enligt denna artikel får turkiska medborgare inte placeras i en situation som är förmånligare än den som gäller för unionsmedborgare
(se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 19 februari 2009 i mål C-228/06, Soysal och Savatli, REG 2009, s.
I-1031, punkt 61).
I artikel 39.4 i nämnda tilläggsprotokoll föreskrivs nämligen uttryckligen att vissa sociala trygghetsförmåner, däribland
ålderspensioner och invaliditetspensioner som förvärvats av turkiska arbetstagare i enlighet med lagstiftningen i en eller
flera medlemsstater, får exporteras till Turkiet.
Vidare anges i artikel 2 första strecksatsen i beslut 3/80 att turkiska arbetstagare som ”har omfattats” av lagstiftningen
i en eller flera medlemsstater, utan någon ytterligare precisering, omfattas av beslutets tillämpningsområde, medan det beträffande
dessa arbetstagares familjemedlemmar enligt beslutets artikel 2 andra strecksatsen krävs att dessa familjemedlemmar ”är bosatta
i en medlemsstat”.
Dessutom skulle en tillämpning av den gällande ordningen enligt förordning nr 1408/71 beträffande särskilda icke avgiftsfinansierade
förmåner inom ramen för beslut 3/80 innebära en ändring av beslutet, trots att en sådan befogenhet endast tillkommer associeringsrådet
i enlighet med artiklarna 8 och 22 i associeringsavtalet.
Slutligen konstaterar domstolen att motparterna i målet vid den nationella domstolen återvände till Turkiet efter det att
de hade drabbats av invaliditet i värdmedlemsstaten.
Det följer av domstolens fasta praxis att en turkisk medborgare som tillhört den reguljära arbetsmarknaden i en medlemsstat
i den mening som avses i artikel 6 i beslut 1/80 av 19 september 1980 om utveckling av associeringen, antagen av det associeringsråd
som inrättades genom associeringsavtalet, inte har någon rätt att vistas i denna medlemsstat efter att ha råkat ut för en
arbetsolycka som medför att personen i fråga blir permanent arbetsoförmögen och därmed slutgiltigt hamnar utanför arbetsmarknaden
(se dom av den 6 juni 1995 i mål C‑434/93, Bozkurt, REG 1995, s. I‑1475, punkt 42).
Det kan mot denna bakgrund inte med giltig verkan hävdas att de berörda personerna på eget initiativ och utan legitima skäl
lämnade värdmedlemsstaten och att ett sådant handlande medförde en förlust av de rättigheter som förvärvats enligt associeringen
EEG­Turkiet (se, bland annat, dom av den 4 februari 2010 i mål C‑14/09, Genc, REU 2010, s. I‑0000, punkt 42).
När det gäller tillämpningen av artikel 59 i tilläggsprotokollet kan således inte situationen för tidigare migrerande turkiska
arbetstagare, såsom motparterna i målet vid den nationella domstolen, i den mån de har återvänt till Turkiet efter att ha
förlorat rätten att vistas i värdmedlemsstaten på grund av att de drabbats av invaliditet i denna stat, på ett ändamålsenligt
sätt jämföras med situationen för unionsmedborgare, eftersom dessa – med hänsyn till att de har rätt att fritt resa inom och
vistas på medlemsstaternas territorium således behåller rätten att vistas i den medlemsstat som beviljar förmånen i fråga
– å ena sidan kan välja att lämna denna stat och därvid förlora rätten till denna förmån och å andra sidan har rätt att när
som helst återvända till den berörda medlemsstaten (se, analogt, dom av den 18 juli 2007 i mål C‑325/05, Derin, REG 2007,
s. I‑6495, punkt 68, och av den 22 december 2010 i mål C‑303/08, Bozkurt, REU 2010, s. I‑0000, punkt 45).
Mot bakgrund av det ovanstående ska den andra frågan besvaras på följande sätt: Artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 ska
tolkas så, att under de omständigheter som är aktuella i målet vid den nationella domstolen utgör denna bestämmelse hinder
för en lagstiftning i en medlemsstat, såsom artikel 4 a TW, vilken innebär att tidigare migrerande turkiska arbetstagare förlorar
rätten till en förmån, såsom tilläggsförmånen, vilken beviljats dem enligt nationell lagstiftning, när de har återvänt till
Turkiet efter att ha förlorat sin rätt att vistas i värdmedlemsstaten på grund av att de har drabbats av invaliditet i denna
stat.

Den tredje frågan
Den nationella domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i vilken inverkan likabehandlingsprincipen, såsom
den slås fast i artikel 9 i associeringsavtalet, har i ett fall såsom det som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen,
då det i artikeln föreskrivs att all diskriminering på grund av nationalitet ska vara förbjuden ”utan att det påverkar tillämpningen
av andra särskilda bestämmelser som antas [av associeringsrådet] med stöd av artikel 8” i detta avtal.
Enligt domstolens praxis utgör artikel 3.1 i beslut 3/80 ett genomförande och en konkretisering av den allmänna principen
om icke-diskriminering på grund av nationalitet som fastställs i artikel 9 i associeringsavtalet på det specifika området
för social trygghet (se domen i det ovannämnda målet Sürül, punkt 64, samt dom av den 14 mars 2000 i de förenade målen  C‑102/98
och C‑211/98, Kocak och Örs, REG 2000, s. I‑1287, punkt 36, och av den 28 april 2004 i mål C‑373/02, Öztürk, REG 2004, s. I‑3605,
punkt 49).
Såsom framgår redan av lydelsen i artikel 3.1 i beslut 3/80 är denna bestämmelse tillämplig ”om något annat inte följer av
de särskilda bestämmelserna i detta beslut”.
Artikel 6.1 första stycket i detta beslut utgör emellertid en sådan särskild bestämmelse. Domstolen har redan inom ramen för
den första och den andra frågan prövat frågan angående denna bestämmelses tillämpningsområde.
Mot bakgrund av det ovanstående ska den tredje frågan besvaras på följande sätt. Artikel 9 i associeringsavtalet är inte tillämplig
i en sådan situation som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Artikel 6.1 första stycket i associeringsrådets beslut 3/80 av den 19 september 1980 om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas
medlemsstaters system för social trygghet på turkiska arbetstagare och deras familjemedlemmar, ska tolkas så, att den har
direkt effekt, vilket innebär att de turkiska medborgare på vilka bestämmelsen är tillämplig har rätt att åberopa den direkt
vid domstolarna i medlemsstaterna i syfte att regler i nationell rätt som strider mot bestämmelsen inte ska tillämpas.
2)
Artikel 6.1 första stycket i beslut 3/80 ska tolkas så, att under de omständigheter som är aktuella i målet vid den nationella
domstolen utgör denna bestämmelse hinder för en lagstiftning i en medlemsstat, såsom artikel 4 a i lagen om tilläggsförmåner
(Toeslagenwet) av den 6 november 1986, vilken innebär att tidigare migrerande arbetstagare förlorar rätten till en förmån,
såsom tillägget till invaliditetspensionen, vilken beviljats dem enligt nationell lagstiftning, när de har återvänt till Turkiet
efter att ha förlorat sin rätt att vistas i värdmedlemsstaten på grund av att de har drabbats av invaliditet i denna stat.
3)
Artikel 9 i avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet, vilket undertecknades
den 12 september 1963 i Ankara av Republiken Turkiet, å ena sidan, och medlemsstaterna i EEG och gemenskapen, å andra sidan,
och vilket ingicks, godkändes och bekräftades för gemenskapens räkning genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963
är inte tillämplig i en sådan situation som är aktuell i målet vid den nationella domstolen.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: nederländska.