CELEX: 62006TJ0303(01)
Gemenskapsvarumärke
Invändningsförfarande
Ansökan om registrering som gemenskapsvarumärken av ordmärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management
De äldre nationella ordmärkena UNIFONDS och UNIRAK och det äldre nationella figurmärket UNIZINS
Relativt registreringshinder
Risk för förväxling
Varumärkesserie eller varumärkesfamilj
Risk för association
Artikel 8.1 b i förordning nr 40/94 (nu artikel 8.1 b i förordning nr 207/2009)
Intervenienten har framställt yrkanden om ogiltigförklaring och ändring
Artikel 134.3 i rättegångsreglerna

Bakgrund till tvisten
Sökanden, UniCredit SpA, tidigare UniCredito Italiano SpA, ingav den 29 maj respektive den 7 augusti 2001 två ansökningar om registrering av gemenskapsvarumärken till harmoniseringsbyrån i enlighet med rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (
EGT L 11
, 1994, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 2, s. 3), i dess ändrade lydelse (ersatt av rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om gemenskapsvarumärken (
EUT L 78, s. 1
)).
De sökta varumärkena är ordmärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management.
De tjänster som registreringsansökan avsåg omfattas av klass 36 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och motsvarar följande beskrivning:
—
”Bankverksamhet; finansiella tjänster; monetära tjänster; försäkringsverksamhet; fastighetsmäkleri; information och rådgivning inom finans- och försäkringsområdet; kredit-/bankkortstjänster; banktjänster och finansiella tjänster via Internet”, för varumärket UNIWEB.
—
”Bankverksamhet; finansiella tjänster; monetära tjänster; [försäkringsverksamhet]; fastighetsmäkleri; finansiell information”, för varumärket UniCredit Wealth Management.
Registreringsansökningarna offentliggjordes i
Bulletinen för gemenskapsvarumärken
, nr 108/2001 av den 17 december 2001 respektive nr 24/2002 av den 25 mars 2002.
Intervenienten, Union Investment Privatfonds GmbH, framställde den 6 mars och den 21 juni 2002, med stöd av artikel 42 i förordning nr 40/94 (nu artikel 41 i förordning nr 207/2009), invändningar mot registreringen av de sökta varumärkena för de tjänster som angetts ovan i punkt 3.
De två invändningarna grundade sig på följande äldre rättigheter:
—
Det tyska ordmärket UNIFONDS, för vilket ansökan inkom den 2 april 1979 och vilket registrerades den 17 oktober 1979, under nr 991995, för tjänster i klass 36 motsvarande följande beskrivning: ”Fondinvesteringar”.
—
Det tyska ordmärket UNIRAK, för vilket ansökan inkom den 2 april 1979 och vilket registrerades den 17 oktober 1979, under nr 991997, för tjänster i klass 36 motsvarande följande beskrivning: ”Fondinvesteringar”.
—
Det nedan återgivna tyska figurmärket, för vilket ansökan inkom den 6 mars 1992 och vilket registrerades den 10 juli 1992, under nr 2016954, för tjänster i klass 36 motsvarande följande beskrivning: ”Fondinvesteringar”:
Till stöd för invändningarna åberopades de registreringshinder som avses i artikel 8.1 b i förordning nr 40/94 (nu artikel 8.1 b i förordning nr 207/2009).
På sökandens begäran anmodades intervenienten, den 10 januari och den 24 april 2003, att lägga fram bevis för att de äldre varumärkena verkligen använts.
Genom beslut av den 17 december 2004 respektive av den 28 februari 2005 biföll harmoniseringsbyrån de invändningar som framställts mot registreringen av de sökta varumärkena för de tjänster som ansökningarna avsåg, med undantag för ”fastighetsmäkleri”, med avseende på vilken invändningarna avslogs.
Invändningsenheten bedömde i båda fallen att intervenienten hade styrkt att de äldre varumärkena i Tyskland verkligen hade använts för de tjänster för vilka de hade registrerats. Den fann därefter att de tjänster som avsågs med det sökta varumärket och de som avsågs med de äldre varumärkena var av liknande slag, dock med undantag för tjänsten ”fastighetsmäkleri”. Intervenienten hade enligt invändningsenheten dessutom styrkt att den var innehavare till varumärken vilka i samtliga fall innehöll prefixet ”uni” och utgjorde en varumärkesserie eller en varumärkesfamilj. Den slog sedan fast att de sökta varumärkenas struktur liknade de äldre varumärkenas struktur, bestående i prefixet ”uni”i kombination med element som var beskrivande eller hade låg särskiljningsförmåga. Invändningsenheten fann att det fanns en risk för att de tyska konsumenterna skulle tro att de sökta varumärkena tillhörde intervenientens varumärkesfamilj innehållande prefixet ”uni”, vilka var registrerade för tjänsten ”fondinvesteringar”. Det fanns därför, med avseende på de tjänster som ansågs vara av liknande slag, en risk för att konsumenterna i Tyskland skulle förväxla varumärkena, inbegripet risken för association.
Den 17 februari respektive den 21 april 2005 överklagade sökanden invändningsenhetens båda beslut till harmoniseringsbyrån enligt artiklarna 57–62 i förordning nr 40/94 (nu artiklarna 58–64 i förordning nr 207/2009).
Den 11 februari respektive den 28 april 2005 överklagade intervenienten invändningsenhetens båda beslut till harmoniseringsbyrån med stöd av artiklarna 57–62 i förordning nr 40/94.
Genom beslut av den 5 respektive den 25 september 2006 (nedan kallade de angripna besluten), fastställde harmoniseringsbyråns andra överklagandenämnd invändningsenhetens båda beslut och avslog sökandens och intervenientens båda överklaganden.
Överklagandenämnden delade invändningsenhetens bedömning att intervenienten hade styrkt att de äldre varumärkena verkligen hade använts för ”fondinvesteringar” i Tyskland.
Eftersom de äldre varumärkena var registrerade och användes i Tyskland för ”fondinvesteringar” bestod omsättningskretsen av konsumenterna i denna medlemsstat, vilka har en relativt hög uppmärksamhetsnivå.
Överklagandenämnden delade vidare även invändningsenhetens bedömning att de tjänster som avsågs med de sökta varumärkena, med undantag för fastighetsmäkleri, och de fondinvesteringstjänster som avsågs med de äldre varumärkena var av liknande slag.
Slutligen fann överklagandenämnden att intervenienten hade styrkt att det fanns en varumärkesfamilj tillhörande intervenienten samt att omsättningskretsen associerade prefixet ”uni” med intervenienten när det användes i samband med fondinvesteringar. Överklagandenämnden slog dessutom fast att de sökta varumärkena uppvisade sådana egenskaper, i den mening som avses i förstainstansrättens dom av den 23 februari 2006 i mål
T-194/03, Il Ponte Finanziaria mot harmoniseringsbyrån - Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (REG 2006, s. II-445)
, att de kunde antas tillhöra intervenientens varumärkesserie. De sökta varumärkena och de äldre varumärkena hade nämligen samma struktur, och det gemensamma elementet ”uni” hade, med avseende på de berörda tjänsterna, särskiljningsförmåga i förhållande till den tyska omsättningskretsen, med beaktande av detta elements inneboende egenskaper och det sätt på vilket det användes. Beträffande det sökta varumärket UniCredit Wealth Management, underströk överklagandenämnden att orden ”wealth”och ”management” var vanligt förekommande i Tyskland inom finans- och investeringssektorn och att denna ordkombination därför saknade särskiljningsförmåga med avseende på de tjänster som ansökan avsåg. Överklagandenämnden fann följaktligen att de motstående varumärkena utgjordes av kännetecken som uppvisade visuella, fonetiska och begreppsmässiga likheter, eftersom det inledande elementet, vilket identifierade intervenienten för omsättningskretsen, var identiskt.
På grundval av ovannämnda överväganden slog överklagandenämnden fast att det fanns en risk för att förväxling mellan de motstående varumärkena, – vad gäller det sökta varumärket UNIWEB – med avseende på tjänsterna ”bankverksamhet; finansiella tjänster; monetära tjänster; försäkringsverksamhet; information och rådgivning inom finans- och försäkringsområdet; kredit-/bankkortstjänster; banktjänster och finansiella tjänster via Internet”, och – vad gäller det sökta varumärket UniCredit Wealth Management – med avseende på tjänsterna ”bankverksamhet; finansiella tjänster; monetära tjänster; [försäkringsverksamhet]; finansiell information”, eftersom dessa tjänster och tjänsten ”fondinvesteringar”, som de äldre varumärkena var registrerade för, ansågs vara av liknande slag. Risk för förväxling fanns däremot inte med avseende på tjänsten ”fastighetsmäkleri”, vilken enligt överklagandenämnden till sitt slag inte liknade ”fondinvesteringar”.
Förfarandena vid tribunalen och domstolen
Genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 respektive den 28 november 2006 väckte sökanden talan om ogiltigförklaring av de angripna besluten. Under den muntliga förhandlingen den 15 september 2009 angav sökanden att talan endast avsåg delvis ogiltigförklaring av dessa beslut, nämligen i den del de innebar bifall till invändningarna mot registreringen av ordkännetecknen UNIWEB och UniCredit Wealth Management som gemenskapsvarumärken, vad avser andra tjänster än ”fastighetsmäkleri” i klass 36 enligt Niceöverenskommelsen.
I dom av den 27 april 2010 i de förenade målen T‑303/06 och T‑337/06, UniCredito Italiano mot harmoniseringsbyrån – Union Investment Privatfonds (UNIWEB och UniCredit Wealth Management) (ej publicerad i rättsfallssamlingen) (nedan kallad tribunalens dom), förenade tribunalen målen T‑303/06 och T-337/06 vad gäller domen i enlighet med artikel 50 i tribunalens rättegångsregler och ogiltigförklarade de angripna besluten i den del de innebar avslag på sökandens överklagande och bifall till invändningen mot registreringen av de sökta varumärkena, vad avser andra tjänster än ”fastighetsmäkleri” i klass 36. Dessutom ogillade den intervenientens yrkande om delvis ogiltigförklaring och ändring med stöd av artikel 134.3 i rättegångsreglerna och beslutade att parterna och intervenienten skulle bära sina rättegångskostnader.
Tribunalen kom fram till detta domslut efter att ha funnit att talan skulle bifallas på den enda grund som sökanden åberopat, nämligen åsidosättande av artikel 8.1 b i förordning nr 40/94. Med hänvisning till sin dom i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE fann tribunalen att överklagandenämnden inte hade gjort någon fördjupad kontroll av villkoret att de sökta varumärkena skulle uppvisa sådana egenskaper att de kunde antas tillhöra samma varumärkesserie som de äldre varumärkena. Den slog i huvudsak fast att prefixet ”uni” inte i sig kunde medföra att de sökta varumärkena kunde associeras med den åberopade varumärkesserien och att inte heller en jämförelse mellan de aktuella varumärkena i någon annan aspekt kunde föranleda slutsatsen att det förelåg risk för förväxling.
Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 1 juli 2010 överklagade intervenienten, med stöd av artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, tribunalens dom (ovan punkt 20). I överklagandet yrkade intervenienten att domstolen skulle upphäva tribunalens dom och ogilla sökandens talan i de båda målen vid tribunalen. Intervenienten yrkade även att domstolen skulle dels ogiltigförklara de omtvistade besluten i den del de innebar avslag på invändningarna mot registreringen av varumärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management för tjänsten ”fastighetsmäkleri”, dels bifalla nämnda invändningar.
I dom av den 16 juni 2011 i mål C‑317/10 P, Union Investment Privatfonds mot UniCredito Italiano (REU 2011, s. I‑5471) (nedan kallad domen efter överklagande), upphävde domstolen tribunalens dom (ovan punkt 20).
Domstolen fann att tribunalen hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i flera avseenden.
Tribunalen hade för det första förvanskat innehållet i de angripna besluten genom att anse att överklagandenämnden hade slagit fast att de sökta varumärkena uppvisade sådana egenskaper att de kunde antas tillhöra den varumärkesserie som åberopats av intervenienten nästan per automatik och utan någon fördjupad kontroll. Vidare hade den inte motiverat domen i tillräcklig utsträckning, eftersom den hade underlåtit att pröva vissa aspekter som överklagandenämnden hade bedömt. Tribunalen hade dessutom tillämpat artikel 8.1 b i förordning nr 40/94 felaktigt, eftersom den hade uteslutit risk för förväxling utan att beakta samtliga faktorer som var relevanta för att på ett konkret sätt bedöma huruvida det fanns en risk för att omsättningskretsen kunde tro att de varumärken för vilka registrering sökts ingick i den varumärkesserie som intervenienten hade åberopat och således ta miste på tjänsternas ursprung genom att anta att de härrörde från samma företag eller företag med ekonomiska band.
Domstolen återförvisade målen till tribunalen för förnyad prövning av sökandens talan i de båda målen och intervenientens yrkanden om delvis ogiltigförklaring och ändring av de angripna besluten.
Sedan domstolen meddelat sin dom efter överklagande (ovan punkt 23), tilldelades målen, i enlighet med artikel 118.1 i rättegångsreglerna, tribunalens första avdelning.
Parterna och intervenienten uppmanades att inkomma med yttrande i enlighet med artikel 119.1 i rättegångsreglerna. Sökanden och intervenienten inkom med yttrande inom de utsatta fristerna. Harmoniseringsbyrån meddelade tribunalen att den inte hade för avsikt att yttra sig.
Ordföranden på tribunalens första avdelning beslutade den 7 november 2013 att i enlighet med artikel 50 i rättegångsreglerna förena de förevarande målen vad gäller det muntliga förfarandet och domen.
Genom beslut av den 12 juni 2014 beslutade tribunalen att återuppta det muntliga förfarandet och att uppmana rättegångsdeltagarna att besvara vissa frågor. Parterna besvarade frågorna inom utsatt tid.
Yrkanden som sökanden och intervenienten har framställt efter återförvisningen
Sökanden har i sitt yttrande yrkat att tribunalen ska
—
på nytt pröva sökandens talan i de båda målen, som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 respektive den 28 november 2006, och bifalla nämnda talan mot bakgrund av skäl som överensstämmer med domstolens anvisningar, och
—
förplikta intervenienten att ersätta rättegångskostnaderna.
Intervenienten har i sitt yttrande yrkat att tribunalen ska
—
ogilla talan i båda målen, och
—
bifalla invändningarna mot registrering som gemenskapsvarumärken av varumärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management, även såvitt avser tjänsten ”fastighetsmäkleri”.
Rättslig bedömning
1.
Inledande anmärkningar
Sökanden bekräftade vid den muntliga förhandlingen den 17 januari 2014 (nedan kallad den andra förhandlingen) att dess yrkande efter återförvisningen – att tribunalen på nytt ska pröva sökandens talan i båda målen och bifalla den – syftar till en ogiltigförklaring av de angripna besluten i den del de innebär bifall till invändningarna mot registrering av varumärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management såvitt avser de tjänster, förutom fastighetsmäkleri, som anges i varumärkesansökningarna, i likhet med vad sökanden ursprungligen yrkade i de båda målen.
Intervenienten bekräftade vid den andra förhandlingen dessutom att dess yrkande efter återförvisningen – att tribunalen ska bifalla invändningarna mot registreringen som gemenskapsvarumärken av varumärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management, även såvitt avser tjänsten fastighetsmäkleri – syftar till dels en ogiltigförklaring av de angripna besluten i den del de innebär avslag på invändningarna mot registrering som gemenskapsvarumärken av varumärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management såvitt avser tjänsten fastighetsmäkleri som avses i varumärkesansökningarna, dels en ändring av nämnda beslut.
2.
Huruvida vissa bilagor till ansökningarna kan beaktas
Såväl harmoniseringsbyrån som intervenienten har gjort gällande att vissa bilagor till ansökningarna inte kan beaktas med hänvisning till att de gavs in först vid tribunalen.
Tribunalen konstaterar att bilagorna i fråga består av utskrifter av resultaten vid sökningar i det tyska företagsregistret. Sökningarna avsåg i huvudsak bolag i finanssektorn med namn som innehåller elementet ”uni”. Sökanden har lämnat in dessa handlingar i syfte att styrka att elementet saknar särskiljningsförmåga inom finanssektorn på grund av det är så vanligt förekommande.
Dessa handlingar, ingivna först vid tribunalen, kan inte beaktas. Talan vid tribunalen syftar nämligen till att tribunalen ska pröva lagenligheten av överklagandenämndernas beslut i den mening som avses i artikel 63 i förordning nr 40/94 (nu artikel 65 i förordning nr 207/2009), och det ankommer därför inte på tribunalen att bedöma de faktiska omständigheterna på nytt mot bakgrund av handlingar som getts in först vid tribunalen. Bevisningen i form av de ovannämnda handlingarna ska således avvisas utan att det är nödvändigt att bedöma deras bevisvärde (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 24 november 2005 i mål
T-346/04, Sadas mot harmoniseringsbyrån - LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), REG 2005, s. II-4891
, punkt 19 och där angiven rättspraxis).
3.
Prövning i sak
Sökanden och intervenienten har till stöd för sina respektive yrkanden som enda grund gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte artikel 8.1 b i förordning nr 40/94.
Sökandens grund: Åsidosättande av artikel 8.1 b i förordning nr 40/94
Sökanden har gjort gällande att överklagandenämndens slutsats att det förelåg risk för förväxling som en följd av associationen mellan de sökta varumärkena och de äldre varumärkena, vilka anses utgöra en varumärkesserie, utgjorde felaktig rättstillämpning. Enligt sökanden är de villkor som enligt rättspraxis gäller för ett utvidgat skydd för varumärkesserier inte uppfyllda i det aktuella fallet.
Harmoniseringsbyrån och intervenienten har bestritt sökandens argument.
Tribunalen påpekar att det framgår av artikel 8.1 b i förordning nr 40/94 att om innehavaren av ett äldre varumärke framställer en invändning ska det varumärke som ansökan gäller inte registreras om det – på grund av att det är identiskt med eller liknar det äldre varumärket och de varor eller tjänster som omfattas av varumärkena är identiska eller är av liknande slag – föreligger en risk för att allmänheten förväxlar varumärkena inom det område där det äldre varumärket är skyddat. Detta inbegriper risken för att varumärket associeras med det äldre varumärket. Enligt artikel 8.2 a ii) i förordning nr 40/94 (nu artikel 8.2 a ii) i förordning nr 207/2009) avses med äldre varumärken sådana varumärken som har registrerats i en medlemsstat och för vilka ansökan om registrering gjorts tidigare än ansökan om registrering av gemenskapsvarumärket.
Enligt fast rättspraxis föreligger risk för förväxling om det finns risk för att allmänheten kan tro att varorna eller tjänsterna i fråga kommer från samma företag eller i förekommande fall från företag med ekonomiska band. Enligt samma rättspraxis ska det vid prövningen av huruvida det föreligger risk för förväxling, utifrån den uppfattning som omsättningskretsen har av de aktuella kännetecknen samt av de aktuella varorna eller tjänsterna, göras en helhetsbedömning mot bakgrund av samtliga relevanta faktorer i det enskilda fallet, bland annat samspelet mellan känneteckenslikheten och varu- eller tjänsteslagslikheten (se förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål
T-162/01, Laboratorios RTB mot harmoniseringsbyrån - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), REG 2003, s. II-2821
, punkterna 30–33 och där angiven rättspraxis).
Av rättspraxis framgår dessutom att när en invändning mot en ansökan om registrering av ett gemenskapsvarumärke grundar sig på flera äldre varumärken och dessa uppvisar utmärkande drag som gör att de kan anses tillhöra samma familj eller serie – vilket särskilt kan vara fallet då de återger samma särskiljande element, i sin helhet, med tillägg av ett grafiskt element eller ett ordelement som skiljer dessa åt, eller när varumärkena kännetecknas av att de innehåller samma prefix eller suffix som det ursprungliga varumärket – utgör detta en relevant omständighet vid bedömningen av om det föreligger risk för förväxling (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkt 123).
I sådana fall kan nämligen en risk för förväxling uppkomma genom att det sökta varumärket kan associeras med de äldre varumärken som ingår i serien. Detta kan vara fallet när det sökta varumärket uppvisar sådana likheter med de senare att konsumenterna kan komma att tro att de tillhör samma serie och följaktligen att de varor det betecknar antingen har samma kommersiella ursprung som de som omfattas av de äldre varumärkena eller är besläktade med dessa. En sådan associationsrisk mellan det sökta varumärket och serien med äldre varumärken, som kan leda till förväxling med avseende på det kommersiella ursprunget hos de varor som de motstående kännetecknen betecknar, kan förekomma även när jämförelsen mellan det sökta varumärket och de äldre varumärkena, vart och ett för sig, inte visar på en direkt förväxlingsrisk. I ett sådant fall följer inte risken att konsumenterna kan missta sig beträffande de aktuella varornas eller tjänsternas kommersiella ursprung av att dessa förväxlar det sökta varumärket med ett av de äldre varumärkena i serien, utan av att de kan tro att det sökta varumärket tillhör samma serie (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkt 124).
Enligt rättspraxis saknar vidare den omständigheten att det är fråga om en varumärkesserie eller varumärkesfamilj betydelse för bedömningen av huruvida det föreligger en risk för förväxling kopplad till risken för association mellan det sökta varumärket och nämnda serie såvida inte det element som är gemensamt för de motstående varumärkena har särskiljningsförmåga. Om det är beskrivande kan det inte ge upphov till risk för förväxling (förstainstansrättens dom av den 6 juli 2004 i mål
T-117/02, Grupo El Prado Cervera mot harmoniseringsbyrån - Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), REG 2004, s. II-2073
, punkt 59, och av den 13 juli 2012 i mål T‑255/09, Caixa Geral de Depósitos mot harmoniseringsbyrån – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), punkt 81).
Mot bakgrund av ovannämnda överväganden ska tribunalen pröva överklagandenämndens bedömning av risken för förväxling mellan de motstående varumärkena.
Omsättningskretsen
Enligt rättspraxis ska helhetsbedömningen av risken för förväxling göras med beaktande av en normalt informerad samt skäligen uppmärksam och medveten genomsnittskonsument av det ifrågavarande varuslaget. Det ska även beaktas att genomsnittskonsumentens uppmärksamhetsnivå kan variera beroende på vilket varu- eller tjänsteslag det är fråga om (se förstainstansrättens dom av den 13 februari 2007 i mål
T-256/04, Mundipharma mot harmoniseringsbyrån - Altana Pharma (RESPICUR), REG 2007, s. II-449
, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
I det nu aktuella fallet delar tribunalen överklagandenämndens bedömning, vilken för övrigt inte har bestritts av rättegångsdeltagarna, att den omsättningskrets mot bakgrund av vilken risken för förväxling ska bedömas utgörs av tyska konsumenter, eftersom de äldre varumärkena är registrerade och används i Tyskland. Dessutom ska tyska konsumenter anses ha en relativt hög uppmärksamhetsnivå, eftersom de berörda tjänsterna är finansiella tjänster i klass 36 som har en viss ekonomisk betydelse för konsumenter med hänsyn till att de sammanhänger med deras finansiella och ekonomiska tillgångar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet la Caixa, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
Jämförelsen mellan tjänsteslagen
Det framgår av de angripna besluten att varken sökanden eller intervenienten i förfarandet vid överklagandenämnden bestred invändningsenhetens bedömning att tjänsterna ”bankverksamhet; finansiella tjänster; monetära tjänster; försäkringsverksamhet; information och rådgivning inom finans- och försäkringsområdet; kredit-/bankkortstjänster; banktjänster och finansiella tjänster via Internet”, såvitt avser det sökta varumärket UNIWEB, och tjänsterna ”bankverksamhet; finansiella tjänster; monetära tjänster; (försäkringsverksamhet); finansiell information”, såvitt avser det sökta varumärket UniCredit Wealth Management, till sitt slag liknar tjänsten fondinvesteringar, som avses med de äldre varumärkena. Genom att fastställa invändningsenhetens beslut i deras helhet bekräftade överklagandenämnden denna bedömning. Eftersom rättegångsdeltagarna inte har bestritt denna bedömning i förfarandet vid tribunalen ska den fastställas.
Jämförelsen mellan kännetecknen
Helhetsbedömningen av risken för förväxling ska, vad gäller varumärkenas visuella, fonetiska eller begreppsmässiga likhet, grunda sig på det helhetsintryck som varumärkena åstadkommer med hänsyn särskilt till deras särskiljande och dominerande beståndsdelar (se domstolens dom av den 12 juni 2007 i mål
C-334/05 P, harmoniseringsbyrån mot Shaker, REG 2007, s. I-4529
, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
Överklagandenämnden fann i punkt 36 respektive 40 i de angripna besluten att de motstående varumärkena hade samma struktur, eftersom de bestod av en kombination av två ordelement, närmare bestämt av prefixet ”uni” plus ytterligare ett ordelement, olika för vart och ett av varumärkena. Den fann dessutom, i punkterna 43 respektive 48 i de angripna besluten, att de motstående kännetecknen uppvisade visuella, fonetiska och begreppsmässiga likheter, eftersom de var identiska i det inledande elementet. Tribunalen delar denna bedömning, vilken inte har bestritts av rättegångsdeltagarna.
Det ska härvid påpekas att även om genomsnittskonsumenten vanligtvis uppfattar ett varumärke som en helhet och inte ägnar sig åt att undersöka varumärkets olika detaljer (domstolens dom av den 22 juni 1999 i mål
C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer, REG 1999, s. I-3819
, punkt 25) kommer denna konsument, när han eller hon ser ett ordkännetecken, emellertid ändå att dela upp det i ordelement som har en konkret innebörd för honom eller henne eller som liknar ord som han eller hon känner till (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 oktober 2004 i mål
T-356/02, Vitakraft-Werke Wührmann mot harmoniseringsbyrån - Krafft (VITAKRAFT), REG 2004, s. II-3445
, punkt 51). Denna rättspraxis är även tillämplig på bedömningen av omsättningskretsens uppfattning av ett figurkännetecken, såsom kännetecknet UNIZINS i det nu aktuella fallet, vilket består av enbart ett stiliserat ordelement.
De motstående varumärkena består av ett prefix, ”uni”, vilket utan mellanrum är sammanfogat med uttryck som beskriver de berörda tjänsterna eller har låg särskiljningsförmåga i förhållande till dessa. Som svar på en fråga från tribunalen har sökanden och intervenienten nämligen uppgett att elementet ”rak” i det äldre varumärket UNIRAK består av initialerna i de tyska orden Renten, Aktien (”obligationer, aktier”) eller Renten, Aktien, Kapital (”obligationer, aktier, kapital”), vilka hänför sig till de investeringsobjekt och placeringsinriktningar som är aktuella för den fond som varumärket avser. Dessutom, såsom sökanden påpekade under det administrativa förfarandet, utan att motsägas av intervenienten, betyder ”fonds”och ”zins” sammanfogade med prefixet ”uni”i de äldre varumärkena UNIFONDS och UNIZINS, investerings”fonder” och ”ränta”. Vad gäller varumärket UniCredit Wealth Management, avser det ord som är sammanfogat direkt med prefixet ”uni” en transaktion som är vanlig i finanssektorn, genom vilken en bank ställer en summa pengar till sin kunds förfogande. Den omständigheten att orden ”credit”och ”management” är engelska ord innebär inte att det kan uteslutas att omsättningskretsen skulle ge dem en innebörd i förhållande till de berörda tjänsterna. För det första liknar orden ”credit”och ”management” de tyska orden ”Kredit”och ”Management”, vilka har samma innebörd. Ordet ”fonds”tillhör det tyska språket, inte det engelska, i motsats till vad sökanden har gjort gällande. Det engelska språket är väl utbrett, och det är många som förstår engelska, inom den berörda miljön, närmare bestämt på området för finansiella tjänster. Dessutom används, såsom överklagandenämnden påpekade i punkt 40 i det angripna beslutet av den 25 september 2006, orden ”wealth” och ”management”ofta inom finanssektorn, även i Tyskland, för finansiella tjänster såsom investeringsrådgivning eller bokföring. Såvitt slutligen gäller ordet ”web” i varumärket UNIWEB har invändningsenheten påpekat, utan något bestridande från sökandens sida, att det är en vanlig förkortning av det engelska uttrycket ”world wide web”som hänför sig till det världsomspännande datanätet internet. Även om ordet tillhör det engelska språket är det välkänt av allmänheten internationellt på grund av den globala användningen av internet. Även om detta ord inte hänvisar direkt till finansiella tjänster kan det vara kopplat till dessa. Sålunda kan det till exempel hänvisa till finansiella tjänster via internet eller tjänster som syftar till investering inom internetsektorn. Omsättningskretsen kommer följaktligen att dela upp de motstående varumärkena i elementet ”uni” följt av andra uttryck.
Härav följer att de motstående varumärkena uppvisar en viss grad av likhet både visuellt och fonetiskt i den mån samtliga inleds med prefixet ”uni”. Den omständigheten att de med prefixet sammanfogade ordelementen skiljer sig åt och att varumärket UniCredit Wealth Management består av tre, och inte bara ett, ordelement eliminerar inte denna likhet, med hänsyn till att konsumenten normalt sett fäster större vikt vid den inledande delen av ord (förstainstansrättens dom av den 17 mars 2004 i de förenade målen
T-183/02 och T-184/02, El Corte Inglés mot harmoniseringsbyrån - González Cabello och Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), REG 2004, s. II-965
, punkt 81). Dessutom består de motstående varumärkena – förutom det sökta varumärket UniCredit Wealth Management – i fonetiskt hänseende av tre stavelser. I varumärket UniCredit Wealth Management gör prefixet ”uni” i varumärkets första ordelement att det kan anses uppvisa en viss likhet med de äldre varumärkena. På samma sätt uppvisar de motstående varumärkena i begreppsmässigt hänseende en viss likhet, eftersom de har en mycket likartad struktur (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den 26 september 2012 i mål T‑301/09, IG Communications mot harmoniseringsbyrån – Citigroup och Citibank (CITIGATE), punkt 78).
Härutöver ska det påpekas att överklagandenämnden under rubriken ”Jämförelse av kännetecknen” prövade huruvida de sökta varumärkena uppvisade sådana egenskaper att omsättningskretsen kunde associera dem med intervenientens varumärkesfamilj eller varumärkesserie. Det framgår emellertid av rättspraxis att förekomsten av en varumärkesfamilj eller varumärkesserie är en omständighet som ska beaktas vid bedömningen av förväxlingsrisken, men att denna omständighet saknar relevans vid bedömningen av huruvida de motstående varumärkena liknar varandra (domstolens dom av den 24 mars 2011 i mål C‑552/09 P, Ferrero mot harmoniseringsbyrån, REU 2011, s. I‑2063, punkterna 97 och 98).
Överklagandenämndens bedömning i detta avseende ska således prövas inom ramen för prövningen av risken för förväxling.
Risken för förväxling
Överklagandenämnden fann att det – med hänsyn till likheten mellan både de motstående kännetecknen och de tjänster som berörs av de motstående varumärkena – förelåg en risk för förväxling som en följd av att konsumenten associerade de sökta varumärkena med de äldre varumärkena, vilka ingår i en varumärkesserie tillhörande intervenienten.
Tribunalen påpekar härvid att risken för att det sökta varumärket associeras med de äldre varumärkena i serien kan åberopas enbart om två kumulativa villkor är uppfyllda. För det första ska innehavaren av en serie äldre varumärken tillhandahålla bevis angående användningen av alla varumärken i serien eller i varje fall angående användningen av tillräckligt många av dem för att de ska kunna anses utgöra en serie. För det andra ska det sökta varumärket inte enbart likna varumärkena i serien, utan även uppvisa sådana egenskaper att det kan antas tillhöra serien (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkterna 125–127).
Sökanden har gjort gällande att inget av dessa villkor är uppfyllt i det aktuella fallet. Intervenienten kunde inte styrka användningen av varumärkena i serien och det var uteslutet att de sökta varumärkena kunde antas tillhöra serien med äldre varumärken.
– Bevisningen angående användningen av de äldre varumärkena i varumärksserien eller varumärkesfamiljen
För att det ska finnas en risk att omsättningskretsen misstar sig och tror att det sökta märket tillhör serien, måste de äldre varumärkena i serien med nödvändighet användas på marknaden. Den omständigheten att det tas hänsyn till att de äldre varumärkena ingår i en serie innebär att skyddsomfånget för varje enskilt varumärke som ingår i serien utvidgas. Om dessa inte verkligen har använts är det därför uteslutet att företa en abstrakt bedömning av förväxlingsrisken som grundas enbart på förekomsten av flera registrerade varumärken vilka återger samma särskiljande element (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkt 126). I fråga om varumärkesfamiljer eller varumärkesserier, när risken för förväxling är en följd av att konsumenten kan missta sig beträffande ursprunget för de varor eller tjänster som omfattas av det sökta varumärket, och felaktigt tror att detta varumärke ingår i varumärkesfamiljen eller varumärkesserien, är det i själva verket särskilt viktigt med bevisning på användning av tillräckligt många varumärken för att de ska anses utgöra en familj eller serie. Det kan nämligen inte förväntas att en konsument, om varumärkena inte används, ska upptäcka ett gemensamt element i denna varumärkesfamilj eller varumärkesserie och/eller att konsumenten ska associera ett annat varumärke som innehåller samma gemensamma element med denna varumärkesfamilj eller varumärkesserie (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 13 september 2007 i mål
C-234/06 P, Il Ponte Finanziaria mot harmoniseringsbyrån, REG 2007, s. I-7333
, punkterna 63 och 64). Om det inte läggs fram någon bevisning på användning av tillräckligt många varumärken för att de ska kunna anses utgöra en familj eller serie, ska således den förväxlingsrisk som kan uppkomma genom att det sökta varumärket introduceras på marknaden bedömas genom att vart och ett av de äldre varumärkena jämförs med det sökta varumärket (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkt 126).
Överklagandenämnden fastställde invändningsenhetens beslut i detta avseende och fann i punkterna 20 respektive 24 i de angripna besluten att de handlingar som intervenienten hade gett in visade att de äldre varumärkena verkligen hade använts i Tyskland för tjänsten ”fondinvesteringar”.
I detta avseende har sökanden i sina skrivelser gjort gällande att intervenienten inte har tillhandahållit tillräcklig bevisning i syfte att visa att omsättningskretsen uppfattar de äldre varumärkena som en varumärkesserie. Sådan bevisning kan bestå i till exempel marknadsundersökningar, resultaten av opinionsundersökningar eller information om att de fonder som avses med varumärkena är välkända. Intervenienten har inte heller i tillräcklig mån styrkt att omsättningskretsen kunde associera det sökta varumärket med dessa äldre varumärken vilka anses ingå i en serie. Enligt sökanden gjorde överklagandenämnden följaktligen ett allvarligt fel när den fann att bevisningen på användning av de äldre varumärkena var tillräcklig på grundval av ett kriterium för traditionell tillämpning av artikel 43.2 i förordning nr 40/94 (nu artikel 42.2 i förordning nr 207/2009) utan att kräva bevis på att de äldre varumärkena varit föremål för ”kvalificerad användning” i egenskap av varumärken som ingår i en serie. Dessutom har sökanden gjort gällande att överklagandenämnden inte har motiverat sitt beslut i tillräcklig utsträckning, i strid med artikel 73 i förordning nr 40/94 (nu artikel 75 i förordning nr 207/2009). Vid bedömningen av bevisningen på användning av de äldre varumärkena i egenskap av varumärken ingående i intervenientens varumärkesserie eller varumärkesfamilj beaktade överklagandenämnden nämligen inte att omsättningskretsen har en relativt hög uppmärksamhetsnivå. Sökanden har i ansökningarna slutligen gjort gällande att den tillhandahållna bevisningen under alla omständigheter är otillräcklig för att styrka användningen av de äldre varumärkena. Dels utgör de förvaltningsrapporter som tillhandhållits av intervenienten interna handlingar och innebär inte att de äldre varumärkena är kända på marknaden, dels ger uppgifterna i pressen om investeringsfonderna upplysningar om värdepapprens utveckling, men de styrker inte att varumärkena verkligen använts på marknaden.
Vid den andra förhandlingen medgav sökanden att den inte längre bestred att intervenienten hade styrkt att de äldre varumärken som åberopats till stöd för invändningarna verkligen hade använts på marknaden. Däremot vidhöll sökanden att intervenienten inte hade styrkt att omsättningskretsen uppfattade de äldre varumärkena som en varumärkesserie eller varumärkesfamilj tillhörande intervenienten.
Harmoniseringsbyrån och intervenienten har bestritt sökandens argument.
Det ska härvid påpekas att det framgår av den rättspraxis som det hänvisats till ovan i punkt 60 att innehavaren av en serie äldre varumärken ska styrka verklig användning på den relevanta marknaden av varumärkesserien eller åtminstone styrka användning av tillräckligt många varumärken för att de ska kunna anses utgöra en serie, och inte, såsom sökanden har gjort gällande, att omsättningskretsen uppfattar dessa varumärken som en serie eller en familj.
Härav följer att det inte kan krävas att innehavaren av de äldre varumärkena i en serie ska styrka att dessa, vilka verkligen används på marknaden, dessutom uppfattas som en varumärkesserie av omsättningskretsen.
I motsats till vad sökanden gjorde gällande vid den andra förhandlingen föranleder punkt 124 i domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE ingen annan bedömning. Det framgår nämligen av nämnda punkt att förstainstansrätten däri hänvisade till konsumentens uppfattning enbart i syfte att slå fast att det, under de villkor som den därefter angav, finns en risk för att konsumenten ska associera ett sökt varumärke med de äldre varumärkena i en serie och därmed tro att de tillhör samma serie. Det framgår däremot varken av det avsnitt som sökanden har åberopat eller av något annat avsnitt i den domen att förstainstansrätten krävde att innehavaren av en varumärkesserie ska styrka, utöver att de varumärken som ingår i serien verkligen har använts på marknaden, att omsättningskretsen är av den konkreta uppfattningen att de äldre varumärkena ingår i en varumärkesserie.
Sökandens argument att intervenienten inte har styrkt att omsättningskretsen uppfattar de äldre varumärkena som en serie saknar således verkan. Verkningslöst är på samma sätt sökandens argument att motiveringen var otillräcklig på grund av att överklagandenämnden vid bedömningen av bevisningen på användning av de äldre varumärkena i serien inte beaktade att omsättningskretsen har en relativt hög uppmärksamhetsnivå.
Vid den andra förhandlingen preciserade sökanden sitt argument att omsättningskretsen, bestående av investerare, inte uppfattar de äldre varumärkena, vilka återger namnen på de fonder som intervenienten placerar medel i, som en varumärksserie, eftersom fonderna ur kommersiell synvinkel utgör en och samma produkt, och anförde då att argumentet hade anförts i andra hand till stöd för påståendet att det är lättare att fastställa förekomsten av en varumärkesfamilj om dessa betecknar olika produkter, men att detta inte utgör ett nödvändigt villkor för att det ska anses föreligga en varumärkesfamilj. I detta avseende påpekar tribunalen följande. Oberoende av om de tjänster som avses med de äldre varumärkena utgör en enda produkt ur kommersiell synvinkel, såsom sökanden har gjort gällande, eller olika produkter med hänsyn till att de har finansiella och tekniska egenskaper som skiljer sig åt i betydande mån, såsom harmoniseringsbyrån och intervenienten har gjort gällande, saknar denna fråga betydelse vid bedömningen av huruvida det ska anses föreligga en varumärkesfamilj tillhörande intervenienten. Såsom sökanden medgav under förhandlingen kan förekomsten av en varumärkesfamilj nämligen inte vara beroende av huruvida de varumärken som uppvisar sådana egenskaper som gör att de kan anses bilda en familj eller serie betecknar en och samma, eller olika, produkter. Härav följer att sökandens argument i detta avseende saknar verkan.
Av det ovan anförda följer att överklagandenämnden hade fog för sin bedömning att det första villkoret enligt den rättspraxis som inleddes med domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, närmare bestämt villkoret att det ska styrkas att de varumärken som utgör en serie verkligen har använts, var uppfyllt i det aktuella fallet, vilket innebär att det föreligger risk för förväxling till följd av att de sökta varumärkena associeras med intervenientens serie med äldre varumärken.
Tribunalen ska således pröva huruvida de sökta varumärkena UNIWEB och UniCredit Wealth Management uppvisar sådana egenskaper att de kan antas tillhöra intervenientens serie med äldre varumärken och på så sätt ge upphov till en förväxlingsrisk hos konsumenten vad beträffar det kommersiella ursprunget för de tjänster som de betecknar.
– Huruvida de sökta varumärkena kan antas tillhöra serien med äldre varumärken
Det följer av rättspraxis att varumärkena kan anses ingå i samma serie eller familj, särskilt när de återger samma särskiljande del, i dess helhet, med tillägg av ett grafiskt element eller av ett ordelement som skiljer varumärkena åt, eller när varumärken kännetecknas av att de innehåller samma prefix eller suffix som det ursprungliga varumärket (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkt 123).
Tribunalen erinrar härvid om att de äldre varumärkena i förevarande fall kännetecknas av en kombination av prefixet ”uni”, som har viss särskiljningsförmåga, vilket kommer att framgå nedan, och ett annat ordelement, ”rak”, ”fonds”respektive ”zins”, vilka hänför sig till det investeringsobjekt eller den placeringsinriktning som avses med den berörda fonden. De uttryck som är sammanfogade med prefixet ”uni” i de äldre varumärkena är således beskrivande eller har låg särskiljningsförmåga i förhållande till de fondinvesteringstjänster som varumärkena avser (se ovan punkt 53).
Dessa tre äldre varumärken, UNIRAK, UNIFONDS och UNIZINS, vilka intervenienten har anfört som stöd för sina invändningar, är få, men i förevarande fall tillräckligt många för att utgöra en varumärkesserie eller varumärkesfamilj med avseende på bedömningen av huruvida det föreligger risk för förväxling till följd av att de sökta varumärkena associeras med denna serie. Tribunalen ska sålunda pröva huruvida det föreligger en risk för att omsättningskretsen associerar de sökta varumärkena med den familj som utgörs av de tre äldre varumärkena. Det är härvid inte nödvändigt att bedöma intervenientens argument att denna prövning ska göras i förhållande till intervenientens varumärkesserie i dess helhet och inte bara i förhållande till de tre varumärken som åberopats till stöd för invändningarna som exempel.
Det ska härvid erinras om att för att det sökta varumärket ska anses kunna associera det sökta varumärket med en serie med äldre varumärken, ska det sökta varumärket inte endast likna varumärkena i serien utan även uppvisa sådana egenskaper att det kan antas tillhöra samma serie. Så är inte fallet när exempelvis det element som det sökta varumärket har gemensamt med de äldre varumärkena i serien ges en annan placering i det sökta varumärket än vad det vanligen har i serien, eller med en annan semantisk innebörd (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkt 127), eller när det gemensamma elementet saknar särskiljningsförmåga (domarna i de ovan i punkt 45 nämnda målen CHUFAFIT, punkt 59, och la Caixa, punkt 81).
Överklagandenämnden fann att de motstående varumärkena visserligen hade samma struktur (se ovan punkt 51), men att detta inte var tillräckligt för att fastställa att de sökta varumärkena uppvisade sådana egenskaper att de kunde antas tillhöra serien med äldre varumärken. Enligt överklagandenämnden skulle detta vara möjligt enbart under förutsättning att det gemensamma elementet ”uni”inte var enbart beskrivande eller inte saknade särskiljningsförmåga. Den fann att prefixet ”uni” hade särskiljningsförmåga i förhållande till de aktuella finansiella tjänsterna med beaktande av dess inneboende egenskaper och av hur det använts.
Sökanden har gjort gällande att det i det aktuella fallet inte finns några omständigheter som innebär att det sökta varumärket skulle kunna antas tillhöra serien med äldre varumärken. Sökanden har härvid gjort gällande att det gemensamma ordelementet ”uni”, i motsats till vad överklagandenämnden slog fast, saknar inneboende särskiljningsförmåga i finanssektorn. Till stöd för detta argument har sökanden dels åberopat ett antal beslut från harmoniseringsbyrån i vilka prefixet ”uni” inte har ansetts ha tillräcklig särskiljningsförmåga, dels gjort gällande att prefixet utgör en vanlig förkortning av de italienska orden ”unione”, ”universale”, ”unità”eller ”unico”, vilka är vanligt förekommande i normalt språkbruk, särskilt i finanssektorn. Detta bekräftas enligt sökanden av att många namn på företag som är registrerade i Tyskland och bedriver verksamhet i finanssektorn inleds med elementet ”uni”, samt av att elementet ”uni” ingår i namn på fonder som förvaltas av andra bolag i Tyskland och i varumärken som registrerats i Tyskland av tredje man för tjänster i klass 36. Det gemensamma prefixet ”uni” kan enligt sökandens mening således inte i sig utgöra ett element som gör att omsättningskretsen kan associera de tjänster som avses med de äldre varumärkena med intervenientens verksamhet.
I inlagorna efter återförvisningen har sökanden bland annat motsatt sig harmoniseringsbyråns och intervenientens argument att beslut från tyska domstolar och från Deutsches Patent- und Markenamt (den tyska patent‑ och varumärkesmyndigheten) (nedan kallad DPMA) ska beaktas vid bedömningen av huruvida prefixet ”uni” har särskiljningsförmåga. Sökanden har därvid gjort gällande att unionssystemet och systemen i medlemsstaterna är självständiga och att beslut från nationella myndigheter därför inte är bindande för unionsdomstolarna.
Harmoniseringsbyrån och intervenienten har bestritt sökandens argument.
Tribunalen påpekar inledningsvis att de motstående varumärkenas gemensamma struktur kan göra att de sökta varumärkena antas tillhöra serien med äldre varumärken (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 54 nämnda målet IG Communications mot harmoniseringsbyrån – Citigroup och Citibank (CITIGATE), punkt 89). En konsument som ser de sökta varumärkena – vilka, i likhet med de äldre varumärkena, består av prefixet ”uni”, sammanfogat, utan mellanrum, med uttryck som beskriver de berörda tjänsterna eller har låg särskiljningsförmåga i förhållande till dessa, såsom angetts ovan i punkt 53 – kan nämligen tro att det är fråga om ett nytt varumärke i intervenientens varumärkesfamilj, vilket avser en annan fond som har en placeringsinriktning som identifieras genom det ord som är sammanfogat med prefixet ”uni”.
Den omständigheten att det gemensamma ordelementet ”uni” inleder samtliga motstående varumärken utgör också en omständighet som kan medföra att de sökta varumärkena antas tillhöra familjen med de äldre varumärkena (domen i det ovan i punkt 17 nämnda målet BAINBRIDGE, punkt 127).
Det framgår emellertid av den rättspraxis som det hänvisats till ovan i punkt 45 att den omständigheten att det är fråga om en varumärkesserie eller familj inte är relevant för bedömningen av förekomsten av en risk för förväxling kopplad till risken att det sökta varumärket associeras med nämnda serie såvida inte det element som är gemensamt för de motstående varumärkena har särskiljningsförmåga.
Parterna är i huvudsak oense i frågan huruvida det gemensamma ordelementet i de motstående varumärkena, närmare bestämt prefixet ”uni”, har särskiljningsförmåga i förhållande till de berörda tjänsterna.
Vad först beträffar frågan vilka inneboende egenskaper elementet ”uni”har, fann överklagandenämnden, i punkterna 37 respektive 41 i de angripna besluten, att det hade särskiljningsförmåga i förhållande till de berörda tjänsterna. Med hänsyn till att det för den tyska omsättningskretsen hänvisar till ett ord som betyder ”i en enda färg” eller, i dagligt tal, universitet, hade det nämligen inte någon klar och omedelbar innebörd i förhållande till de finansiella tjänsterna. Tribunalen delar denna bedömning.
Sökanden har gjort gällande att det emellertid inte kan uteslutas att elementet ”uni”, vilket har sitt ursprung i det latinska ordet ”unus” vilket betyder ”en, ensam, som kännetecknas av ett enda element”, skulle leda omsättningskretsens tankar till ord som ”unico”, vilket betyder ”som har en utmärkande egenskap”, ”unità”, vilket betyder ”som är odelbar eller enhetlig”, ”unione”, med associationer till sammanhållning eller en enhet, eller ”universale”, med innebörden ”komplett” eller ”allvetande”. Detta gäller särskilt med hänsyn till att, såsom intervenienten har påpekat, elementet ”uni” inte finns med i de äldre varumärkena som ett separat ord – vilket den tyska omsättningskretsens kunde ha uppfattat som en hänvisning till ordet universitetet eller till en enhetlig färg – utan alltid är sammanfogat med andra ord.
Tribunalen konstaterar emellertid att prefixet ”uni”inte kan leda tankarna till någon exakt uppfattning av de berörda tjänsterna, särskilt på grund av de många betydelser som sökanden själv har tillskrivit prefixet ”uni”. Dessutom är ord som ”unico”, ”unità”, ”unione”eller ”universale” allmänna termer och det är inte utrett hur specifika de är i förhållande till nämnda tjänster. Även om det medgavs att prefixet ”uni”kan leda tankarna till ord som ”unico”, ”unità”, ”unione” eller ”universale” i kombination med ord som hänvisar till de berörda tjänsterna, ger prefixet varken en objektiv eller specifik upplysning om art, kvalitet, kvantitet, avsett ändamål, värde eller andra egenskaper hos dessa tjänster (se, för ett liknande resonemang och analogt, förstainstansrättens dom av den 5 april 2001 i mål
T-87/00, Bank für Arbeit und Wirtschaft mot harmoniseringsbyrån (EASYBANK), REG 2001, s. II-1259
, punkterna 28–32).
Prefixet ”uni”är således inte beskrivande för de berörda tjänsterna eftersom det inte har någon vare sig klar eller omedelbar innebörd och det har en viss inneboende särskiljningsförmåga i förhållande till dessa tjänster. I det aktuella fallet framgår särskiljningsförmågan särskilt av att prefixet ”uni” i de motstående varumärkena följs av uttryck som beskriver de berörda tjänsterna eller har låg särskiljningsförmåga i förhållande till dessa (se, för ett liknande resonemang och analogt, domen i det ovan i punkt 54 nämnda målet IG Communications mot harmoniseringsbyrån – Citigroup och Citibank (CITIGATE), punkt 75).
För det andra fann överklagandenämnden att prefixet ”uni”har särskiljningsförmåga med beaktande av hur det använts och, närmare bestämt, med beaktande av att intervenienten använde de tre varumärkena innehållande prefixet ”uni” för tjänsten ”fondinvesteringar” i Tyskland.
I detta avseende ska det anmärkas, i enlighet med överklagandenämndens bedömning, att intervenienten styrkte att de tre varumärkena innehållande prefixet ”uni”har använts på den tyska marknaden för tjänsten ”fondinvesteringar” (se ovan punkt 70).
Det ska dessutom anmärkas att det framgår av handlingarna i målet att Deutsches Patent- und Markenamt och de tyska domstolarna har slagit fast att ordet ”uni” har särskiljningsförmåga i förhållande till finansiella tjänster.
I detta sammanhang kan tribunalen inte godta sökandens argument att beslut från DPMA eller avgöranden från tyska domstolar, vilka intervenienten åberopade i förfarandet vid harmoniseringsbyrån, inte kan beaktas vid bedömningen av huruvida det föreligger risk för förväxling med de varumärken som begärts registrerade på unionsnivå. Gemenskapsordningen för varumärken är visserligen, såsom sökanden har gjort gällande, ett självständigt system som består av en samling regler, som syftar till att uppnå de mål som är specifika för detta system och som ska tillämpas utan hänsyn till de nationella systemen (se tribunalens dom av den 22 november 2011 i mål T‑290/10, Sports Warehouse mot harmoniseringsbyrån (TENNIS WAREHOUSE), punkt 35 och där angiven rättspraxis). Det framgår emellertid av rättspraxis även att varken parterna eller tribunalen är förhindrade att vid tolkningen av unionsrätten låta sig inspireras av nationell rättspraxis (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 juli 2006 i mål
T-277/04, Vitakraft-Werke Wührmann mot harmoniseringsbyrån - Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), REG 2006, s. II-2211
, punkt 71). Även om besluten från nationella myndigheter inte är bindande vid tillämpningen av bestämmelserna om gemenskapsvarumärken kan de följaktligen beaktas (tribunalens dom av den 25 oktober 2012 i mål T‑552/10, riha mot harmoniseringsbyrån – Lidl Stiftung (VITAL&FIT), punkt 66) framför allt, som i förevarande fall, vid bedömningen av vilken uppfattning som omsättningskretsen har av de motstående varumärkena.
Tribunalen delar följaktligen överklagandenämndens bedömning i de angripna besluten i den del nämnden slog fast att det för de motstående varumärkena gemensamma prefixet ”uni” med avseende på de berörda tjänsterna har såväl inneboende särskiljningsförmåga som särskiljningsförmåga kopplad till dess användning, i förhållande till den tyska omsättningskretsen.
Sökandens övriga argument föranleder ingen annan bedömning.
Såsom överklagandenämnden fann i punkterna 38 respektive 42 i de angripna besluten kan sökanden inte – till styrkande av att prefixet ”uni”har låg särskiljningsförmåga – åberopa att det finns fonder förvaltade av tredje man som betecknas med uttryck som innehåller ordet ”uni”, såsom ”United Kingdom C”, ”United Kingdom D”, ”Unico Equity”, ”Unico Investment”, ”Universal-Effect”och ”Universal-Value Test”. De tre bokstäverna ”u”, ”n” och ”i”, vilka inleder de engelska orden ”united” och ”universal”samt ordet ”unico”, vilket förefaller sakna all särskild innebörd för den tyska omsättningskretsen, kan nämligen inte, såsom överklagandenämnden i huvudsak påpekade, separeras från följden av ord i fråga, eftersom det är fråga om homogena ord.
Vidare kan en hänvisning till andra registreringar i Tyskland av varumärken som tillhör tredje man och innehåller prefixet ”uni”inte heller, såsom överklagandenämnden slog fast, tjäna som bevis för att elementet ”uni” har låg särskiljningsförmåga till följd av att dessa varumärken och intervenientens äldre varumärken samexisterar på marknaden, eftersom sökanden inte har styrkt att dessa varumärken verkligen används på den tyska marknaden. Det framgår av fast rättspraxis att även om det inte är uteslutet att den omständigheten att äldre varumärken samexisterar på marknaden i vissa fall eventuellt kan minska den risk för förväxling av två motstående varumärken som konstaterats av harmoniseringsbyråns enheter, kan en sådan möjlighet enbart beaktas om två villkor är uppfyllda. För det första krävs åtminstone att varumärkessökanden, i förfarandet vid harmoniseringsbyrån avseende relativa registreringshinder, vederbörligen har styrkt att skälet till att varumärkena kunde samexistera var att det saknades risk för att omsättningskretsen skulle förväxla de äldre varumärken som varumärkessökanden åberopar och intervenientens äldre varumärken, vilka utgör grunden för invändningen. För det andra krävs att de äldre varumärkena i fråga och de motstående varumärkena är identiska (förstainstansrättens dom av den 11 maj 2005 i mål
T-31/03, Grupo Sada mot harmoniseringsbyrån - Sadia (GRUPO SADA), REG 2005, s. II-1667
, punkt 86, av den 8 december 2005 i mål
T-29/04, Castellblanch mot harmoniseringsbyrån - Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), REG 2005, s. II-5309
, punkt 72, och av den 18 september 2012 i mål T‑460/11, Scandic Distilleries mot harmoniseringsbyrån – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), punkt 60). Eftersom sökanden i det aktuella fallet enbart har gjort gällande registreringar i Tyskland av varumärken som tillhör tredje man och innehåller prefixet ”uni”, har den inte på något sätt styrkt att skälet till att varumärkena kunde samexistera var att det saknades risk för förväxling. Härav följer att sökanden inte har styrkt att elementet ”uni” har svag eller urvattnad särskiljningsförmåga.
Vad gäller sökandens hänvisning till vissa namn på bolag registrerade i Tyskland innehållande elementet ”uni”, kan det först och främst konstateras att tribunalen har avvisat den bevisning som sökanden har tillhandahållit till stöd för detta påstående, eftersom den har getts in först vid tribunalen (se ovan punkt 37). Dessutom väljer bolag sina namn fritt, utan att valet är underställt några krav kopplade till särskiljningsförmåga i den mening som avses i varumärkesrätten. Sökandens argument i detta avseende är således under alla omständigheter verkningslöst.
Slutligen kan sökandens hänvisning till tidigare beslut från harmoniseringsbyrån i vilka det enligt sökanden har slagits fast att elementet ”uni”saknar särskiljningsförmåga inte heller anses utgöra stöd för argumentationen. Även om harmoniseringsbyrån vid prövningen av en ansökan om registrering av ett gemenskapsvarumärke ska beakta de beslut som redan fattats i fråga om liknande ansökningar och ägna särskild uppmärksamhet åt frågan huruvida det finns anledning att besluta på samma sätt, ska den förena principen om likabehandling och god förvaltningssed med legalitetsprincipen (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 10 mars 2011 i mål C‑51/10 P, Agencja Wydawnicza Technopol mot harmoniseringsbyrån, REU 2011, s. I‑1541, punkterna 74 och 75). Det kan emellertid konstateras att det inte finns någon entydig praxis hos harmoniseringsbyråns enheter vad gäller bedömningen av vilken särskiljningsförmåga elementet ”uni” ska anses ha, vilket sökanden medgav vid den andra förhandlingen. Harmoniseringsbyrån besvarade nämligen svarandens argument genom att hänvisa till ett visst antal beslut – dessa ingavs även som bilagor till svarsinlagan – vilka meddelats efter dem som sökanden hade hänvisat till. I dessa beslut hade det slagits fast att det förelåg en risk för association mellan intervenientens varumärken innehållande prefixet ”uni”och de varumärken som sökanden begärt registrerade och som också innehöll prefixet ”uni”, mot bakgrund av intervenientens bevisning avseende förekomsten av en varumärkesfamilj tillhörande intervenienten. Det var just med beaktande av dessa beslut som meddelats nyligen, mot bakgrund av liknande omständigheter, som överklagandenämnden kunde slå fast att prefixet ”uni” har särskiljningsförmåga. Det saknas således grund för sökandens implicita påstående att överklagandenämnden åsidosatte principen om likabehandling.
Det är följaktligen mycket sannolikt att omsättningskretsen, när den träffar på de sökta varumärkena UNIWEB eller UniCredit Wealth Management, kommer att tro att det är fråga om ett nytt varumärke som ingår i intervenientens varumärkesfamilj, bestående av varumärkena UNIFOND, UNIRAK och UNIZINS.
Denna bedömning påverkas inte av sökandens argument, som stöds av urklipp från fackpress, att omsättningskretsen träffar på de berörda varumärkena under omständigheter där varumärkena föregås av namn på bolag som förvaltar de berörda fonderna, vilket enligt sökanden utesluter risken för att förväxling sker beträffande ursprunget av de tjänster som avses med de motstående varumärkena.
Tribunalen konstaterar härvid, såsom intervenienten har gjort gällande, att omsättningskretsen kan träffa på varumärken som betecknar olika investeringsfonder under olika omständigheter i samband med förvaltningen av dem, såsom muntliga presentationer eller diskussioner i fackkretsar, i vilka varumärkena inte nödvändigtvis föregås eller åtföljs av ett namn på det förvaltande bolaget som gör det möjligt att förhindra risken för att förväxling sker med avseende på deras härkomst.
Även om de varumärken som betecknar investeringsfonderna, under vissa särskilda omständigheter såsom vid publicering av material angående investeringsfonder i fackpressen, alltid skulle föregås av en uppgift om det förvaltande bolaget, kan det emellertid inte uteslutas att omsättningskretsen kan tro att fonder vilkas namn är sammansatt av prefixet ”uni” i kombination med ord som beskriver de finansiella tjänsterna eller som har låg särskiljningsförmåga med avseende på dessa, såsom de sökta varumärkena, härstammar från företag som har ekonomiska band med intervenienten.
Av det ovan anförda framgår att talan inte kan bifallas såvitt avser den enda grund som har anförts av sökanden.
Intervenientens grund: Åsidosättande av artikel 8.1 b i förordning nr 40/94
Intervenienten har yrkat att tribunalen dels ska ogiltigförklara de angripna besluten i den del överklagandenämnden avslog invändningarna med avseende på tjänsten ”fastighetsmäkleri”som avses med de sökta varumärkena med motiveringen att denna tjänst och tjänsten ”fondinvesteringar”, som avses med de äldre varumärkena, inte är av liknande slag, dels ska ändra de angripna besluten och därvid bifalla invändningarna även såvitt avser tjänsten ”fastighetsmäkleri”.
Intervenienten har vid framställningen av sina yrkanden utnyttjat möjligheten enligt artikel 134.3 i rättegångsreglerna att i svarsinlagan framställa yrkanden om ogiltigförklaring eller ändring av det angripna beslutet med avseende på en punkt som inte är omnämnd i ansökan (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 21 februari 2006 i mål
T-214/04, Royal County of Berkshire Polo Club mot harmoniseringsbyrån - Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), REG 2006, s. II-239
, punkt 50, och av den 24 september 2008 i mål
T-116/06, Oakley mot harmoniseringsbyrån - Venticinque (O STORE), , REG 2008, s. II-2455
, punkt 81). Sökanden har tagit ställning till dessa yrkanden i sitt yttrande i förfarandet efter återförvisningen. Parterna har även anfört sina respektive ståndpunkter angående dessa yrkanden i samband med svaren på tribunalens skriftliga frågor samt vid den andra förhandlingen. Såväl sökanden som harmoniseringsbyrån har yrkat att tribunalen ska ogilla intervenientens yrkanden.
Det framgår av fast rättspraxis att samtliga relevanta faktorer som är kännetecknande för förhållandet mellan de berörda varorna eller tjänsterna ska beaktas vid bedömningen av varu- eller tjänsteslagslikheten. Dessa faktorer inkluderar särskilt varornas eller tjänsternas art, avsedda ändamål och användningsområde samt huruvida de konkurrerar med eller kompletterar varandra. Även andra faktorer kan beaktas, som exempelvis de aktuella varornas eller tjänsternas distributionskanaler (se förstainstansrättens dom av den 11 juli 2007 i mål
T-443/05, El Corte Inglés mot harmoniseringsbyrån - Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), REG 2007, s. II-2579
, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
Överklagandenämnden fann i punkterna 28 respektive 32 i de angripna besluten, och fastställde därmed invändningsenhetens beslut på denna punkt, att tjänsten ”fastighetsmäkleri”, som avses med de sökta varumärkena, och tjänsten ”fondinvesteringar”, som avses med de äldre varumärkena, inte var av liknande slag. Syftet med den förstnämnda tjänsten är nämligen att tillhandahålla en tjänst vid tidpunkten för köp, försäljning eller uthyrning av fastigheter, särskilt i syfte att göra en vinst på denna. Den andra tjänsten består emellertid i att samla kapital och därigenom göra investeringar som är intressantare än enskilda investeringar. Tjänsterna skiljer sig enligt överklagandenämnden även åt genom att ”fastighetsmäkleri”är en verksamhet som normalt sett bedrivs av fastighetsmäklare eller byggherrar, medan ”fondinvesteringar” tillhandahålls av banker och finansiella institut.
Till stöd för yrkandena om delvis ogiltigförklaring och ändring av de angripna besluten, i den del de innebär avslag på invändningarna med avseende på ”fastighetsmäkleri”, har intervenienten, i motsats till vad överklagandenämnden slog fast, gjort gällande följande. Det kan finnas beröringspunkter mellan tjänsterna i finanssektorn och tjänsterna i fastighetssektorn. Fastighetsfonder består nämligen inte enbart i emission eller återköp av vinstandelsbevis, utan även av köp, förvaltning och återförsäljning av fastigheter, vilket säkerställer att det ligger ett eget mervärde i förvärvet av fastigheten eller dess förvaltning.
Harmoniseringsbyrån och sökanden har bestritt intervenientens argument.
Tribunalen ska först behandla de berörda tjänsternas art, avsedda ändamål och användningsområde. Det har tidigare slagits fast att finansiella tjänster avviker från fastighetstjänster i fråga om art, avsett ändamål och användningsområde (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den11 juli 2013 i mål T‑197/12, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones mot harmoniseringsbyrån – MIP Metro (METRO), punkt 42). Denna rättspraxis är tillämplig på de berörda tjänsterna, eftersom ”fondinvesteringar” ingår i den mest allmänna kategorin av finansiella tjänster.
Såsom överklagandenämnden slog fast avser tjänsten ”fastighetsmäkleri”nämligen huvudsakligen rådgivning och medling vid tidpunkten för köp, försäljning eller uthyrning av fastigheter. Även om det medgavs att tjänsten ”fastighetsmäkleri”, såsom intervenienten har gjort gällande, sträcker sig längre än till rådgivning vid köp- eller uthyrningstransaktioner och även täcker förvaltning eller underhåll av en fastighet, är tjänstens art inte desto mindre knuten till den omständigheten att det är fråga om en tjänst som avser en fastighet. Tjänsten ”fondinvesteringar”är emellertid av finansiell art och består i rådgivning eller mäklartjänster i samband med en kapitalinvestering genom ett fondinstrument eller en investeringstransaktion. Oberoende av vilken typ av fond som konsumenten slutligen väljer för sin kapitalinvestering, såsom en fastighetsfond, är den tillhandahållna tjänsten knuten till en finansiell transaktion som bygger på ett fastighetsvärde. Den av intervenienten anförda omständigheten att tjänsten ”fondinvesteringar” kan omfatta – såsom gäller för de tjänster som intervenienten själv tillhandahåller – uthyrning, förvaltning och underhåll av fastigheter som utgör en fond, vilket bidrar till att säkerställa fondens lönsamhet, påverkar inte den omständigheten att investeringsrådgivningen eller investeringstransaktionen är av finansiell art.
Härav följer att tjänsterna ”fastighetsmäkleri”och ”fondinvesteringar” inte är av liknande slag med avseende på deras art.
Vad gäller de berörda tjänsternas avsedda ändamål och användningsområde ska det på samma sätt påpekas att det huvudsakliga syftet med tjänsten ”fastighetsmäkleri”för en konsument, framför allt, är att förvärva, sälja eller hyra en fastighet i enlighet med konsumentens behov och krav bland annat med avseende på vinstmöjligheterna. Syftet med tjänsten ”fondinvesteringar” är däremot att öka avkastningen av det kapital som investerats i ett finansiellt instrument. Även om syftet med de båda tjänsterna kan vara att investera kapital, till exempel om en kund överväger att köpa en fastighet för att göra en vinst på denna affär, är det avsedda ändamålet med tjänsten ”fastighetsmäkleri” således alltid knutet till en överföring av äganderätten eller besittningen av en fastighet, och inte till köparens avsikt att erhålla ett mervärde på en förvärvad fastighet.
Även om man jämför tjänsten ”fastighetsmäkleri”med tjänsten ”fondinvestering i fastigheter”, som intervenienten har gjort, kan det i likhet med vad sökanden har gjort gällande konstateras att den finansiella mellanhand som gör fondinvesteringarna erbjuder kunden fonden såsom ett investeringsinstrument och inte den fastighet som fonden utgörs av. Konsumenten blir på detta sätt antingen, såsom användare av tjänsten ”fastighetsmäkleri”, ägare till en fastighet, eller så investerar han eller hon, såsom användare av tjänsten ”fondinvesteringar”, i ett finansiellt instrument bestående av en fond, till exempel en fastighet, med det enda syftet att uppnå en vinst genom att tredje man förvaltar konsumentens tillgång.
Tjänsterna ”fastighetsmäkleri”och ”fondinvesteringar” skiljer sig följaktligen även åt vad gäller syftet eller det av konsumenten avsedda användningsområdet och de är därför inte av liknande slag med avseende på det avsedda ändamålet.
Tribunalen ska vidare pröva huruvida de berörda tjänsterna är konkurrerande. Det framgår härvid av deras art och avsedda ändamål att omsättningskretsen för tjänsten ”fastighetsmäkleri”inte är densamma som omsättningskretsen för tjänsten ”fondinvesteringar”. De berörda tjänsterna är följaktligen inte direkt utbytbara, de kan inte ersätta varandra och de kan inte konkurrera med varandra (förstainstansrättens dom av den 22 januari 2009 i mål
T-316/07, Commercy mot harmoniseringsbyrån - easyGroup IP Licensing (easyHotel), REG 2009, s. II-43
, punkt 56).
De avsedda tjänsterna kompletterar inte heller varandra. Även om det antas att tjänsten ”fastighetsmäkleri” omfattar, huvudsakligen eller sekundärt, en finansiell transaktion såsom ett banklån eller betalning av försäljningspriset genom en kontoöverföring, är de finansiella tjänster som är knutna till dessa transaktioner inte så nödvändiga eller viktiga för användningen av fastighetsmäklartjänsten att konsumenterna skulle anta att samma företag ansvarar både för den finansiella tjänsten och för fastighetsmäklartjänsten (domen i det ovan i punkt 109 nämnda målet METRO, punkt 50).
Slutligen påpekar tribunalen att överklagandenämnden fann att skillnaden mellan tjänsterna även ligger i skillnaden mellan tjänsteleverantörerna samt att fastighetsmäkleri normalt sett bedrivs av fastighetsmäklare eller byggherrar, medan fondinvesteringar tillhandahålls av banker och finansiella institut.
Tribunalen delar denna bedömning. Det ska dock påpekas att det i dag finns en viss tendens, i sektorn för sådana tjänster som tillhandahålls av institut som banker, att utvidga verksamheten till närliggande marknader. Det är således inte uteslutet, såsom sökanden medgav vid den andra förhandlingen, att ett och samma internationella finansinstitut, eller företag med ekonomiska band till detta, erbjuder tjänster som visserligen skiljer sig från de finansiella tjänsterna men tillhör en närliggande marknad, till exempel fastighetsmäklarmarknaden. På samma sätt medgav harmoniseringsbyrån vid förhandlingen att bankerna under särskilda omständigheter, till exempel under en ekonomisk kris, kan föranledas att bedriva viss verksamhet på fastighetsmäklarmarknaden. För att sådana omständigheter ska kunna beaktas vid bedömningen av huruvida de berörda tjänsterna är av liknande slag, ska det emellertid styrkas att det är fråga om en allmän tendens inom sektorn för fastighetsmäklartjänster och att konsumenterna anser att det är brukligt att dessa tjänster erbjuds även av banker och finansinstitut (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 11 juillet 2007 i mål
T-150/04, Mülhens mot harmoniseringsbyrån - Minoronzoni (TOSCA BLU), REG 2007, s. II-2353
, punkt 37), vilket intervenienten varken har gjort gällande eller styrkt.
Av det ovan anförda följer att tjänsterna ”fastighetsmäkleri”och ”fondinvesteringar” skiljer sig åt såvitt avser art, avsett ändamål och användningsområde. De konkurrerar inte heller med, eller kompletterar, varandra och distributionskanalerna skiljer sig i princip åt. Tribunalen konstaterar således, i likhet med överklagandenämnden, att tjänsterna ”fastighetsmäkleri”och ”fondinvesteringar” inte är av liknande slag.
Den enda grund som intervenienten har anfört till stöd för yrkandena om delvis ogiltigförklaring och om ändring av de angripna besluten kan således inte godtas.
Såväl talan i de båda målen som de yrkanden som framställts av intervenienten enligt artikel 134.3 i rättegångsreglerna ska således ogillas.
Rättegångskostnader
I domen efter överklagande (ovan punkt 23) förordnade domstolen att beslut om rättegångskostnader skulle meddelas senare. Det åligger därför tribunalen att i förevarande dom besluta om samtliga rättegångskostnader i de olika förfarandena, i enlighet med artikel 121 i rättegångsreglerna.
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan tribunalen vidare, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, eller om särskilda omständigheter motiverar det, besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära sin kostnad.
I förevarande fall yrkade sökanden inte ersättning för rättegångskostnaderna i förfarandet vid tribunalen före överklagandet. I målet om överklagande och i yttrandet som getts in i förfarandet efter återförvisningen har sökanden yrkat att intervenienten ska ersätta rättegångskostnaderna. Harmoniseringsbyrån har i svaromålet i förfarandet före överklagandet, samt i målet om överklagande, yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Intervenienten har däremot inte framställt några yrkanden om rättegångskostnader.
Undre dessa omständigheter samt med beaktande av att såväl sökanden som intervenienten har tappat målet på vissa punkter och att harmoniseringsbyrån har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, ska sökanden bära sina rättegångskostnader och ersätta harmoniseringsbyråns rättegångskostnader. Intervenienten ska bära sin rättegångskostnad.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (första avdelningen)
följande:

1)
Talan i båda målen ogillas.

2)
De yrkanden om ogiltigförklaring och ändring som framställts av Union Investment Privatfonds GmbH ogillas.

3)
UniCredit SpA ska ersätta rättegångskostnaderna med undantag för dem som uppkommit för Union Investment Privatfonds.

4)
Union Investment Privatfonds ska bära sina rättegångskostnader.

Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 25 november 2014.
Underskrifter
Innehållsförteckning

Bakgrund till tvisten

Förfarandena vid tribunalen och domstolen

Yrkanden som sökanden och intervenienten har framställt efter återförvisningen

Rättslig bedömning

1. Inledande anmärkningar

2. Huruvida vissa bilagor till ansökningarna kan beaktas

3. Prövning i sak

Sökandens grund: Åsidosättande av artikel 8.1 b i förordning nr 40/94

Omsättningskretsen

Jämförelsen mellan tjänsteslagen

Jämförelsen mellan kännetecknen

Risken för förväxling

– Bevisningen angående användningen av de äldre varumärkena i varumärksserien eller varumärkesfamiljen

– Huruvida de sökta varumärkena kan antas tillhöra serien med äldre varumärken

Intervenientens grund: Åsidosättande av artikel 8.1 b i förordning nr 40/94

Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.