CELEX: 62014TJ0095
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik
Restriktiva åtgärder mot Iran i syfte att hindra kärnvapenspridning
Frysning av tillgångar
Oriktig bedömning
Motiveringsskyldighet
Rätten till ett effektivt domstolsskydd
Maktmissbruk
Rätten till egendom
Likabehandling

)
Bakgrund till tvisten
Sökanden, Iranian Offshore Engineering & Construction Company, som är etablerad i Teheran (Iran) (nedan kallat sökandebolaget), är ett företag verksamt på området för ingenjörsteknik samt tillverkning och montering av infrastrukturer, till havs och på land, för olje- och gasprojekt.
Den 9 juni 2010 antog Förenta nationernas säkerhetsråd resolution 1929 (2010) (nedan kallad resolution 1929), genom vilken man utvidgade tillämpningsområdet för de restriktiva åtgärder som infördes genom säkerhetsrådets resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007) och 1803 (2008) och införde ytterligare restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran.
Den 17 juni 2010 betonade Europeiska rådet sin allt djupare oro över Irans kärntekniska program och välkomnade antagandet av resolution 1929. Europeiska rådet, som erinrade om sitt uttalande av den 11 december 2009, uppmanade Europeiska unionens råd att anta åtgärder för att genomföra de åtgärder som anges i resolution 1929 och åtföljande åtgärder i syfte att genom förhandlingar bidra till en lösning av alla kvarstående frågor rörande Islamiska republiken Irans utveckling av känslig teknik till stöd för sitt kärntekniska program och sitt missilprogram. Åtgärderna borde inriktas på handeln, den finansiella sektorn, den iranska transportsektorn och nyckelsektorer inom gas- och oljeindustrin samt mot ytterligare personer och enheter uppförda på förteckningen, särskilt Islamiska revolutionsgardet.
Den 26 juli 2010 antog rådet beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp (
EUT L 195, s. 39
), vars bilaga II innehåller en förteckning över personer och enheter, utöver dem som angetts av Förenta nationernas säkerhetsråd eller av den genom resolution 1737 (2006) inrättade kommittén för sanktioner (bilaga II), vilkas tillgångar frusits. I skäl 22 hänvisas till resolution 1929 och till att det däri konstateras den potentiella kopplingen mellan Irans inkomster från energisektorn och finansieringen av Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet.
Som ett led i de sanktioner som Europeiska unionen har infört mot Iran sedan några år tillbaka innebar rådets beslut 2011/783/Gusp av den 1 december 2011 (
EUT L 319, s. 71
) en ändring av beslut 2010/413/Gusp såtillvida att nya personer och enheter upptogs i förteckningen över personer som ska omfattas av restriktiva åtgärder i bilaga II till beslut 2010/413.
Genom beslut 2011/783 upptogs sålunda sökandebolagets namn för första gången i förteckningen i bilaga II till beslut 2010/413. Följande skäl angavs för detta:
”Företag inom energisektorn som medverkat i konstruktionen av urananrikningsanläggningen i Qom/Fordu (Fordow). Omfattas av brittiskt, italienskt och spansk[t] exportförbud.”
Den 1 december 2011 antog rådet likaledes genomförandeförordning (EU) nr 1245/2011 om genomförande av förordning (EU) nr 961/2010 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 319, s. 11
), vilken ändrar, i enlighet med beslut 2011/783, bilaga VIII till rådets förordning (EU) nr 961/2010 av den 25 oktober 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EG) nr 423/2007 (
EUT L 281, s. 1
) på så sätt att bland annat sökandebolagets namn upptogs i förteckningen av samma skäl som dem som angetts i beslut 2011/783.
Den 27 februari 2012 väckte sökandebolaget talan mot beslutet att uppta dess namn i de aktuella förteckningarna. Bolagets talan om ogiltigförklaring avsåg beslut 2011/783 och genomförandeförordning nr 1245/2011 i den del de berörde bolaget. Talan registrerades under målnummer T-110/12.
Den 23 januari 2012 antog rådet beslut 2012/35/Gusp om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 19, s. 22
). Skäl 8 i beslutet har i allt väsentligt samma innehåll som skäl 22 i beslut 2010/413 (se punkt 4 ovan). Dessutom anges det i skäl 13 i beslut 2012/35 att restriktionerna för inresa samt frysningen av penningmedel och ekonomiska resurser bör tillämpas på flera personer och enheter som tillhandahåller sådant stöd till Irans regering som möjliggör för den att bedriva spridningskänslig kärnteknisk verksamhet eller utveckla system för kärnvapenbärare, särskilt personer och enheter som tillhandahåller ekonomiskt, logistiskt eller materiellt stöd till Irans regering.
Genom artikel 1.7 a ii) i beslut 2012/35 fogades ytterligare en punkt till artikel 20.1 i beslut 2010/413. den nya punkten rör frysning av tillgångar tillhörande följande personer och enheter:
”c)
[A]ndra personer och enheter som inte omfattas av bilaga I men som ger stöd till Irans regering samt personer och enheter som är förbundna med dessa, enligt förteckningen i bilaga II.”
Till följd härav antog rådet den 23 mars 2012 förordning (EU) nr 267/2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EU) nr 961/2010 (
EUT L 88, s. 1
). För genomförandet av artikel 1.7 a ii) i beslut 2012/35 föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 267/12 att tillgångar ska frysas för de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga IX, beträffande vilka det har fastställts att de
”d)
är andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd till Irans regering, och personer och enheter som är associerade med dem”.
Den 15 oktober 2012 antog rådet beslut 2012/635/Gusp om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 282, s. 58
). Enligt skäl 16 i det beslutet bör namnen på ytterligare personer och enheter föras in i förteckningen över de personer och enheter som omfattas av de restriktiva åtgärderna i bilaga II till beslut 2010/413, i synnerhet enheter som ägs av iranska staten och som bedriver verksamhet inom olje- och gassektorn, eftersom dessa personer och enheter utgör en ansenlig inkomstkälla för den iranska regeringen.
Genom artikel 1.8 a i beslut 2012/635 ändrades artikel 20.1 c i beslut 2010/413, och däri föreskrivs således att följande rättssubjekt ska bli föremål för restriktiva åtgärder:
”c)
[A]ndra personer och enheter som inte omfattas av bilaga I som tillhandahåller stöd till Irans regering och enheter som ägs eller kontrolleras av dem eller personer och enheter som är associerade med dem, enligt förteckningen i bilaga II.”
Den 21 december 2012 antog rådet förordning (EU) nr 1263/2012 om ändring av förordning nr 267/2012 (
EUT L 356, s. 34
). Genom artikel 1.11 i förordning nr 1263/2012 ändrades artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, i vilken det således föreskrivs att tillgångar ska frysas för de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga IX, beträffande vilka det har fastställts att de
”d)
är andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd, till Irans regering och enheter som ägs eller kontrolleras av dem, eller personer och enheter som är associerade med dem”.
I dom av den 6 september 2013, Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet (T‑110/12, REU (Utdrag),
EU:T:2013:411
) (nedan kallad domen av den 6 september 2013) ogiltigförklarade tribunalen beslut 2011/783 och förordning nr 1245/2011 i den del de berörde sökandebolaget.
I skrivelse av den 10 oktober 2013 meddelade rådet sökandebolaget att det noterade domen av den 6 september 2013, punkt 15 ovan (EU:2013:411). I skrivelsen angav rådet att det ansåg att sökandebolaget, på grund av dess verksamhet inom energisektorn och särskilt den viktiga roll som bolaget hade för exploateringen av South Pars-fyndigheten, uppfyllde kraven för att omfattas av de aktuella restriktiva åtgärderna i enlighet med artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, vilka bestämmelser avser personer eller enheter som tillhandahåller bland annat ekonomiskt och logistiskt stöd, till Irans regering.
Den 14 oktober 2013 ansökte sökandebolaget hos rådet om att få tillgång till akten innehållande den bevisning som legat till grund för beslutet att på nytt uppta bolagets namn i förteckningen över personer och enheter som omfattas av de restriktiva åtgärderna (nedan kallade de omtvistade förteckningarna).
Sökandebolaget ingav sitt yttrande den 31 oktober 2013 och hävdade att det inte förelåg några rättsliga eller faktiska skäl som motiverade att bolagets namn upptogs i de omtvistade förteckningarna av de skäl som rådet angett.
Den 15 november 2013 antog rådet beslut 2013/661/Gusp om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 306, s. 18
). Genom det beslutet upptogs sökandebolagets namn i förteckningen i bilaga II till beslut 2010/413.
Samma dag antog rådet genomförandeförordning (EU) nr 1154/2013 om genomförande av förordning nr 267/2012 (
EUT L 306, s. 3
), genom vilken sökandebolagets namn upptogs i förteckningen i bilaga II till förordning nr 267/2012.
I beslut 2013/661 och förordning nr 1154/2013 (nedan kallade de angripna rättsakterna) ges följande motivering till att sökandebolagets namn upptogs i de omtvistade förteckningarna:
”Viktig enhet i energisektorn som ger stora inkomster till den iranska staten. Som sådan tillhandahåller IOEC den iranska staten ekonomiskt och logistiskt stöd.”
I skrivelse till sökanden av den 18 november 2013 bekräftade rådet att det ansåg sig ha skäl för att på nytt uppta sökandens namn i de omtvistade förteckningarna.
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandebolaget har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 7 februari 2014.
Bolaget har yrkat att tribunalen ska
—
ogiltigförklara de angripna rättsakterna i den del de berör bolaget,
—
stryka bolagets namn från nämnda rättsakters respektive bilagor, och
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att tribunalen ska
—
ogilla talan,
—
förplikta sökandebolaget att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Till stöd för sin talan har sökandebolaget i allt väsentligt åberopat följande tre grunder. För det första har bolaget gjort gällande att de angripna rättsakterna saknar motivering varför artikel 296 FEUF och principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd har åsidosatts. För det andra har bolaget hävdat att rådet har gjort en oriktig bedömning, att det har gjort sig skyldigt till maktmissbruk och åsidosatt tillämpliga bestämmelser samt likabehandlingsprincipen genom att besluta att uppta sökandebolagets namn i de omtvistade förteckningarna utan stöd i de faktiska omständigheterna och utan att framlägga någon bevisning. För det tredje har bolaget gjort gällande att rådet, genom att en andra gång uppta bolagets namn i nämnda förteckningar, har åsidosatt dess rätt till egendom och proportionalitetsprincipen.
Innan tribunalen påbörjar prövningen av de olika grunderna ska det noteras att sökandebolaget, genom sitt andra yrkande, har begärt att tribunalen ska stryka bolagets namn från bilagorna till de angripna rättsakterna. I detta avseende följer det dels av artikel 263 FEUF att tribunalens behörighet är begränsad till en granskning av lagenligheten av institutionernas rättsakter, dels av artikel 266 FEUF att den institution vars rättsakt har förklarats ogiltig ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa tribunalens dom. Mot bakgrund av dessa bestämmelser, enligt vilka tribunalen inte får återkalla en rättsakt, ska det andra yrkandet tolkas så, att det endast utgör en precisering av det första yrkandet.
Den första grunden: De angripna rättsakternas motivering
[utelämnas]
Den andra grunden: Huruvida det finns grund för de skäl som angetts i de angripna rättsakterna
Sökandebolaget har med åberopande av tre argument bestritt att det finns grund för de skäl som anges i de angripna rättsakterna. För det första anser sökandebolaget att det inte är ett företag inom energisektorn, utan ett ingenjörsteknik- och monteringsföretag som är specialiserat på tillverkning och underhåll av fasta och mobila marina anläggningar. För det andra har sökandebolaget gjort gällande att det sedan år 2010 är helt privatiserat. Det ekonomiska stödet till Irans regering är, i likhet med vad som gäller alla företag, begränsat till betalning av skatter och bolagets andel av de sociala avgifterna. I detta avseende har sökandebolaget preciserat att det enligt unionsbestämmelserna inte är tillåtet att vidta sanktionsåtgärder mot ett företag enbart på grund av att det fullgör sina lagstadgade skyldigheter. För det tredje har sökandebolaget hävdat att rådet inte har framlagt något bevis för att bolaget tillhandahåller logistiskt stöd till Irans regering.
Vad gäller det första argumentet är det riktigt att sökandebolaget varken säljer eller marknadsför energiprodukter såsom olja eller gas. Inte desto mindre är bolagets verksamhet avseende ingenjörsteknik, tillverkning och underhåll oundgänglig för exploateringen av dessa resurser. Det framgår nämligen såväl av utdrag från bolagets webbplats, vilka bifogats ansökan, som av dess bolagsordning, särskilt artikel 2 däri, att bolagets specialistkompetens avser utvinning och transport av olja och gas, särskilt genom tillverkning av havsplattformar och gas- och oljeledningar. Av dessa utdrag framgår inte endast att sökandebolaget är den främsta huvudentreprenören i Iran i fråga om tillverkning och installation av infrastruktur till havs för den iranska gas- och oljeindustrin och att bolaget också erbjuder internationella sjö- och landtjänster, utan där ges också talrika exempel på projekt, såsom exploateringen av South Pars-fyndigheten.
Tribunalen underkänner således sökandebolagets första argument att bolaget inte är en ”viktig enhet i energisektorn” såsom rådet har hävdat i motiveringen av de angripna rättsakterna.
Vad gäller det andra argumentet rörande ett eventuellt ekonomiskt stöd till Irans regering, erinrar tribunalen inledningsvis om att det kriteriet inte omfattar alla former av stöd till Irans regering, utan enbart sådana former av stöd som genom deras kvantitativa eller kvalitativa betydelse bidrar till att Irans kärntekniska verksamhet kan drivas vidare.
Ett sådant stöd kan vara en följd av exempelvis ekonomiska band mellan ett företag och den iranska staten, på så sätt att staten slutligen är den som kommer i åtnjutande av utdelningar och kapitalvinster vilka är ett resultat av företagets verksamhet.
Det framgår vidare av rättspraxis att det är den behöriga unionsmyndigheten som, vid ett eventuellt bestridande, ska visa att det finns grund för de skäl som har åberopats mot den berörda personen, och inte den berörda personen som ska bevisa motsatsen, det vill säga att det saknas grund för skälen (dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P, REU,
EU:C:2013:518
, punkt 121).
Slutligen erinrar tribunalen om att de angripna rättsakternas lagenlighet endast kan bedömas utifrån de faktiska och rättsliga omständigheter som låg till grund för deras antagande och inte utifrån omständigheter som rådet har fått kännedom om efter det att rättsakterna antogs. Detta gäller även om rådet skulle anse att dessa omständigheter skulle kunna rättfärdiga nämnda rättsakter. Tribunalen kan nämligen inte följa rådets uppmaning att byta ut motiveringen till rättsakterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 oktober 2012, Oil Turbo Compressor/rådet, T‑63/12, REU,
EU:T:2012:579
, punkt 29).
I förevarande fall har rådet medgett att den iranska staten inte längre ägde alla aktier i sökandebolaget vid den tidpunkt då bolagets namn upptogs i de omtvistade förteckningarna. Rådet har emellertid gjort gällande att sökandebolaget inte har lagt fram någon bevisning angående den exakta sammansättningen av dess aktieägare förrän i repliken. Av de sent ingivna uppgifterna framgår att 51 procent av aktierna i sökandebolaget innehas av Oil Pension Fund Investment Company, vilket också är en enhet vars namn upptagits i de omtvistade förteckningarna på grund av det ekonomiska stöd den tillhandahåller Irans regering. Rådet anser således att sökandebolaget kontrolleras av en halvstatlig enhet som i sista hand kontrolleras av Irans regering. Sökandebolaget har bestritt att det förhåller sig på det sättet.
Mot bakgrund av den rättspraxis son nämnts i punkt 46 ovan finner tribunalen att rådets resonemang inte kan godtas.
Det följer nämligen av rådets vacklande resonemang att rådet inte hade någon klar uppfattning om aktieägarsammansättningen i sökandebolaget då de angripna rättsakterna antogs och att rådet, i själva verket, har uppmanat tribunalen att ersätta den ursprungliga motiveringen till de angripna rättsakterna med den motivering som rådet redogjort för i dupliken.
Av detta följer att rådet inte har styrkt att det angivna skälet att sökandebolaget ger Irans regering stora inkomster är väl underbyggt.
I och med att de angripna rättsakternas motivering inte endast bygger på det skäl som avser ett eventuellt ekonomiskt stöd till Irans regering, utan även på det skäl som avser logistiskt stöd, ska tribunalen emellertid även pröva det sistnämnda skälet. Vad gäller kontrollen av lagenligheten av ett beslut att vidta restriktiva åtgärder har domstolen nämligen slagit fast att om unionsdomstolen finner att åtminstone ett av de anförda skälen är tillräckligt precist och konkret, att det är väl underbyggt och att det i sig utgör tillräckligt stöd för beslutet, kan det förhållandet att detsamma inte gäller för andra skäl – med hänsyn till åtgärdernas preventiva karaktär – inte motivera att beslutet ogiltigförklaras (dom av den 28 november 2013, rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, REU,
EU:C:2013:776
, punkt 72).
Vad gäller det tredje argumentet har sökandebolaget gjort gällande att det inte ägnar sig åt logistik varför det inte kan anklagas för att tillhandålla Irans regering logistiskt stöd.
I motsats till vad sökandebolaget har hävdat, kan definitionen av ordet ”logistiskt” i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 dock inte endast anses omfatta transport av varor eller personer. Nämnda ord förstås nämligen vanligtvis så, att det avser all verksamhet som rör organisation eller genomförande av en komplex process. Logistik är sålunda ett övergripande begrepp som kan omfatta olika moment såsom tillhandahållande av råvaror, materialhantering, leverans av varor eller lagerarbete. Följaktligen avses med logistiskt stöd enligt den ovannämnda bestämmelsen all verksamhet som – även om den i sig inte har något direkt eller indirekt samband med kärnvapenspridning – genom sin kvantitativa och kvalitativa betydelse kan komma att underlätta sådan spridning genom att möjliggöra för Irans regering att uppfylla specifika logistiska behov, såsom är fallet i förevarande mål inom olje- och gassektorn, vilken genererar stora inkomster för nämnda regering.
Såsom angetts ovan är den verksamhet avseende ingenjörsteknik, tillverkning och underhåll som bedrivs av sökandebolaget – vilket förefaller vara den främsta huvudentreprenören i Iran i fråga om tillverkning och installation av infrastruktur till havs – oundgänglig för att Irans gas- och oljeindustri ska fungera. Den industrin skulle inte fungera utan oljeborrplattformar, installationer för utvinning och transport, särskilt gas- och oljeledningar. Sökandebolagets installationer och anläggningar är, genom deras kvantitativa och kvalitativa betydelse, således nödvändiga för att den iranska olje- och gasindustrins behov ska tillgodoses. Den industrin kontrolleras av Irans regering via olika statliga företag. Ett logistiskt stöd av nämnda slag från sökandebolaget till nämnda regering uppfyller följaktligen kriteriet i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, eftersom Iran, enligt skäl 22 i beslut 2010/413 och skäl 8 i beslut 2012/35, har stora inkomster från energisektorn vilka möjliggör finansiering av landets spridningskänsliga kärntekniska verksamhet.
Rådet gjorde således inte någon oriktig bedömning när det beslutade att uppta sökandebolagets namn i de omtvistade förteckningarna av det skälet att bolaget tillhandahåller Irans regering logistiskt stöd.
Följaktligen underkänner tribunalen även sökandebolagets påståenden om att rådet har gjort sig skyldigt till maktmissbruk och åsidosatt likabehandlingsprincipen. De påståendena bygger nämligen i huvudsak på att det inte fanns något skäl för att frysa sökandebolagets tillgångar. I punkt 55 ovan har det dock slagits fast att rådets beslut att uppta sökandebolagets namn i de omtvistade förteckningarna av det skälet att bolaget tillhandahåller Irans regering logistiskt stöd motsvarar en korrekt tillämpning av det kriterium för införande i förteckningarna som föreskrivs i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 i dess lydelse enligt beslut 2012/635 (se punkt 13 ovan) och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 (se punkt 14 ovan).
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Den tredje grunden: Rätten till egendom och proportionalitetsprincipen
[utelämnas]
Talan ska således ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i tribunalens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Rådet har yrkat att sökandebolaget ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandebolaget har tappat målet, ska rådets yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjunde avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Iranian Offshore Engineering & Construction Co. ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska unionens råd.

van der Woude
Wiszniewska-Białecka
Ulloa Rubio
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 25 juni 2015.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.
(
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.