CELEX: 62007TJ0461
Konkurencija
Karteliai
Kredito kortelių ir atidėto debeto mokėjimo kortelių aptarnavimo paslaugų teikimo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Konkurencijos apribojimas
Potencialus konkurentas
Baudos
Lengvinančios aplinkybės
Protingas terminas
Teisinis saugumas
Teisė į gynybą

Faktinės bylos aplinkybės
Jungtinėse Amerikos Valstijose įregistruota
Visa International Service
yra pelno siekiantis juridinis asmuo, valdomas jos narėmis esančių finansų įstaigų (toliau –
Visa International
).
Visa International
valdo ir koordinuoja to paties pavadinimo mokėjimo kortelių tarptautinį tinklą (toliau –
Visa
sistema), o tai apima būtent tinklo taisyklių nustatymą bei autorizavimo ir kliringo paslaugų teikimą įstaigoms narėms. Už
Visa
kortelių išdavimo veiklą ir už narystės sutarčių sudarymą su verslininkais akceptuojant korteles atsakingos narėmis esančios
finansų įstaigos.

Morgan Stanley
(buvusi
Morgan Stanley Dean Witter & Co
., toliau –
Morgan Stanley
) yra finansų įstaiga, įregistruota Jungtinėse Amerikos Valstijose, t. y. šalyje, kurioje per visą administracinę procedūrą
ji buvo
Discover Card/Novus
tinklo, veikiančio su
Discover
kortelėmis (toliau –
Discover
sistema), savininkė.
1999 m. vasario 23 d. Jungtinėje Karalystėje
Morgan Stanley
įsteigė dukterinę bendrovę
Morgan Stanley Bank International Ltd.
2000 m. kovo 22 d.
Morgan Stanley
buvo informuota, kad ji neatitinka
Visa International
„Europos Sąjungos“ regiono narės statusui keliamų reikalavimų.
2000 m. balandžio 12 d.
Morgan Stanley
pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [82] straipsnius (OL 13,
1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3) 3 straipsnį pateikė skundą, kuriame kaltino EB 81
ir 82 straipsnių pažeidimu dėl to, kad atsisakyta ją priimti kaip „Europos Sąjungos“ regiono
Visa International
narę. Tuo pačiu metu
Morgan Stanley
dėl šių veiksmų pareiškė ieškinį
High Court of Justice
(England & Wales) (Anglijos ir Velso Aukštasis teismas). Šios bylos nagrinėjimas buvo sustabdytas, kol baigsis procedūra
Europos Komisijoje.

Morgan Stanley
skundas susijęs su
Visa International
įstatų, kurių skirtingos versijos buvo atsiųstos Komisijai, 2.12 taisyklės b punktu (toliau – Taisyklė). Nuo 1989 m. gruodžio
4 d. Taisyklė buvo suformuluota taip: „jei pagal galiojančius teisės aktus nedraudžiama, valdyba (įskaitant regionines valdybas
ir grupės narius) nepriima į narius pretendento, kurį laiko bendrovės konkurentu“.
Iki 2004 m. liepos 1 d. teisė priimti sprendimus dėl
Visa International
„Europos Sąjungos“ regiono, kuris, be Europos Sąjungos valstybių narių, apima Islandiją, Lichtenšteiną, Norvegiją, Šveicariją,
Turkiją ir Izraelį, buvo deleguota
Visa International
Europos Sąjungos regioninei valdybai. Nuo 2004 m. liepos 1 d. šią teisę turi
Visa Europe Ltd
(toliau –
Visa Europe
), kurios regioninė valdyba turi išimtinę teisę reglamentuoti visus klausimus „Europos Sąjungos“ regione ir būtent nuspręsti
tenkinti arba netenkinti bet kurį prašymą suteikti
Visa Europe
nario statusą. Nuo 2004 m. spalio mėn. ši taisyklė pakartota
Visa Europe
narystės reglamento 5 išlygos 3 dalyje.
2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisija
Visa International
ir
Visa Europe
(toliau – ieškovės) išsiuntė pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio pažeidimo. 2004 m. gruodžio 3 d. atsakydamos
į Komisijos pateiktus kaltinimus ieškovės atsiuntė pastabas raštu. Tada jos prašė surengti posėdį, o šį prašymą atsiėmė 2005 m.
balandžio 5 dieną.
2004 m. rugsėjo 1 d. ir 2 d., lapkričio 19 d., gruodžio 17 d. ir 2007 m. sausio 12 d. ieškovėms buvo leista susipažinti su
Komisijos bylos medžiaga.
2004 m. spalio 15 d. Komisija
Morgan Stanley
atsiuntė pranešimo apie kaltinimus nekonfidencialią versiją. 2004 m. spalio 22 d.
Morgan Stanley
pateikė savo rašytines pastabas dėl pranešimo apie kaltinimus. 2005 m. vasario 23 d. ieškovės dėl šių pastabų pateikė savo
nuomonę.
2004 m. gruodžio 23 d. Komisija ieškovėms išsiuntė pirmąjį laišką, kuriame nurodė nagrinėjamas faktines aplinkybes (toliau
– pirmasis laiškas dėl faktinių aplinkybių), į kurį ieškovės atsakė 2005 m. sausio 14 d. ir vasario 23 d. laiškais.
2006 m. liepos 6 d. Komisija ieškovėms išsiuntė antrąjį laišką, kuriame nurodė nagrinėjamas faktines aplinkybes (toliau –
antrasis laiškas dėl faktinių aplinkybių), į kurį ieškovės atsakė 2006 m. rugsėjo 22 d. laišku.
2006 m. rugsėjo 21 d.
Morgan Stanley
ir ieškovės sudarė susitarimą, pagal kurį
Morgan Stanley
suteiktas
Visa Europe
narės statusas ir numatyta atsisakyti Komisijai pateikto skundo bei
High Court of Justice
pradėto proceso.
2006 m. rugsėjo 22 d.
Morgan Stanley
tapo
Visa Europe
nare ir atsisakė Komisijai pateikto skundo. Tačiau Komisija nusprendė, jog ji ir toliau turi teisėtą interesą priimti sprendimą,
kuriuo baudžiama už ieškovių antikonkurencinį elgesį.

Ginčijamas sprendimas
2007 m. spalio 3 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2007) 4471 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (Byla COMP/D1/37860 –
Morgan Stanley
/
Visa International
ir
Visa Europe
) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio pagrindiniai elementai pateikiami toliau.
A –
Atitinkamos rinkos apibrėžimas
Komisija nusprendė, kad mokėjimo kortelių tinklo teikiamos paslaugos gali būti suskirstytos į tris atskiras grupes:
–        finansų įstaigoms mokėjimo kortelių tinklo teikiamos paslaugos, kurias teikdami konkuruoja skirtingi mokėjimo kortelių tinklai,
–        mokėjimo korteles jų turėtojams išdavusių bankų teikiamos paslaugos,
–        verslininkams teikiamų operacijų aptarnavimo paslaugos.
Iš to Komisija padarė išvadą, kad galima išskirti tris atskiras rinkas: aukštutinę rinką, kurią sudaro tinklų paslaugos, kurias
teikdami kortelių tinklai paslaugas teikia įvairioms finansų įstaigoms; pirmoji žemutinė rinka, kurioje mokėjimo korteles
išduodančios įstaigos tarpusavyje konkuruoja dėl kortelių išdavimo ir susijusių paslaugų teikimo privatiems asmenims (toliau
– išdavimo rinka); antroji žemutinė rinka, kurioje kortelių operacijų aptarnavimo subjektai konkuruoja, kad sudarytų sutartis
su verslininkais dėl visų paslaugų, kad šie galėtų akceptuoti korteles (toliau – aptarnavimo rinka).
Pabrėždama, kad Taisyklė galėjo apriboti konkurenciją abiejose žemutinėse rinkose, Komisija pažymėjo, jog ji rėmėsi tik aptarnavimo
rinka, kuri buvo labiausiai jautri konkurenciją ribojančiam Taisyklės poveikiui.
Todėl Komisija atitinkamą rinką apibrėžė kaip kredito ar atidėto debeto (mokėjimo) kortelių aptarnavimo paslaugų teikimo verslininkams
rinką (toliau – atitinkama rinka arba nagrinėjama rinka).
B –
Veiksmai, dėl kurių kaltinama
Ginčijamo sprendimo 25 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžė, kad veiksmai, kuriais ieškovės kaltinamos, buvo ne pačios
Taisyklės nustatymas, o jos taikymas
Morgan Stanley
(toliau – ginčijami veiksmai).
C –
EB 81 straipsnio taikymas
Tam, kad prieitų išvados, jog ginčijami veiksmai patenka į EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, Komisija visų pirma nusprendė,
kad
Visa
sistemos veikimą apibrėžiančios nuostatos ir reglamentai (įskaitant
Visa International
įstatus bei
Visa Europe
narystės reglamentą, kuriame įtvirtinta Taisyklė) bei sprendimas juos taikyti įmonei gali būti laikomi arba įmonių susitarimu,
arba įmonių asociacijos sprendimu. Komisija rėmėsi aplinkybėmis, kad, pirma, ieškovės ir atitinkami jų nariai verčiasi ekonomine
veikla ir todėl yra įmonės EB 81 straipsnio 1 dalies prasme ir, antra, ieškovės yra „narystės organizacijos“ (
membership organisations
).
Antra, Komisija nusprendė, jog ginčijami veiksmai padarė antikonkurencinį poveikį dėl to, kad atsisakymas priimti
Morgan Stanley
į
Visa International
„Europos Sąjungos“ regione, o po to – į
Visa Europe
(toliau – kartu vadinamos
Visa
) lėmė tai, jog buvo sukliudyta potencialiai konkurentei patekti į rinką, kuri pasižymi didele koncentracija, ir kurioje ir
taip veiksminga konkurencija galėjo dar labiau sustiprėti.
Šiuo klausimu Komisija pažymėjo, kad atsisakymas į
Visa
priimti
Morgan Stanley
jai ne tik sukliudė atlikti
Visa
kortelių aptarnavimo operacijas, bet ir apskritai jai užkirto kelią dalyvauti visoje aptarnavimo rinkoje, įskaitant su
MasterCard
kortelėmis atliekamas operacijas. Komisija rėmėsi aplinkybe, kad verslininkai pageidauja sudaryti aptarnavimo sutartis dėl
Jungtinėje Karalystėje labiausiai paplitusių, t. y.
Visa
ir
MasterCard
kortelių su vienu ir tuo pačiu aptarnaujančiu subjektu.
Ginčijamame sprendime Komisija išnagrinėjo ieškovių nurodytą
Morgan Stanley
galimybę patekti į aptarnavimo rinką sudarius „fasadinį susitarimą“ su
Visa
nare esančia finansų įstaiga. Iš esmės Komisija „fasadinį“ susitarimą apibrėžė kaip susijusį su aplinkybėmis, kai
Visa
narė, „fasadinė“ partnerė, nutraukia verslininkų aptarnavimo veiklą ir veikia kaip paprasčiausia tarpininkė tarp
Visa
ir trečiojo aptarnaujančiojo asmens, kuris taip pat vertinamas kaip faktinis aptarnaujantis subjektas, atsakingas beveik
už visus aptarnavimo paslaugos elementus, bei prisiima su verslininko pajamų srautu susijusią riziką. Iš to Komisija padarė
išvadą, kad tokiam tarptautiniam bankui, koks yra
Morgan Stanley
, „fasadinio susitarimo“ sudarymas nėra veiksminga priemonė įeiti į atitinkamą rinką.
Atsakydama į ieškovių per administracinę procedūrą, siekiant pateisinti ginčijamus veiksmus, pateiktus įvairius argumentus
Komisija nusprendė, kad buvo nerealistiška manyti, jog šioje rinkoje pradėjusi veikti
Morgan Stanley
būtų galėjusi išplėtoti savo
Discover
sistemą Sąjungoje ir taip konkuruoti su
Visa
. Be to, Komisijos nuomone, atsisakymo priimti
Morgan Stanley
nepateisina noras išvengti
Visa
tiesioginio konkurento, kuris taip galėtų susipažinti su konfidencialia informacija, galimo „išnaudojimo“ (
free‑riding
). Šiuo klausimu Komisija pažymėjo, kad tam tikri
Visa
nariai turėjo kredito ir atidėto debeto mokėjimo kortelių sistemą, tiesiogiai konkuruojančią su
Visa
, ir kad jiems Taisyklė netaikyta.
Komisija nusprendė, kad EB 81 straipsnio 3 dalis šiuo atveju netaikoma.
Galiausiai Komisija nusprendė, jog ji ir toliau turi teisėtą interesą priimti sprendimą, kuriuo baudžiama už ieškovių antikonkurencinį
elgesį nepaisant to, kad šis pažeidimas nutrauktas
Morgan Stanley
priėmus į
Visa
2006 m. rugsėjo 22 dieną.
D –
Baudos apskaičiavimas
Nors Komisija mano, kad pažeidimas prasidėjo 2000 m. kovo 22 d. ir truko šešerius metus ir šešis mėnesius, apskaičiuodama
baudą ji rėmėsi trumpesniu laikotarpiu – laikotarpiu nuo pranešimo apie kaltinimus, t. y. 2004 m. rugpjūčio 2 d. iki
Morgan Stanley
priėmimo į
Visa
, t. y. 2006 m. rugsėjo 22 dienos. Ji nusprendė, kad pažeidimas sunkus ir nėra nei sunkinančių, nei lengvinančių aplinkybių.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 ir 2 straipsniuose nustatyta:
„1 straipsnis
[
Visa International
] ir [
Visa Europe
] pažeidė (pirmoji – per laikotarpį nuo 2000 m. kovo 22 d. iki 2006 m. rugsėjo 22 d., antroji – nuo jos įsteigimo 2004 m.
liepos 1 d. iki 2006 m. rugsėjo 22 d.) EB [...] 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį, nes [
Morgan Stanley
] atsisakė suteikti [
Visa Europe
] nario statusą.
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą [
Visa International
] ir [
Visa Europe
] bendrai ir solidariai skiriama 10 200 000 EUR bauda.“

Procesas
Ši byla buvo pradėta ieškiniu, kurį ieškovės pateikė Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai
2007 m. gruodžio 19 dieną.
Atskiru dokumentu, pateiktu Teismo kanceliarijai 2009 m. liepos 24 d., ieškovės, pirma, pagal Teismo procedūros reglamento
114 straipsnio 1 dalį pirmiausia prašė priimti sprendimą dėl tam tikrų argumentų ir įrodymų priimtinumo ir, antra, siūlė imtis
proceso organizavimo priemonių pagal Procedūros reglamento 64 straipsnio 4 dalį.
Dokumentu, pateiktu Teismo kanceliarijai 2009 m. rugsėjo 18 d., Komisija pateikė savo pastabas dėl ieškovių prašymų.
2009 m. gruodžio 14 d. nutartimi Teismas (penktoji kolegija) prie bylos prijungė ieškovių prašymą, pateiktą pagal Procedūros
reglamento 114 straipsnio 1 dalį.
Teismo pirmininko sprendimu Teismo penktosios kolegijos sudėtis buvo pakeista nagrinėti šiai bylai.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas
proceso organizavimo priemones pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, Komisijai pateikė klausimus raštu. Komisija į juos
atsakė per nustatytą terminą.
Per 2010 m. gegužės 20 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

Šalių reikalavimai
Ieškovės Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį,
–        nepatenkinus pirmojo ir antrojo reikalavimų, kiek reikia sumažinti skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
A –
Dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą
Grįsdamos šį prašymą ieškovės pateikia tris ieškinio pagrindus.
Pirmuoju ir trečiuoju ieškinio pagrindais ieškovės ginčija Komisijos analizę, pagal kurią ginčijamais veiksmais apribota konkurencija
EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
Antrasis ieškinio pagrindas susijęs su ieškovių teisės į gynybą pažeidimu dėl to, kad vertinant ginčijamų veiksmų ribojantį
poveikį ginčijamame sprendime Komisijos taikytas teisinis kriterijus skiriasi nuo to, kuris buvo aptariamas per administracinę
procedūrą.
1.
Pirminiai klausimai
a)     Dėl tam tikrų argumentų ir dokumento priimtinumo
Rašytiniuose dokumentuose ir pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį 2009 m. liepos 24 d. pateiktame atskirame dokumente
ieškovės nurodo, jog tiek ginčijame sprendime, tiek rašytiniuose dokumentuose Komisija remiasi argumentais bei dokumentu,
dėl kurių jos neturėjo galimybės pateikti savo nuomonės per administracinę procedūrą. Pirma, kalbama apie argumentus, susijusius
su
Morgan Stanley
strategijos, kuri grindžiama jos išduotomis kortelėmis verslininkų atliekamų operacijų aptarnavimu (toliau – „on‑us“ operacijų
aptarnavimo strategija), buvimu ir, antra, antrojo laiško dėl faktinių aplinkybių 57 priedu, kuriame pateiktas
Morgan Stanley
pristatymas posėdyje.
Kalbėdamos apie argumentus, susijusius su „on‑us“ operacijų aptarnavimo strategijos buvimu, ieškovės teigia, kad Komisija
jų nepateikė per administracinę procedūrą.
Kalbėdamos apie antrojo laiško dėl faktinių aplinkybių 57 priedą ieškovės iš esmės teigia, kad jos su šiuo dokumentu nebuvo
tinkamai supažindintos, nes pačiame minėto laiško tekste nebuvo jokios nuorodos į šį priedą.
Komisijos nuomone, tiek ginčijamame sprendime, tiek ir rašytiniuose dokumentuose ji turėjo teisę remtis šiais argumentais
ir šiuo dokumentu.
Bendrasis Teismas išnagrinės šių argumentų ir šio dokumento priimtinumą nagrinėdamas atskirus ieškinio pagrindus, su kuriais
jie susiję.
b)     Dėl ieškinio priedo priimtinumo
Komisija ginčija ieškinio A5 priedo, kuriame pateikta kolektyvinės ekspertizės išvada (toliau – kolektyvinės ekspertizės išvada),
priimtinumą.
Komisija teigia, kad ieškovės kolektyvinės ekspertizės išvadoje pateikia argumentus, kurių nėra ieškinyje, ir pažymi, jog
tai prieštarauja priedams priskiriamai tik įrodomajai ir pagalbinei funkcijai.
Anot ieškovių, ieškinio pagrindai ir argumentai, kuriems pagrįsti buvo pateikta kolektyvinė ekspertizės išvada, buvo pakankamai
aptarti ieškinyje ir todėl laikytasi Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti
nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tam, kad ieškinys
būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai,
bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio tekstas specifiniais klausimais gali būti pagrįstas
ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio
priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų nebuvimo, kurie pagal pirmiau nurodytas nuostatas turi būti nurodyti
ieškinyje. Be to, Bendrasis Teismas neprivalo prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų bei argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti
pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
, T‑201/04, Rink. p. II‑3601, 94 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš tikrųjų šioje byloje matyti, kad tam tikrus pagrindus ir argumentus, kuriems pagrįsti daroma nuoroda į kolektyvinės ekspertizės
išvadą, galima aiškiai nustatyti pačiame ieškinio tekste. Ieškovės, kritikuodamos Komisijos analizę, pagal kurią konkurencija
nagrinėjamoje rinkoje galėjo sustiprėti, daro nuorodą į šį dokumentą, kad paneigtų poveikio konkurencijai, kurį anksčiau galėjo
padaryti finansų įstaigos patekimas į nagrinėjamą rinką, svarbą ir patvirtintų, jog Komisija
Morgan Stanley
klaidingai apibūdino kaip veiksmingą, svarbų ir patyrusį ūkio subjektą.
Vis dėlto šiuo atveju reikia konstatuoti, kad kolektyvinės ekspertizės išvada peržengia priedams priskiriamą tik įrodomąją
ir pagalbinę funkciją. Jos tekstas įrodo, jog joje ne tik pagrindžiamos arba papildomos ieškinio tekste aiškiai nurodytos
faktinės arba teisinės aplinkybės, bet ir pateikiama naujų argumentų.
Todėl Bendrasis Teismas į ieškinio A5 priedą atsižvelgs tik tiek, kiek jame pagrindžiami arba papildomi ieškovių procesiniuose
dokumentuose aiškiai nurodyti pagrindai arba argumentai, ir tiek, kiek galės tiksliai nustatyti, kurios iš juose nurodytų
aplinkybių pagrindžia arba papildo šiuos pagrindus arba argumentus (šiuo klausimu pagal analogiją žr. šio sprendimo 50 punkte
minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
99 punktą).
2.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su ieškovių teisės į gynybą pažeidimu
a)     Šalių argumentai
Ieškovės Komisiją kaltina tuo, kad ši per administracinę procedūrą pakeitė savo analizę ir jos neturėjo galimybės išsakyti
savo nuomonės, o tai yra jų teisės į gynybą pažeidimas, dėl kurio turi būti panaikintas ginčijamas sprendimas. Pranešimo apie
kaltinimus 198–200 punktuose ir antrojo laiško dėl faktinių aplinkybių 5–9 punktuose Komisija pastebimą poveikį konkurencijai
pagrindė tuo, kad konkurencija aptarnavimo rinkoje ribota. Tačiau ginčijamo sprendimo 200 konstatuojamojoje dalyje ji pirmą
kartą pripažino, jog nemano, kad konkurencija šioje rinkoje neveiksminga. Ieškovės iš to daro išvadą, kad Komisijos analizė
grindžiama pirmą kartą ginčijamame sprendime paminėtu kriterijumi, pagal kurį nors Jungtinės Karalystės aptarnavimo rinkoje
konkurencija yra veiksminga, ji gali būti dar labiau sustiprinta.
Komisija mano, kad ieškovių teisė būti išklausytomis nepažeista.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pranešime apie kaltinimus, nors ir glaustai, bet pakankamai aiškiai turi būti nurodyti
pateikiami kaltinimai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tinkamai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija
juos kaltina (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo Och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 63 punktas). Teisės į gynybą paisymas procedūroje, kurioje gali būti skiriamos nagrinėjamos
sankcijos, reikalauja, kad atitinkamoms įmonėms ir įmonių asociacijoms būtų suteikta galimybė jau per administracinę procedūrą
veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl Komisijos nurodomų pažeidimų, kaltinimų ir aplinkybių tikrumo ir svarbos (2000 m. kovo
15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 553 punktas). Šio reikalavimo laikomasi, kai sprendime suinteresuotiesiems
asmenims nepriskiriami pranešime apie kaltinimus nenurodyti pažeidimai; jis turi būti grindžiamas tik faktinėmis aplinkybėmis,
dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pateikti savo paaiškinimus. Iš to matyti, kad Komisija gali pareikšti tik
tuos kaltinimus, dėl kurių minėti asmenys galėjo išsakyti savo nuomonę (1994 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
CB ir Europay prieš Komisiją
, T‑39/92 ir T‑40/92, Rink. p. II‑49, 47 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką sprendimas nebūtinai turi būti tiksli pranešimo apie kaltinimus kopija. Iš tikrųjų Komisijai
turi būti suteikta galimybė savo sprendime atsižvelgti į atitinkamų įmonių atsakymus į pranešimą apie kaltinimus. Šiuo atžvilgiu
ji turi galėti ne tik priimti arba atmesti atitinkamų įmonių argumentus, bet ir pati išnagrinėti jų nurodytas faktines aplinkybes
ir atsisakyti kaltinimų, kurie pasirodė nepagrįsti, arba pataisyti ar papildyti – tiek faktinių aplinkybių, tiek teisės atžvilgiu
– savo argumentus, kuriais grindžia pareikštus kaltinimus. Be to, teisė į gynybą turi būti laikoma pažeista, tik jei galutiniu
sprendimu atitinkamos įmonės pripažįstamos atsakingomis už pranešime apie kaltinimus nenumatytus pažeidimus arba jei nurodomos
kitokios faktinės aplinkybės. Taip nėra tuo atveju, jei nurodyti skirtumai tarp pranešimo apie kaltinimus ir galutinio sprendimo
nėra susiję su veiksmais, kitais nei tie, dėl kurių atitinkamos įmonės jau pateikė paaiškinimus, ir todėl nėra susiję su naujais
kaltinimais (žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 191 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, kad galėtų remtis teisės į gynybą pažeidimu dėl ginčijamame sprendime pareikštų kaltinimų, nagrinėjamos įmonės turi
ne vien nurodyti paprasto skirtumo tarp pranešimo apie kaltinimus ir ginčijamo sprendimo egzistavimą, o tiksliai bei konkrečiai
išdėstyti, kodėl kiekvienas iš šių skirtumų šiuo atveju yra naujas kaltinimas, dėl kurio jos neturėjo galimybės būti išklausytos.
Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisės į gynybą pažeidimas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į konkrečias
kiekvienos bylos aplinkybes, nes jis iš esmės priklauso nuo Komisijos kaltinimų, pateiktų pažeidimui, kuriuo kaltinamos atitinkamos
įmonės, įrodyti (žr. 57 punkte minėto Sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
192 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Pranešimo apie kaltinimus 198–200 punktuose Komisija rėmėsi tam tikromis rinkos charakteristikomis ir visų pirma didele jos
koncentracija, kad prieitų išvadą, jog konkurencija joje apribota ir ypač, kiek tai susiję su atliktomis mažų ir vidutinių
verslininkų aptarnavimo operacijomis.
2004 m. gruodžio 3 d. pastabose ieškovės ginčijo šią Komisijos analizę visų pirma remdamosi verslininkams tenkančių išlaidų
sumažėjimu arba verslininkų galimybe pakeisti aptarnaujantį subjektą. Būtent atsakydama į šias pastabas ginčijamo sprendimo
200 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog konkurencija rinkoje nebuvo „neveiksminga“ ir kad ji galėjo būti dar pagyvinta.
Reikia konstatuoti, jog ginčijamo sprendimo 200 konstatuojamojoje dalyje Komisija ieškovėms nepateikia naujo kaltinimo ir
nesiremia nauja faktine aplinkybe. Ji tik papildė savo analizę atsižvelgusi į ieškovių pastabas, kaip ji tai privalo daryti
pagal šio sprendimo 56 ir 57 punktuose nurodytą teismo praktiką.
Todėl šie ginčijamo sprendimo motyvų, palyginti su tais, kokie iš pradžių pateikti pranešime apie kaltinimus, pokyčiai, kurie
tikrai nėra ieškovių teisės į gynybą pažeidimo išraiška, įrodo visiškai kitą aplinkybę, t. y., kad ieškovės galėjo pateikti
savo nuomonę dėl Komisijos pareikšto kaltinimo, susijusio su tuo, kad atsižvelgiant į konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje
lygį ginčijami veiksmai padarė konkurenciją ribojantį poveikį.
Taigi aplinkybė, jog ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi galimybe sustiprinti konkurenciją atitinkamoje rinkoje, nėra ieškovių
teisės į gynybą pažeidimas.
Todėl antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
3.
Dėl pirmojo ir trečiojo ieškinio pagrindų, kuriais neigiama, jog ginčijamais veiksmais apribota konkurencija
Ieškovės nesutinka su Komisijos vertinimu, kad ginčijami veiksmai apribojo konkurenciją pagal EB 81 straipsnio 1 dalį. Pateikdamos
pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovės neigia, jog ginčijami veiksmai lėmė tai, kad
Morgan Stanley
atžvilgiu nagrinėjama rinka buvo uždaryta. Pateikdamos trečiąjį ieškinio pagrindą jos nesutinka su Komisijos vertinimu dėl
poveikio konkurencijai, kurį galėjo padaryti
Morgan Stanley
buvimas minėtoje rinkoje.
Prieš nagrinėjant šių dviejų ieškinio pagrindų pagrįstumą reikia pabrėžti, jog šiame ieškinyje ieškovės nepateikia per administracinę
procedūrą nagrinėtų argumentų, susijusių su tuo, kad Taisyklės taikymas
Morgan Stanley
buvo paaiškinamas
Discover
sistemos, kaip
Visa
konkurentės, statusu, ir todėl jos neprieštarauja Komisijos ginčijamame sprendime pateiktiems vertinimams, kuriais neigiamas
ginčijamų veiksmų objektyvus pateisinimas.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad pagal EB 81 straipsnio 1 dalį vertinant susitarimą, įmonių asociacijų sprendimą
ar suderintus veiksmus turi būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes, kuriomis pasireiškia jų poveikis, ir ypač į ekonomines
ir teisines aplinkybes, kuriomis veikia atitinkamos įmonės, susijusių gaminių ar paslaugų pobūdį bei realias veikimo sąlygas
ir atitinkamos rinkos struktūrą, išskyrus jei kalbama apie konkurenciją akivaizdžiai ribojantį susitarimą, kaip antai dėl
kainų nustatymo, rinkos pasidalijimo ar realizavimo kontrolės. Iš tikrųjų šiuo atveju atsižvelgiant į tokių apribojimų tariamai
palankų poveikį konkurencijai galima įvertinti tik pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, kad nebūtų taikomas šio straipsnio 1 dalyje
nustatytas draudimas (žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 136 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Nagrinėjant konkurencijos sąlygas atitinkamoje rinkoje remiamasi ne tik esama konkurencija tarp nagrinėjamoje rinkoje jau
veikiančių įmonių, bet ir potencialia konkurencija, siekiant sužinoti, ar atsižvelgiant į rinkos struktūrą ir jos veikimo
ekonomines bei teisines aplinkybes, egzistuoja realios ir konkrečios galimybės, kad atitinkamos įmonės gali tarpusavyje konkuruoti
arba kad naujas konkurentas gali įeiti į nagrinėjamą rinką ir konkuruoti su veikiančiomis įmonėmis (67 punkte minėto Sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
137 punktas).
Be to, jei susitarimas, įmonių asociacijų sprendimas ar suderinti veiksmai turi būti laikomi draudžiamais dėl jų nulemto konkurencijos
pablogėjimo, reikia nagrinėti realią konkurenciją ir kaip ji būtų vysčiusis, jei nebūtų nagrinėjamų susitarimo, įmonių asociacijų
sprendimo ar suderintų veiksmų (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Deere prieš Komisiją
, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 76 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kalbant apie Komisijos vertinimų teisminės kontrolės apimtį reikia priminti nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią, nors
paprastai Sąjungos teismas išsamiai tikrina klausimą, ar yra įvykdytos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, jis tikrina
Komisijos atliktus sudėtingus ekonominius vertinimus tik tokiais aspektais: ar laikytasi atitinkamų procedūros ir motyvavimo
taisyklių ir ar tiksliai nurodytos faktinės aplinkybės, ar nebuvo padaryta akivaizdžios vertinimo klaidos arba piktnaudžiauta
įgaliojimais (žr. 69 punkte minėto Sprendimo
Deere prieš Komisiją
34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Vis dėlto, nors Sąjungos teismas pripažįsta Komisijos diskreciją, tai nereiškia,
kad jis privalo susilaikyti nuo Komisijos atlikto ekonominių duomenų vertinimo kontrolės. Iš tikrųjų Sąjungos teismas turi
patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų materialų tikslumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai atspindi
visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis
padarytas išvadas (žr. šio sprendimo 50 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
89 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus reikia nagrinėti ieškovių pateiktų dviejų ieškinio pagrindų pagrįstumą.
a)     Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neatsižvelgė į
Morgan Stanley
galimybę įeiti į nagrinėjamą rinką sudarius „fasadinį“ susitarimą
Šalių argumentai
Pateikdamos šį ieškinio pagrindą ieškovės jį suskirstė į dvi dalis.
Pirmoje dalyje ieškovės teigia, jog argumentuodama Komisija padarė teisės klaidą dėl to, kad taikė neteisingą teisinį kriterijų,
nes atmetė
Morgan Stanley
galimybę patekti į nagrinėjamą rinką sudarius „fasadinį“ susitarimą dėl to, kad šis susitarimas, pirma, tokiam bankui, koks
yra
Morgan Stanley
, realiai neužtikrina reikalingo veiksmingo patekimo į rinką ir, antra,
Morgan Stanley
nepakeičia įsigijimo savo vardu.
Antroje dalyje ieškovės tvirtina, kad Komisijos pateiktuose tam tikruose pagrindimuose padaryta faktinių ir vertinimo klaidų.
Todėl, pirma, Komisija klaidingai nusprendė, kad dideli tarptautiniai bankai nenaudoja fasadinių susitarimų.
Antra, argumentas, susijęs su tuo, kad dėl „fasadinio“ susitarimo
Morgan Stanley
nebūtų galėjęs toliau įgyvendinti aptarnavimo ir išdavimo veiklos integravimu grindžiamos strategijos, yra klaidingas. Be
to, šis argumentas, kiek jis susijęs su „on‑us“ operacijų aptarnavimo strategija, turi būti pripažintas nepriimtinu, nes pirmą
kartą buvo paminėtas ginčijamame sprendime ir ieškovės apie jį nežinojo per administracinę procedūrą.
Trečia, Komisija padarė klaidingą išvadą, kad
Morgan Stanley
būtų buvę sunku susirasti „fasadinį“ partnerį. Pirma, Komisija nepagrįstai neatsižvelgė į aptarnavimo rinkoje veikiančius
didelius bankus ir, antra, nepakankamai įvertino galimybę susirasti „fasadinį“ partnerį tarp aptarnavimo rinkoje neveikiančių
Visa
narių ir, trečia, neatsižvelgė į
Morgan Stanley
galimybę sudaryti „fasadinį“ susitarimą su užsienio banku.
Ketvirta, klaidingai pabrėžta, jog dėl „fasadinių“ susitarimų atsiranda papildomų išlaidų ir sunkumų. Pirmiausia ieškovės
teigia, kad
Visa Europe
regioninio vidaus reglamento 2.10 skirsnis, kurį Komisija nurodo ginčijamame sprendime, netaikomas fasadiniams susitarimams.
Be to, reikia atsižvelgti į tokią aplinkybę, kad
Visa
nariai taip pat patiria klientų paieškos išlaidų. Remiantis vieno iš finansinių paslaugų bendrovės vadovų parodymais, „fasadiniai“
susitarimai nėra mažiau veiksmingi nei tiesioginis aptarnavimas turint
Visa
nario statusą, o, priešingai, faktiniam aptarnavimo paslaugų teikėjui suteikia privalumų. Galiausiai Komisija klaidingai pabrėžė,
kad sudarius „fasadinį“ susitarimą būtų „papildomų sunkumų“, nes
Morgan Stanley
yra ir
MasterCard
kortelių mokėjimo tinklo (toliau –
MasterCard
sistema) narys.
Komisija mano, kad šis pagrindas nepagrįstas.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šio ieškinio pagrindo reikia išnagrinėti, ar atsižvelgdama į
Morgan Stanley
galimybę sudaryti „fasadinį“ susitarimą su
Visa
nariu Komisija turėjo padaryti išvadą, kad dėl ginčijamų veiksmų ji nebuvo pašalinta iš nagrinėjamos rinkos, ir kokiomis
sąlygomis.
Pirmiausia reikia konstatuoti, jog šalys sutaria dėl ginčijamo sprendimo 110 konstatuojamojoje dalyje pateikto tokio „fasadinių“
susitarimų aprašymo:
„Verslininkų aptarnavimo veiklą nutraukę bankai tada veikia kaip paprasti tarpininkai (arba „fasadas“),viena vertus, tarp
Visa
ir
MasterCard
ir, antra vertus, paslaugas teikiančios trečiosios šalies. Todėl paslaugas teikiančiai trečiajai šaliai tenka atsakomybė už
beveik visus su aptarnavimo paslaugomis susijusius veiksmus ir su verslininko pajamų srautu susijusi rizika. Siekiant užtikrinti
Visa
sistemos taisyklių laikymąsi su verslininkais paprastai sudaromos trišalės sutartys, kurių šalys yra verslininkas, paslaugą
teikiantis trečiasis asmuo ir tinklo nariu esantis bankas. Šie susitarimai tarp
Visa
/
MasterCard
nariu esančio banko ir paslaugas teikiančio trečiojo asmens, kuris nėra bankas, kartais vadinami „fasadiniais susitarimais“.
Kaip minėta šio sprendimo 67 punkte, pagal EB 81 straipsnio 1 dalį vertinant susitarimą, įmonių asociacijų sprendimą ar suderintus
veiksmus turi būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes, kuriomis pasireiškia jų poveikis, ir ypač į ekonomines ir teisines
aplinkybes, kuriomis veikia atitinkamos įmonės, susijusių gaminių ar paslaugų pobūdį bei realias veikimo sąlygas ir atitinkamos
rinkos struktūrą.
Aplinkybė, kad pagal
Visa
sistemos taisykles nariams suteikiama teisė teikti aptarnavimo operacijų paslaugas verslininkams, iš tikrųjų priskiriama
ekonominėms ir teisinėms aplinkybėms, į kurias atsižvelgiant turi būti vertinami ginčijami veiksmai. Vis dėlto reikia atsižvelgti
ir į kitus galimybę patekti į nagrinėjamą rinką lemiančius elementus (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 1991 m. vasario 28 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Delimitis
, C‑234/89, Rink. p. I‑935, 20 punktą).
Šiuo atžvilgiu tai, kad
Visa
nario statuso neturintys ūkio subjektai turėjo galimybę patekti į nagrinėjamą rinką sudarydami „fasadinį“ susitarimą su
Visa
nariu, yra ekonominėms ir teisinėms aplinkybėms priskirtinas elementas, į kurį prireikus turėjo būti atsižvelgta, jei tai
buvo reali ir konkreti galimybė
Morgan Stanley
patekti į nagrinėjamą rinką ir konkuruoti su veikiančiomis įmonėmis (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 82 punkte minėto
Sprendimo
Delimitis
21 punktą).
Siekiant išsiaiškinti, ar fasadinio susitarimo su
Visa
nariu sudarymas buvo reali ir konkreti galimybė
Morgan Stanley
patekti į nagrinėjamą rinką ir konkuruoti su veikiančiomis įmonėmis, reikia atsižvelgti į sąlygas, kuriomis nagrinėjamoje
rinkoje vyksta konkurencija.
Iš to visiškai aišku, kad, turint omeny šias sąlygas, į nerealią ar tik teorinę galimybę patekti į nagrinėjamą rinką neturi
būti atsižvelgiama.
Pateikdamos šio ieškinio pagrindo pirmą dalį, susijusią su Komisijos padaryta teisės klaida, ieškovės nesutinka su Komisijos
terminais, vartojamais ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje, kurioje nurodyta:
„Nors bankai, ketinantys įeiti į kredito ir atidėto debeto mokėjimo kortelių aptarnavimo paslaugų teikimo verslininkams rinką,
teoriškai tai gali padaryti remdamiesi „fasadiniu“ susitarimu, toks susitarimas praktikoje tokiam bankui, koks yra
Morgan Stanley
, neužtikrina patekti į rinką reikalingo veiksmingumo ir jam nepakeičia įsigijimo savo vardu.“
Vien iš šios konstatuojamosios dalies negalima daryti išvados, jog Komisija padarė teisės klaidą taikydama klaidingą teisinį
kriterijų, nes tokią klaidą galima išsiaiškinti tik išnagrinėjus Komisijos išvadą pagrindžiančius argumentus, kurių pagrįstumas
ginčijamas šio ieškinio pagrindo antroje dalyje.
Todėl abi šio ieškinio pagrindo dalys bus nagrinėjamos kartu.
Ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi keturiomis grupėmis pagrindžiančių argumentų, susijusių, pirma, su aplinkybe, kad dideli
tarptautiniai bankai nesinaudoja „fasadiniais“ susitarimais, antra, su tuo, kad sudaręs „fasadinį“ susitarimą
Morgan Stanley
nebūtų galėjęs toliau įgyvendinti aptarnavimo ir išdavimo veiklos integravimu grindžiamos strategijos, trečia, kad
Morgan Stanley
būtų sunku susirasti „fasadinį“ partnerį ir, ketvirta, su šios rūšies aptarnavimo keliamais papildomais sunkumais ir išlaidomis.
Šiuo atveju pakanka išnagrinėti Komisijos pateiktų pagrindžiančių argumentų, susijusių su
Morgan Stanley
sunkumu susirasti fasadinį partnerį, pagrįstumą.
Iš ginčijamame sprendime pateiktų „fasadinių“ susitarimų pavyzdžių, taip pat iš tų, kuriuos pateikė ieškovės, matyti, kad
iš esmės tokie susitarimai buvo sudaryti su aptarnavimo rinkoje jau veikiančiais faktiniais aptarnavimo paslaugų teikėjais
– finansų įstaigomis ar finansinių paslaugų bendrovėmis, ir dėl to nesukūrė galimybės naujam konkurentui ateiti į nagrinėjamą
rinką, o veikiau sustiprino joje jau veikiančių subjektų konkurencinę padėtį.
Vieninteliai pavyzdžiai, kai į nagrinėjamą rinką atėjo „fasadinį“ susitarimą sudaręs naujas konkurentas, yra susiję su finansinių
paslaugų bendrovėmis, turinčiomis glaudžių komercinių ryšių su
Visa
nariu, atliekančiu „fasadinio“ parnerio vaidmenį. Tačiau reikia konstatuoti, kad
Morgan Stanley
padėtis dėl jo turimo finansų įstaigos statuso ir dėl to esančio
Visa
narių konkurentu kitose nei aptarnavimo rinkose nepanaši į tą, kurioje yra jokios bankų veiklos nevykdančios finansinių paslaugų
bendrovės.
Šiomis aplinkybėmis ieškovių nurodyta galimybė, kad nagrinėjamoje rinkoje neveikianti finansų įstaiga
Morgan Stanley
gali susirasti „fasadinį“ partnerį tarp didžiųjų bankų, galinčių pasitraukti iš nagrinėjamos rinkos, pavyzdžiui,
Visa
narius, kurie minėtoje rinkoje nevykdo veiklos, arba
Visa
nariu esantį užsienio banką, pageidaujantį vykdyti veiklą Jungtinėje Karalystėje, iš esmės yra teorinė ir grindžiama spėjimu.
Todėl Komisija teisingai nusprendė, kad
Morgan Stanley
būtų buvę sunku susirasti „fasadinį“ partnerį. Reikia pripažinti, kad vien ši išvada pateisina tai, jog Komisija atmetė prielaidą
dėl
Morgan Stanley
įėjimo į nagrinėjamą rinką sudarius „fasadinį“ susitarimą.
Papildomai reikia pabrėžti, jog Komisijos išvados pagrįstumą sustiprina pagrindžiantys argumentai, susiję su tuo, kad sudarius
„fasadinį“ susitarimą aptarnavimas taptų sudėtingesnis ir brangesnis nei aptarnavimas esant
Visa
nariu.
Visų pirma, kalbant apie didesnį sudėtingumą aptarnaujant sudarius „fasadinį“ susitarimą, reikia atsižvelgti į ginčijamo sprendimo
117 konstatuojamojoje dalyje padarytą išvadą, kad sudarius „fasadinį“ susitarimą su verslininkais paprastai sudaromos trišalės
sutartys, nes jų šalis yra ir „fasadinis“ partneris. Reikia konstatuoti, kad, nors ieškovės ginčija konkretų faktinio aptarnaujančio
subjekto pareigų turinį sudarius šios rūšies sutartį, tačiau jos neneigia, kad nagrinėjamos sutartys trišalės.
Iš esmės ginčijamo sprendimo 118 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nusprendė, kad fasadinis partneris turi pareigų
Visa
atžvilgiu ir kad iš tokių pareigų kyla įpareigojimai ir faktiniam aptarnaujančiam subjektui.
Ieškovės ginčija šių pareigų apimtį pabrėždamos, kad
Visa Europe
vidaus reglamento skirsnis, kuriuo Komisija remiasi, netaikomas faktiniams aptarnaujantiems subjektams.
Pirma, pažymėtina, kad ieškovės nepatikslino konkrečių nuostatų, reglamentuojančių atitinkamai „fasadinio“ partnerio ir faktinio
aptarnaujančio subjekto pareigų, o dubliko priede pateikto blanko šiuo klausimu nepakanka.
Antra, reikia konstatuoti, kad ieškovės neginčija, jog „fasadinio“ partnerio užduotis – būti tarpininku tarp
Visa
ir faktinio aptarnaujančio subjekto. Todėl iš šio tarpininko vaidmens logiška daryti išvadą, kad egzistuoja tiek „fasadiniam“
partneriui, tiek faktiniam aptarnaujančiam subjektui tenkančios pareigos, kurių nėra, kai
Visa
narys aptarnavimo rinkoje veikia tiesiogiai.
Todėl Komisija pagrįstai padarė išvadą, kad sudarius „fasadinį“ susitarimą aptarnavimas yra sudėtingesnis nei aptarnavimas
esant
Visa
nariu, ir tam nereikia tikrinti jos vertinimo, kad sudarius „fasadinį“ susitarimą kiltų „papildomų sunkumų“ dėl to, kad
Morgan Stanley
turi
MasterCard
sistemos nario statusą, svarbos ir pagrįstumo.
Antra, kiek tai susiję su papildomomis išlaidomis, kurias lemtų aptarnavimas sudarius fasadinį susitarimą, Komisija rėmėsi
aplinkybe, kad faktinis aptarnaujantis subjektas turėtų atlyginti ne tik savo fasadiniam partneriui už aptarnavimo portfelio
pirkimą, bet ir mokėti periodinius mokesčius.
Ieškovės ginčija šią analizę dėl to, kad aptarnavimo rinkoje tiesiogiai veikiantis
Visa
narys taip pat patiria išlaidų, visų pirma klientų paieškai. Todėl faktinio aptarnaujančio subjekto fasadiniam partneriui
mokami periodiniai mokesčiai yra būtent atlygis fasadiniam partneriui už klientų nukreipimą.
Šie argumentai nepaneigia Komisijos analizės pagrįstumo. Nors periodiškai mokamų mokesčių dalis iš tikrųjų gali atitikti išlaidas,
kurias bet kuriuo atveju patirtų aptarnavimo rinkoje tiesiogiai veikiantis
Visa
narys, vis dėlto Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad mokėjimais fasadiniam partneriui atlyginama ir už teikiamas tarpininko
paslaugas ir jie, bent jau iš dalies, atitinka išlaidas, kurių nepatiria aptarnavimo rinkoje tiesiogiai veikiantis
Visa
narys.
Todėl Komisija pabrėžė, kad sudarius fasadinį susitarimą aptarnavimas sudėtingesnis ir brangesnis nei aptarnavimas esant
Visa
nariu, – ir ji nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.
Kaip pabrėžta šio sprendimo 84 punkte, būtent atsižvelgiant į sąlygas, kuriomis aptariamoje rinkoje vyksta konkurencija, reikia
nagrinėti, kokį poveikį tokie argumentai daro ieškovių pateiktai prielaidai dėl galimybės
Morgan Stanley
įeiti į minėtą rinką sudarius fasadinį susitarimą.
Primintina, jog Komisija pripažino, kad egzistuoja du veiksniai, palankūs naujo dalyvio patekimui į rinką, t. y. galimybė
konkuruoti dėl kitų kintamųjų nei kaina, o būtent – paslaugos kokybės, bei paprastų ir nebrangių procedūrų verslininkams pakeisti
aptarnaujantį subjektą egzistavimas.
Vis dėlto ginčijamame sprendime Komisija konstatavo ir tai, kad nagrinėjamos rinkos struktūrai būdinga didelė koncentracija,
o ieškovės šiuo klausimu neprieštaravo. Todėl iš ginčijamo sprendimo 166–168 konstatuojamųjų dalių matyti, kad, remiantis
Komisijos turima informacija 2003 m., du pagrindiniai aptarnaujantys subjektai užėmė 61 % aptarnavimo rinkos, o keturi didžiausi
aptarnaujantys subjektai užėmė 90 % šios rinkos, likusią rinkos dalį dalijosi keturi aptarnaujantys subjektai. Ginčijamo sprendimo
169 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžė ir šios rinkos konsolidavimo tendenciją, remdamasi aplinkybe, kad daugelis vidutinio
dydžio aptarnaujančių subjektų perleido ar delegavo savo aptarnavimo veiklą nedideliam skaičiui finansų įstaigų ir aptarnaujančių
bendrovių.
Taip pat ginčijamame sprendime pažymėta, kad paskutinį kartą į nagrinėjamą rinką buvo įeita 1996 m. ir kad nė viena Komisijos
apklausta finansų įstaiga neketino į ją skverbtis.
Todėl reikia konstatuoti, kad dėl aptarnavimo rinkos struktūros, nepaisant veiksnių, kuriuos Komisija pripažino palankiais
naujo dalyvio atėjimui, menkai tikėtina, kad
Morgan Stanley
galėjo įeiti į nagrinėjamą rinką sudariusi fasadinį susitarimą, dėl kurio
Morgan Stanley
atsidurtų dar nepalankesnėje padėtyje, palyginti su toje rinkoje veikiančiais pagrindiniais jos konkurentais.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, jog Komisijos išvadą, kuria atmesta prielaida dėl
Morgan Stanley
atėjimo sudarius fasadinį susitarimą, pakankamai pagrindžia argumentai, susiję su sunkumu susirasti fasadinį partnerį ir,
be to, susiję su papildomais sunkumais bei išlaidomis dėl fasadinių susitarimų. Taigi, priešingai nei teigia ieškovės, Komisija
netaikė klaidingo teisinio kriterijaus.
Šiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti kitų pastabų dėl Komisijos pateiktų pagrindžiančių argumentų, susijusių su tuo, kad
didieji tarptautiniai bankai nesinaudoja „fasadiniais“ susitarimais ir su negalėjimu toliau įgyvendinti aptarnavimo ir išdavimo
veiklos integravimu grindžiamos strategijos. Todėl nereikia atsakyti į ieškovių teiginius dėl nepriimtinumo, susijusius su
Komisijos argumentais dėl tariamo
Morgan Stanley
noro tęsti „on‑us“ operacijų aptarnavimo strategiją.
Taigi pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
b)     Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su
Morgan Stanley
buvimo nagrinėjamoje rinkoje poveikiu konkurencijai
Pateikdamos šį ieškinio pagrindą ieškovės kaltina Komisiją, kad, pirma, vertindama ginčijamų veiksmų poveikį konkurencijai
ji taikė ekonomiškai ir teisiškai klaidingą kriterijų, antra, nepakankamai įvertino konkurencijos lygį nagrinėjamoje rinkoje.
Taip pat jos nesutinka su poveikio, kurį būtų padaręs
Morgan Stanley
atėjimas į nagrinėjamą rinką, analize.
Dėl šio ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su ekonomiškai ir teisiškai klaidingo kriterijaus taikymu
–       Šalių argumentai
Ieškovės kaltina Komisiją, kad ji padarė teisės klaidą pritaikiusi ekonomiškai ir teisiškai klaidingą kriterijų, t. y. „galimybę
sustiprinti konkurenciją“, vykstančią nagrinėjamoje rinkoje, – taip pripažindama, kad minėta konkurencija yra veiksminga.
Jos primena, jog EB 3 straipsnio 1 dalies g punkte ir 81 straipsnyje minima konkurencija suprantama kaip veiksminga. Tačiau
užtikrinti aukštesnio lygio konkurenciją nei veiksminga konkurencija nėra Sutarties tikslas, o šiuo pagrindu bausdama už atsisakymą
priimti
Morgan Stanley
Komisija pritaikė klaidingą kriterijų.
Remdamosi kolektyvinės ekspertizės išvada ieškovės tvirtina, jog konkurencija dėl pačios jos prigimties yra dinamiškas procesas,
todėl ją visada galima sustiprinti, ir nesvarbu, koks jos veiksmingumo laipsnis. O remiantis Komisijos teiginiu būtų prieita
išvada, kad rinkoje niekada negali būti veiksmingos konkurencijos.
Kalbėdamos apie atsiliepime į ieškinį Komisijos pateiktą teiginį, jog kliudymas patekti į rinką visada buvo vertinamas kaip
antikonkurencinis, visų pirma, ieškovės pabrėžia, kad šis teiginys visiškai nepagrįstas teismų praktika. Be to, jos mano,
jog tokia analizė prilygsta ieškovių apkaltinimui tuo, kad ginčijamais veiksmais siekta apriboti konkurenciją, nors ginčijamas
sprendimas grindžiamas poveikiu, kurį padarė atsisakymas priimti
Morgan Stanley
. Galiausiai, ieškovės pažymi, kad tokia analizė visiškai prieštarauja teismų praktikai, nes tai reiškia, kad gali būti apribojimas
neatsižvelgiant į tai, koks konkurencijos lygis nagrinėjamoje rinkoje. Taip pat ji prieštarauja tam tikriems Komisijos paskelbtiems
dokumentams, o būtent – Komisijos komunikatui dėl [EB] 81 straipsnio 3 dalies taikymo gairių (OL C 101, 2004, p. 97). Iš šio
komunikato 31 išnašos matyti, kad, pačios Komisijos nuomone, 81 straipsnio tikslas yra apsaugoti konkurenciją rinkoje dėl
vartotojų intereso.
Ieškovės ginčija atsiliepime į ieškinį pateiktą argumentą, kad naujo konkurento atėjimas tam tikruose nagrinėjamos rinkos
pasektoriuose gali padaryti didesnį poveikį konkurencijai nei tai leidžia numatyti bendra padėtis aptarnavimo rinkoje. Iš
tikrųjų šis argumentas pateiktas pranešime apie kaltinimus, tačiau Komisija jo nepakartojo ginčijamame sprendime po to, kai
ieškovės jį paneigė.
Komisija ginčija ieškovių argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Iš esmės ieškovės savo teiginį dėl teisės klaidos grindžia tuo, kad, pirma, ginčijamo sprendimo 200 konstatuojamojoje dalyje
Komisija nusprendė, jog nagrinėjamoje rinkoje konkurencija nebuvo „neveiksminga“, ir, antra, tuo, kad ginčijamo sprendimo
187 ir 200 konstatuojamosiose dalyse paminėta galimybė „sustiprinti konkurenciją“ nagrinėjamoje rinkoje. Kalbant apie ieškovių
nuorodą į kolektyvinės ekspertizės išvadą, į ją bus atsižvelgta tik šio sprendimo 53 punkte nurodyta apimtimi.
Norint patikrinti šių argumentų pagrįstumą reikia atsižvelgti į visus ginčijamame sprendime pateiktus argumentus, nurodytus
analizuojant ginčijamų veiksmų ribojantį poveikį konkurencijai EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
Iš jų matyti, kad Komisija rėmėsi keletu aplinkybių, susijusių, pirma, su nagrinėjamoje rinkoje esamu konkurencijos lygiu
ir, antra, su galima konkurencija. Kalbant apie pirmąjį aspektą, kaip priminta šio sprendimo 108 ir 109 punktuose, Komisija
atsižvelgė į tai, kad nagrinėjamos rinkos struktūrai būdinga didelė koncentracija ir kad ji konsoliduojama. Kalbėdama apie
galimą konkurenciją ginčijamo sprendimo 169–174 konstatuojamosiose dalyse Komisija iš esmės nusprendė, kad ji apsiribojo tik
didžiaisiais bankais ar didelėmis tarptautinėmis finansinių paslaugų bendrovėmis, galinčiomis pasiekti tokį dydį, koks reikalingas
norint tapti esamų aptarnaujančių subjektų konkurentu. Ji pažymėjo, jog
Morgan Stanley
buvo vienintelis galimas subjektas, pareiškęs norą ateiti į minėtą rinką.
Reikia konstatuoti, kad tokia analizė nėra teisiškai klaidinga, kaip teigė ieškovės.
Iš tikrųjų, pirma, remiantis šio sprendimo 68 punkte nurodyta teismų praktika, nagrinėjant konkurencijos sąlygas atitinkamoje
rinkoje remiamasi ne tik esama konkurencija, kuri yra tarp nagrinėjamoje rinkoje jau veikiančių įmonių, bet ir potencialia
konkurencija.
Antra, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti ir tai, kad EB 81 straipsniu, kaip ir kitomis Sutartyje išdėstytomis konkurencijos
taisyklėmis, siekiama apsaugoti ne tik tiesioginius konkurentų arba vartotojų interesus, bet ir rinkos struktūrą, o kartu
ir pačią konkurenciją (2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
T‑Mobile Netherlands ir kt.
, C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 38 punktas ir 2009 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
GlaxoSmithKline Services ir kt. prieš Komisiją
, C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, Rink. p. I‑9291, 63 punktas).
Todėl savo vertinimą dėl ginčijamų veiksmų ribojančio poveikio grįsdama galima konkurencija, kurią gali sudaryti
Morgan Stanley
, ir nagrinėjamos rinkos struktūra Komisija laikėsi teisingo EB 81 straipsnio 1 dalies aiškinimo ir nepadarė ieškovių nurodytos
teisės klaidos.
Be to, konkrečiau kalbant apie ginčijamo sprendimo 200 konstatuojamąją dalį, kaip jau pabrėžta šio sprendimo 60–62 punktuose,
ta konstatuojamąja dalimi Komisija, atsakydama į ieškovių pateiktus argumentus per administracinę procedūrą, tik pripažįsta,
kad tarp ūkio subjektų nagrinėjamoje rinkoje vyksta tam tikro lygio konkurencija.
Vis dėlto toks pripažinimas nepaneigia to, kad ginčijami veiksmai galėjo padaryti Komisijos nurodytą konkurenciją ribojantį
poveikį.
Pirma, pritarus ieškovių argumentams ginčijamų veiksmų poveikis galimai konkurencijai būtų siejamas su aptariamoje rinkoje
esamos konkurencijos nagrinėjimu. Reikia konstatuoti, kad toks mąstymas prieštarautų šio sprendimo 68 punkte nurodytai nusistovėjusiai
teismų praktikai, pagal kurią reikalaujama, kad nagrinėjant konkurencijos sąlygas atitinkamoje rinkoje būtų remiamasi ne tik
esama konkurencija, kuri yra tarp nagrinėjamoje rinkoje jau veikiančių įmonių, bet ir potencialia konkurencija.
Antra, atsižvelgusi į nagrinėjamos rinkos charakteristikas Komisija teisingai nusprendė, kad naujo ūkio subjekto atėjimas
būtų leidęs pagyvinti esamą konkurenciją rinkoje, kuriai būdinga didelė koncentracija. Todėl ginčijamo sprendimo 187 ir 200 konstatuojamosiose
dalyse vartojamas pasakymas „galimybė sustiprinti konkurenciją“ nėra klaidingas, kaip nurodė ieškovės.
Vadinasi, šio ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl šio ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje lygio klaidinga analize
–       Šalių argumentai
Ieškovės mano, kad Komisija akivaizdžiai nepakankamai įvertino realų konkurencijos intensyvumą aptarnavimo rinkoje. Iš esmės
pripažindamos, kad sutinka su dauguma aplinkybių, į kurias Komisija atsižvelgė, ieškovės kaltina Komisiją tuo, kad ji jas
neteisingai įvertino ir iš jų padarė neadekvačias išvadas. Jei Komisija būtų teisingai išanalizavusi šias aplinkybes, ji būtų
nusprendusi, jog aptarnavimo rinkoje vyko intensyvi konkurencija.
Visų pirma, Komisija klaidingai akcentavo ūkio subjektų skaičių nagrinėjamoje rinkoje ir konsolidacijos tendenciją joje, nes
tokie rodikliai savaime nėra lemiantys vertinant konkurencijos lygį rinkoje. Anot ieškovių, Komisija savo analizę turėjo grįsti
veikiau tokiais konkurencijos rodikliais, kaip antai galimybė įeiti į rinką, rinkos dalių raida, verslininkų išlaidų juos
aptarnaujančiam bankui raida, su tarifais nesusijusi konkurencija ir tai, ar verslininkai keičia aptarnaujančius subjektus.
Antra, jos kaltina Komisiją tuo, kad ši nepadarė visų išvadų iš jų pateiktų įrodymų.
Pavyzdžiui, pirma, jos tvirtina, kad Komisija įėjimą į faktinių aptarnaujančių subjektų rinką vertino kaip didesnės konsolidacijos
prielaidą, – nes jie paprasčiausiai būtų pakeitę savo fasadinį partnerį šioje rinkoje, – nors pripažino, jog šie nauji ūkio
subjektai galėjo prisidėti prie aptarnavimo paslaugų gerinimo ir jų išlaidų mažinimo. Šiuo klausimu ieškovės pabrėžia, kad
iš paties ginčijamo sprendimo matyti, jog tam tikri faktiniai aptarnaujantys subjektai susijungė su emisijos nevykdančiais
bankais arba užsienio bankais.
Antra, Komisija, pripažinusi, kad tam tikri užsienio bankai įėjo į Jungtinės Karalystės aptarnavimo rinką, klaidingai atmetė
šį reiškinį jį vertindama kaip „nišą“, nors iš jos turimų įrodymų buvo matyti, kad tarpvalstybinių aptarnaujančių subjektų
dalis visoje sumoje padidėjo per pusę 2002–2004 metais. Be to, jos kaltina Komisiją, kad ji iš esmės apsiribojo esama tarpvalstybinių
aptarnaujančių subjektų konkurencijos analize ir todėl neatsižvelgė į jų sudaromą galimą konkurenciją.
Trečia, ieškovės pažymi, kad Komisija pripažino, jog nagrinėjama rinka pasižymėjo paprastomis ir nebrangiomis aptarnaujančio
subjekto pakeitimo procedūromis, ir teigia, jog iš to ji turėjo padaryti išvadą, kad dėl tokios galimybės lengvai pakeisti
minėtoje rinkoje jau veikiančios bendrovės intensyviai konkuravo.
Be to, ieškovės kaltina Komisiją tuo, kad ji rėmėsi patirtimi, susijusia su paskutiniu vieno banko atėjimu į nagrinėjamą rinką
1996 m., bet nepasidomėjo tuo metu buvusiu konkurencijos lygiu. Tačiau iš kolektyvinės ekspertizės išvados matyti, kad konkurencija
joje nebuvo tokia veiksminga, o dėl to šis įvykis tampa visai nesvarbus.
Komisija ginčija ieškovių pateiktų argumentų pagrįstumą ir prašo juos atmesti.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Iš esmės ieškovės mano, kad Komisija nepakankamai įvertino tiek esamos, tiek ir galimos konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje
lygį. Jos ginčija pagrįstumą ir to, kad Komisija atsižvelgė į paskutinio atėjimo į nagrinėjamą rinką 1996 m. poveikį konkurencijai.
Visų pirma, kiek tai susiję su esama konkurencija nagrinėjamoje rinkoje, pabrėžtina, jog Komisija galėjo pagrįstai remtis
savo analize dėl šioje rinkoje veikiančių ūkio subjektų skaičiaus ir konsolidavimo tendencijos, nes tokios su nagrinėjamos
rinkos struktūra susijusios aplinkybės yra ypač svarbios remiantis šio sprendimo 126 punkte nurodyta teismo praktika.
Konkrečiau kalbėdama apie poveikį konkurencijai, kurį galėjo padaryti keleto faktinių aptarnaujančių subjektų buvimas nagrinėjamoje
rinkoje, Komisija ginčijamo sprendimo 115 konstatuojamojoje dalyje nusprendė, kad dauguma atvejų faktinis aptarnaujantis subjektas
pakeisdavo aptarnavimo rinkoje veikiantį banką. Taip pat ginčijamo sprendimo 169 konstatuojamojoje dalyje iš esmės ji pabrėžė,
jog didžiųjų bankų ir finansinių paslaugų bendrovių, veikiančių kaip faktiniai aptarnaujantys subjektai, buvimas prisidėjo
prie rinkos konsolidavimo, nes jie buvo linkę perimti mažesnių aptarnaujančių subjektų, norinčių pasitraukti iš šios rinkos,
veiklą.
Reikia konstatuoti, kad ši analizė nėra akivaizdžiai klaidinga ir kad dėl jos ieškovių pateikta kritika neįtikina. Todėl aplinkybė,
kad nagrinėjami faktiniai aptarnaujantys subjektai gali prisidėti prie aptarnavimo paslaugų gerinimo ir išlaidų joms mažinimo,
neprieštarauja nagrinėjamos rinkos struktūra grindžiamam Komisijos požiūriui.
Kalbant apie ieškovių pateiktus faktinių aptarnaujančių subjektų, susijungusių su emisijos nevykdančiais bankais arba užsienio
bankais, pavyzdžius, reikia pažymėti, jog paprastai dėl šių susitarimų į nagrinėjamą rinką ne atėjo naujas ūkio subjektas,
o sustiprėjo minėtoje rinkoje jau veikiančių aptarnaujančių subjektų padėtis.
Kiek tai susiję su tuo, kad Komisija pripažino, jog aptarnaujančio subjekto pakeitimo procedūros paprastos ir nebrangios,
pakanka priminti, kaip pabrėžta šio sprendimo 129–131 punktuose, kad Komisija pagrįstai galėjo pripažinti, jog nagrinėjamoje
rinkoje tarp ūkio subjektų vyksta konkurencija, ir padaryti išvadą, kad potencialaus konkurento neįsileidimas padarė konkurenciją
ribojantį poveikį EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
Antra, kiek tai susiję su galima konkurencija nagrinėjamoje rinkoje, primintina, kad ginčijamo sprendimo 169–174 konstatuojamosiose
dalyse Komisija, atsižvelgusi į didelę koncentraciją ir pastebimą nagrinėjamos rinkos konsolidaciją, padarė išvadą, kad potencialią
konkurenciją galėjo lemti tik dideli bankai ar didelės tarptautinės finansinių paslaugų bendrovės, kurios gali pasiekti tokį
dydį, koks reikalingas, kad taptų esamų aptarnaujančių subjektų konkurentais. Be kita ko, Komisija atsižvelgė į tai, kad norėdamos
verstis aptarnavimo veikla ir veikti pelningai įmonės turi gebėti dirbti didele apimtimi ir pasiekti masto ekonomiją. Šiuo
klausimu ji pabrėžė, kad aptarnavimo operacijų srityje iš esmės svarbu, kad atliktų operacijų apyvarta būtų didelė, nes pagrindinės
aptarnaujančių subjektų pajamos, t. y. verslininkų turėtos išlaidos, apskaičiuojamos taikant procentinę atliktų operacijų
vertės išraišką.
Remdamasi per administracinę procedūrą ieškovių pateiktu sąrašu Komisija nusprendė, kad, be
Morgan Stanley
, dar devynios Jungtinėje Karalystėje įsteigtos finansų įstaigos galėjo būti laikomos potencialiomis konkurentėmis. Šios Komisijos
išvados ieškovės tiesiogiai neginčijo.
Iš tikrųjų ieškovių kritika susijusi su tuo, kad nebuvo atsižvelgta į potencialią konkurenciją, kurią sudaro tarpvalstybiniai
aptarnaujantys subjektai. Šiuo klausimu pabrėžtina, kad, nepaisant tarpvalstybinių aptarnaujančių subjektų dalies augimo nuo
2002 m. iki 2004 m., kurį nurodo ieškovės, iš ginčijamo sprendimo 65–68 konstatuojamųjų dalių, kurių materialus teisingumas
neginčytas, matyti, kad pagrindinių tarpvalstybinių aptarnaujančių subjektų verslininkų aptarnavimo veikla 2004 m. sudarė
tik 0,3 % visų aptarnaujamų verslininkų. Atsižvelgiant į šį skaičių Komisija teisingai nusprendė, kad konkurencijos sąlygos
tarp atskirų nacionalinių aptarnavimo rinkų Europoje nebuvo pakankamai panašios, kad tarpvalstybinis aptarnavimas galėtų daryti
konkurencinį spaudimą nagrinėjamoje rinkoje esantiems ūkio subjektams ir kad dėl to reikėjo vertinti potencialią konkurenciją
tarp Jungtinės Karalystės rinkoje įsisteigusių ūkio subjektų.
Trečia, kiek tai susiję su kritika dėl to, kad Komisija atsižvelgė į paskutinį banko atėjimą į atitinkamą rinką 1996 m., pakanka
pabrėžti, jog Komisijos požiūris, pagal kurį paskutinio atėjimo į aptariamą rinką poveikį konkurencijai ji nagrinėja priimdama
ginčijamą sprendimą, nėra klaidingas.
Be to, iš ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamosios dalies matyti, kad tas atėjimas įvyko tada, kai krito kainos, o šį kainų
kritimą to banko atėjimas į minėtą rinką dar labiau paspartino. Taigi egzistuoja nepaneigiamas panašumas su padėtimi rinkoje
per atitinkamą laikotarpį, kai verslininkų mokamos kainos taip pat krito. Todėl toks pavyzdys, įrodantis, kad aplinkybė, jog
referencinėje rinkoje kainos krenta dėl joje tuo metu veikiančių įmonių konkurencijos, nesumenkina poveikio konkurencijai,
kurį gali padaryti naujo ūkio subjekto atėjimas į šią rinką. Atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje, šis pavyzdys buvo ypač
svarbus.
Todėl šio ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Dėl šio ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su atsisakymo priimti
Morgan Stanley
poveikio konkurencijai nepakankama ir klaidinga analize
–       Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad Komisija neįvykdė savo pareigos atlikti lyginamąjį tyrimą tarp, pirma, konkurencinės padėties nagrinėjamoje
rinkoje nesant
Morgan Stanley
ir, antra, tos, kuri būtų buvusi, jei ši būtų priimta į
Visa
iki 2006 m. rugsėjo mėnesio.
Pateikdamos pirmąjį kaltinimą ieškovės kaltina Komisiją padarius teisės klaidą dėl to, kad
Morgan Stanley
galimybei ateiti į rinką netaikė šio sprendimo 67 punkte minėtame Sprendime
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
nustatytų kriterijų, nes Komisija pasitenkino tik
Morgan Stanley
pareikštu ketinimu ateiti į Jungtinės Karalystės aptarnavimo rinką.
Ieškovės prieštarauja Komisijos atliktai
Morgan Stanley
galimybių ateiti į aptarnavimo rinką Jungtinėje Karalystėje analizei ir nurodo ginčijamame sprendime atliktą analizę, susijusią
su galimu
Discover
sistemos atėjimu į Europos mokėjimo kortelių sistemų rinką, kurioje Komisija rėmėsi tuo, kad nėra aplinkybių, pavyzdžiui,
oficialaus pranešimo apie įgyvendinimo pradžią, įrodančių atėjimo į rinką strategijos įgyvendinimą. Ieškovės tai supranta
kaip 2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
BaByliss prieš Komisiją
(T‑114/02, Rink. p. II‑1279), kuris minėtas ginčijamame sprendime, nustatytų kriterijų griežtą taikymą. Ieškovės kaltina
Komisiją tuo, kad ji tų pačių kriterijų netaikė aiškindamasi, ar
Morgan Stanley
buvo į Jungtinės Karalystės aptarnavimo rinką potencialiai galintis ateiti subjektas.
Komisijos atlikta teorinė analizė prieštarauja ir jos Vertikaliųjų apribojimų gairėms (OL C 291, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 390).
Pateikdamos antrąjį kaltinimą ieškovės Komisiją kaltina tuo, kad ji kaip aksioma rėmėsi teiginiu, jog tapusi
Visa
nare
Morgan Stanley
būtų įėjusi į aptarnavimo rinką remdamasi vien tariamu jos „nuolatiniu ketinimu“, kurio nepagrindžia jokiu konkrečiu įrodymu.
Ieškovės mano, kad
Morgan Stanley
prašėsi būti priimta
Visa
nare ne tam, kad įgyvendintų specialią aptarnavimo strategiją, kaip teigia Komisija, o todėl, kad
Morgan Stanley
buvo suinteresuota vien tik galimybe išduoti
Visa
korteles. Šiuo klausimu jos ginčija tai, kaip Komisija aiškino
Morgan Stanley
skundą.
Ieškovės tvirtina, kad
Morgan Stanley
ketinimas įeiti į aptarnavimo rinką pareikštas po to, kai buvo pateiktas skundas, t. y. 2002 m. birželio mėn. vidaus dokumente
dėl verslininkų aptarnavimo Europoje strateginio plano, ir kad šis dokumentas neturi įrodomosios galios. Taip pat jos teigia,
kad antrasis dokumentas, kuriuo remiasi Komisija, t. y.
Morgan Stanley
įgyvendinimo programa, yra antrojo laiško dėl faktinių aplinkybių 57 priedo dokumentas ir kuris dėl šio sprendimo 42 ir 44 punktuose
nurodytų priežasčių pripažintas nepriimtinu. Bet kuriuo atveju jis neturi įrodomosios galios. Taip pat ieškovės mano, kad
Komisija klaidingai neatsižvelgė į tai, jog
Morgan Stanley
, po to, kai buvo priimta į
Visa
, ne stengėsi įeiti į aptarnavimo rinką, o susikoncentravo vien tik ties kortelių išdavimu, o tai, anot ieškovių, ir buvo
jos tikrasis tikslas.
Pateikdamos trečiąjį kaltinimą ieškovės Komisiją kaltina, kad ji pati išsamiai neišnagrinėjo galimo poveikio nagrinėjamoje
rinkoje vykstančiai konkurencijai, kurį padarytų
Morgan Stanley
atėjimas. Komisijos išvados, susijusios su teigiamomis pasekmėmis konkurencijai, kurios būtų atsiradusios dėl
Morgan Stanley
atėjimo, tėra tik nepagrįsti teiginiai.
Be kita ko, ieškovės tvirtina, jog atsižvelgiant į rinkos charakteristikas
Morgan Stanley
nebuvo pajėgi sukurti pridėtinės vertės šioje rinkoje jau siūlomų paslaugų kokybei ir kainai. Be to, jos ginčija ir tam tikras
Komisijos nurodytas aplinkybes
Morgan Stanley
pripažįstant „veiksmingu, stipriu ir patyrusiu aptarnaujančiu subjektu“. Bet kuriuo atveju, net jei taip ir buvo, tai jos
niekuo neišskiria iš kitų nagrinėjamoje rinkoje jau veikiančių aptarnaujančių subjektų. Nė viena Komisijos nurodyta aplinkybė
neįrodo, kad
Morgan Stanley
buvo kuo nors pranašesnė, palyginti su jau veikiančiais aptarnaujančiais subjektais.
Komisija prašo atmesti šiuos kaltinimus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Kalbant apie pirmąjį ieškovių kaltinimą, susijusį tuo, kad vertindama
Morgan Stanley
galimybę patekti į nagrinėjamą rinką Komisija taikė klaidingą teisinį kriterijų, iš esmės juo ginčijama tai, kad Komisija
įrodė, jog
Morgan Stanley
yra potenciali konkurentė.
Pažymėtina, kad iš esmės ieškovių kritika grindžiama aplinkybe, jog Komisija pasitenkino tik
Morgan Stanley
pareikštu ketinimu įeiti į nagrinėjamą rinką.
Ieškovės remiasi ir Komisijos gairėse dėl vertikalių apribojimų pateiktu „potencialaus tiekėjo“ apibrėžimu. Jos primena, kad
tose gairėse numatyta, jog nepakanka vien teorinės galimybės įeiti į rinką ir kad į rinką turi būti įeita per vienerius metus.
Visų pirma, reikia pažymėti, kad
Morgan Stanley
ketinimas įeiti į nagrinėjamą rinką nėra vienintelė aplinkybė, kuria Komisija remiasi išvadai, kad
Morgan Stanley
yra potenciali konkurentė, padaryti. Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo, o konkrečiai iš jo 190–198 konstatuojamųjų dalių
matyti, kad šią išvadą Komisija padarė remdamasi iš esmės dviem grupėmis pagrindžiančių argumentų, susijusių, žinoma, su
Morgan Stanley
ketinimu įeiti į nagrinėjamą rinką, bet ir jo pajėgumu tai padaryti. Kiek tai susiję su antruoju aspektu, ji nusprendė, kad
Morgan Stanley
turėjo ilgametę patirtį verslininkų aptarnavimo srityje. Taip pat ji rėmėsi
Morgan Stanley
kaip
MasterCard
sistemos narės įgyta patirtimi, susijusia su keturšalio tinklo taisyklėmis ir procedūromis. Būtent šiuo pagrindu ginčijamo
sprendimo 198 konstatuojamojoje dalyje ji nusprendė taip:
„Atsižvelgiant į aptarnavimo rinkų koncentraciją [...]
Morgan Stanley
yra tarp retų didžiųjų tarptautinių bankų, kuriuos galima laikyti potencialiais rimtais Europos lygio aptarnaujančiais subjektais.
Šis bankas pareiškė savo ketinimą įeiti į aptarnavimo rinkas Jungtinėje Karalystėje ir daugelyje EEE valstybių narių bei savo
suinteresuotumą tarptautiniu aptarnavimu, o ši sritis jam taip pat draudžiama neturint
Visa
licencijos.“
Antra, kiek tai susiję su teisiniais kriterijais, kurie turi būti taikomi siekiant nustatyti, ar
Morgan Stanley
yra potenciali konkurentė nagrinėjamoje rinkoje, iš šio sprendimo 68 ir 69 punktuose nurodytos teismų praktikos išplaukia,
jog Komisija turėjo išsiaiškinti, ar tuo atveju, jei
Morgan Stanley
nebūtų taikyta Taisyklė, ji būtų turėjusi realių ir konkrečių galimybių patekti į aptarnavimo rinką Jungtinėje Karalystėje
ir konkuruoti su joje veikiančiomis įmonėmis.
Taip pat iš teismų praktikos matyti, kad toks įrodymas neturi būti grindžiamas vien paprasta prielaida, o turi būti pagrįstas
faktinėmis aplinkybėmis arba atitinkamos rinkos struktūrų analize (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 67 punkte minėto Sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
142–145 punktus). Todėl įmonė negali būti pripažinta potencialia konkurente, jei jos atėjimas į rinką nėra ekonomiškai perspektyvi
strategija (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo
easyJet prieš Komisiją
, T‑177/04, Rink. p. II‑1931, 123–125 punktus).
Iš to neišvengiamai išplaukia, kad, nors įmonės ketinimas įeiti į rinką gali būti svarbus nustatant, ar ji gali būti laikoma
potencialia konkurente toje rinkoje, vis dėlto esminis elementas, kuriuo turi būti grindžiamas toks pripažinimas, yra jos
pajėgumas įeiti į minėtą rinką.
Šiuo klausimu primintina, kad potencialaus konkurencijos apribojimo, kuris gali pasireikšti vien rinkoje nesančios įmonės
buvimu, negali įrodyti tai, kad artimiausiu metu ši įmonė ketina įeiti į minėtą rinką. Iš tikrųjų vien tokios įmonės buvimas
gali lemti konkurencinį spaudimą tuo metu rinkoje veikiančioms įmonėms, o šis spaudimas gali atsirasti dėl naujo konkurento
atėjimo rizikos, jei rinka taps patrauklesnė.
Kalbant apie tai, ar reikia atsižvelgti ir į Komisijos gairėse dėl vertikalių apribojimų aptariamus kriterijus, pabrėžtina,
kad atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje ieškovių nuoroda į tose gairėse pateiktą „potencialaus tiekėjo“ apibrėžimą nesvarbi.
Šiuo atveju veikiau reikia remtis lygiaverčiu „potencialaus konkurento“ apibrėžimu, kuris pateiktas Komisijos rekomendacijose
dėl [EB] 81 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams (OL C 3, 2001, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 25, toliau – gairės dėl horizontalaus bendradarbiavimo susitarimų).
Iš tikrųjų gairių dėl horizontalaus bendradarbiavimo susitarimų 9 išnašoje nurodyta, kad „įmonė yra laikoma potencialiu konkurentu,
jeigu akivaizdu, jog, nesant susitarimo, ši įmonė galėtų imtis ir, tikėtina, kad imtųsi reikalingų papildomų investicijų arba
kitų reikalingų sąnaudų, kad pereitų prie kito produkto taip, kad galėtų įeiti į atitinkamą rinką, atsiliepdama į nedidelį,
bet pastovų santykinių kainų padidėjimą“. Tačiau „šis vertinimas turi būti pagrįstas realiais pagrindais, nepakanka vien teorinės
galimybės įeiti į rinką“. Taip pat paminėta, kad „įėjimas į rinką turi būti pakankamai greitas, kad potencialaus įėjimo į
rinką pavojus ribotų rinkos dalyvių elgesį“ ir kad „paprastai tai reiškia, kad įėjimas į rinką turi įvykti per trumpą laiką“.
Šiuo klausimu Komisija nurodo vienerių metų laikotarpį pabrėždama, jog „tam tikrais atvejais galima numatyti ir ilgesnį laikotarpį“
ir kad „nustatant šį laikotarpį, kriterijumi gali būti laikotarpis, kurio reikia rinkoje jau veikiančiai įmonei pakoreguoti
savo pajėgumus“.
Reikia pripažinti, jog tokiu apibrėžimu pakartojami šio sprendimo 166 ir 167 punktuose nurodytoje teismų praktikoje nustatyti
kriterijai juos išsamiai paaiškinant. Todėl, atsižvelgiant į tai, kad jis neprieštarauja susijusiai teismų praktikai, šis
kriterijus gali būti taikomas vertinant, ar teisingai Komisija
Morgan Stanley
pripažino potencialia konkurente.
Trečia, kalbant apie šių kriterijų taikymą šioje byloje, pabrėžtina, jog ieškovės, kaip jos tai aiškiai pripažino per teismo
posėdį, neginčija Komisijos vertinimų, susijusių su
Morgan Stanley
pajėgumu įeiti į nagrinėjamą rinką.
Todėl ieškovių kritika, kiek jos iš esmės remiasi
Morgan Stanley
ketinimo įeiti į nagrinėjamą rinką tariamu nebuvimu, yra nukreipta prieš vertinimus, kurie dėl šio sprendimo 166–169 punktuose
nurodytų priežasčių nėra esminė aplinkybė, leidžianti vertinti
Morgan Stanley
pripažinimo potencialia konkurente pagrįstumą.
Bet kuriuo atveju Komisijos negalima kaltinti tuo, kad ji atsižvelgė į galimą
Morgan Stanley
atėjimą į nagrinėjamą rinką, jei nebūtų atlikti ginčijami veiksmai.
Todėl, pirma, ieškovių argumentai, grindžiami aplinkybe, kad
Morgan Stanley
nesiėmė jokių konkrečių priemonių, kad įeitų į rinką, atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje nepagrįsti.
Viena vertus, kadangi norint patekti į aptarnavimo rinką reikėjo prieš tai turėti
Visa
nario statusą, negalima daryti išvados, jog nebuvo imtasi priemonių, pavyzdžiui,
Morgan Stanley
atėjimo į rinką strategijos įgyvendinimo dar prieš tai, kai ji tapo
Visa
nare, t. y. 2006 m. rugsėjo 22 dieną. Dėl šios aplinkybės, – o tam nereikia tikrinti, ar Komisija netaikė šio sprendimo 155 punkte
minėtame Sprendime
BaByliss prieš Komisiją
nustatytų kriterijų, – pakanka pažymėti, jog aplinkybės šioje byloje skiriasi nuo tų, kuriomis buvo priimtas tas sprendimas.
Kita vertus, kalbant apie aplinkybę, jog
Morgan Stanley
nesiėmė jokių veiksmų, kad įeitų į aptarnavimo rinką po to, kai tapo nare, primintina, kad narės statusas jai buvo suteiktas
daugiau kaip po šešerių metų nuo tada, kai dėl to buvo pateiktas prašymas. Todėl iš to negalima spręsti, kokie galėjo būti
Morgan Stanley
ketinimai ar veiksmai, jei
Visa
narės statusas jai būtų suteiktas anksčiau.
Antra, nors tiesa, kad 2000 m. balandžio 12 d. Komisijai siųstame skunde
Morgan Stanley
aiškiai nesirėmė aptarnavimo rinka, bent jau dviejuose
Morgan Stanley
dokumentuose daroma nuoroda į nagrinėjamą rinką.
Pirmiausia 2000 m. rugsėjo 27 d.
High Court of Justice
pateiktame ieškinyje
Morgan Stanley
aiškiai pabrėžė, kad Taisyklės taikymas jai sukliudė patekti į Jungtinės Karalystės aptarnavimo rinką.
Be to,
Morgan Stanley
yra parengusi 2002 m. patvirtintą verslininkų aptarnavimo strateginį planą. Žinoma, iš tikrųjų ieškovėms buvo pateikta tik
nekonfidenciali jo versija neatskleidžiant daugelio aspektų. Vis dėlto iš šio ieškovėms atsiųsto dokumento paaiškėja tam tikrų
aplinkybių, susijusių su aptarnavimo rinkos Jungtinėje Karalystėje ir kitose EEE valstybėse narėse analize. Taip pat iš jo
galima įžvelgti, kokia galėjo būti
Morgan Stanley
įėjimo į rinką strategija.
Kalbant apie tai, kokia įrodomoji galia turi būti suteikta šiems dviem dokumentams, primintina, jog Sąjungos teisėje galioja
laisvo įrodymų vertinimo principas ir vienintelis tinkamas kriterijus vertinant pateiktus įrodymus yra jų patikimumas (2004 m.
liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 84 punktas). Todėl vertinant įrodinėjimo priemonės įrodomąją galią pirmiausia reikia patikrinti
joje nurodytos informacijos tikrumą. Visų pirma reikia atsižvelgti į dokumento kilmę, jo parengimo aplinkybes, adresatą ir
atsakyti į klausimą, ar jo turinys atrodo pagrįstas ir patikimas (56 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
1838 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 121 punktas).
Tiesa, kad šie du
Morgan Stanley
parengti dokumentai buvo priimti tuo metu, kai vyko administracinė procedūra ir kad tokios aplinkybės daro įtaką jų įrodomajai
galiai.
Vis dėlto, kaip pabrėžta šio sprendimo 177 punkte, atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje, kadangi
Visa
nario statusas būtinas patekti į aptarnavimo rinką, Komisija negalėjo remtis tokiais didesnę galią turinčiais įrodymais, kaip
antai įėjimo į rinką strategijos įgyvendinimas.
Be to, šių įrodymų patikimumą sustiprina Komisijos nurodyta aplinkybė, kad
Morgan Stanley
turėjo verslininkų aptarnavimo patirties kitose rinkose.
Todėl
Morgan Stanley
galimybė įeiti į nagrinėjamą rinką nėra vien teorinė, o, priešingai, tai yra tikėtina prielaida. Vadinasi, Komisija iš
Morgan Stanley
parodymų padarė teisingą išvadą, kad jis ketino įeiti į nagrinėjamą rinką.
Kadangi iš to, kas pasakyta, matyti, kad, pirma, Komisijos vertinimai, susiję su
Morgan Stanley
pajėgumu įeiti į nagrinėjamą rinką, neginčyti ir, antra, prielaida dėl
Morgan Stanley
įėjimo į nagrinėjamą rinką nėra vien teorinė, darytina išvada, jog
Morgan Stanley
pripažinusi potencialia konkurente Komisija nepadarė teisės klaidos. Todėl pirmąjį kaltinimą reikia atmesti.
Šios išvados nepaneigia aplinkybė, jog Komisija nepateikė duomenų apie terminą, kurio būtų reikėję
Morgan Stanley
įeiti į nagrinėjamą rinką, ir tai akivaizdžiai prieštarauja gairėse dėl bendradarbiavimo susitarimų pateiktam apibrėžimui,
kuriose nustatytas vienerių metų terminas.
Iš šio apibrėžimo, kuris pakartotas šio sprendimo 171 punkte, matyti, jog esminis elementas yra tai, kad potencialus įėjimas
galėtų įvykti pakankamai greitai, jog jis darytų įtaką rinkos dalyviams, o vienerių metų terminas pateiktas tik kaip orientacinis.
Taigi ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad yra „naujam dalyviui ateiti palankių veiksnių“,
tarp kurių minimos verslininkams nustatytos paprastos ir nebrangios aptarnaujančio subjekto pakeitimo procedūros. Reikia konstatuoti,
kad ši aplinkybė, kurios ieškovės, remdamosi ja savo argumentams pagrįsti, šioje byloje neginčijo, kartu su Komisijos nurodytomis
aplinkybėmis, siekiant įrodyti
Morgan Stanley
pajėgumą įeiti į nagrinėjamą rinką, kuriomis remtasi ginčijamo sprendimo 193–198 konstatuojamosiose dalyse, tarp kurių minima
ilga patirtis verslininkų aptarnavimo srityje, įrodo, kad aptariamas įėjimas į rinką galėjo įvykti pakankamai greitai Komisijos
gairėse dėl bendradarbiavimo susitarimų pateikto potencialaus konkurento apibrėžimo prasme. Todėl Komisijos analizė atitinka
ne tik šio sprendimo 166 ir 167 punktuose nurodytą teismų praktiką, bet ir jos pačios gairėse dėl bendradarbiavimo susitarimų
nustatytus kriterijus.
Kalbant apie ieškovių antrąjį kaltinimą, kad Komisija klaidingai nusprendė, jog
Morgan Stanley
būtų įėjusi į nagrinėjamą rinką, jį reikia atmesti dėl šio sprendimo 175–186 punktuose nurodytų motyvų ir tam nereikia nagrinėti
klausimo, ar antrojo laiško dėl faktinių aplinkybių 57 priede
Morgan Stanley
pateikta įgyvendinimo programa yra priimtinas įrodymas.
Kalbant apie ieškovių trečiąjį kaltinimą, susijusį su tuo, kad Komisija išsamiai neišnagrinėjo, kokį poveikį galėjo padaryti
Morgan Stanley
atėjimas į nagrinėjamą rinką, jam taip pat negalima pritarti.
Pirma, pabrėžtina, kad šiuo klausimu ieškovės pakartoja savo argumentus, kuriais siekia ginčijamų veiksmų poveikio galimai
konkurencijai analizę susieti su esamos konkurencijos rinkoje lygio nagrinėjimu. Tačiau, kaip jau pabrėžta šio sprendimo 130 punkte,
tokiu argumentavimu negalima remtis.
Antra, bet kuriuo atveju reikia pripažinti, kad pateikiant šį kaltinimą ieškovių nurodyti argumentai grindžiami
de facto
klaidinga prielaida, t. y., kad nagrinėjamoje rinkoje vyko intensyvi konkurencija. Kaip pabrėžiama atsakant į šio ieškinio
pagrindo pirmą dalį, aplinkybė, jog tarp rinkoje veikiančių subjektų vyksta tam tikro lygio konkurencija, neprieštarauja Komisijos
išvadoms dėl aukšto koncentracijos lygio nagrinėjamoje rinkoje.
Tačiau, kadangi kalbama apie rinką, kurioje yra labai mažai konkurentų, Komisija pagrįstai galėjo padaryti išvadą, kad atėjus
naujam rinkos dalyviui konkurencinė padėtis pagerėtų vien dėl šios aplinkybės, ir tam nereikėjo įrodyti, kad šis dalyvis buvo
kuo nors pranašesnis už jau veikiančius rinkos dalyvius.
Dėl šios priežasties ginčas dėl
Morgan Stanley
santykinio pajėgumo, palyginti su nagrinėjamoje rinkoje veikiančiais dalyviais, nesvarbus, nes ieškovės neginčija
Morgan Stanley
pajėgumo įeiti į minėtą rinką. Todėl nereikia nagrinėti ieškovių argumentų, kuriais ginčijama
Morgan Stanley
patirtis ir įgūdžiai.
Vadinasi, šį trečiąjį kaltinimą, o todėl ir visą šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikalavimus dėl panaikinimo reikia atmesti.
B –
Dėl prašymo panaikinti arba sumažinti baudą
Visų pirma ieškovės mano, kad šiuo atveju skiriant baudą padaryta teisės klaida ir vertinimo klaida bei prašo panaikinti joms
paskirtą baudą. Nepatenkinus pirmojo reikalavimo, jos Bendrojo Teismo prašo sumažinti paskirtą baudą.
1.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės ir vertinimo klaidų, padarytų nustatant baudą, buvimu
Šį ieškinio pagrindą sudaro trys dalys, susijusios, pirma, su vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimu bei
motyvavimo stoka, antra, su pareigos priimti ginčijamą sprendimą per protingą terminą pažeidimu ir, trečia, su tuo, kad neatsižvelgta
į abejonę dėl ginčijamų veiksmų neteisėtumo.
a)     Dėl šio ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimu bei motyvavimo
stoka
Šalių argumentai
Ieškovės kaltina Komisiją, kad ši joms skyrė baudą, nors apie Taisyklės taikymą Komisijai buvo pranešta pagal Reglamentą Nr. 17.
Pirmiausia ieškovės pabrėžia, kad data, kurią apskaičiuodama baudą Komisija pasirinko kaip atskaitos tašką, yra ne 2002 m.
gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo
(OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) įsigaliojimo data, o pranešimo apie kaltinimus
gavimo data. Tačiau Komisija pati pripažįsta, kad iki šios datos egzistavo teisėtų lūkesčių dėl atleidimo nuo baudos. Toliau
jos pažymi, kad tai vienintelė byla, kurioje pagal Reglamentą Nr. 1/2003 Komisija skyrė baudą dėl susitarimo, apie kurį pranešta.
Be to, už bylos nagrinėjimą atsakingi pareigūnai ne kartą leido suprasti, kad ši byla nėra iš tų, kuriose skiriama bauda.
Ieškovės joms skirtą baudą lygina su Komisijos pozicija, kurios ji laikėsi dviejose, ieškovių manymu, panašiose bylose, kuriose
atitinkamai kaltinami
MasterCard
(Byla COMP/34.579, toliau –
MasterCard
byla) ir
Groupement des cartes bancaires
(toliau – GCB byla). Ieškovės tvirtina, kad tose bylose Komisija neskyrė baudos dėl to, kad apie nagrinėjamas priemones buvo
pranešta pagal Reglamentą Nr. 17. Kalbėdamos apie GCB bylą ieškovės iš esmės pažymi, kad joje nagrinėtas daug sunkesnis pažeidimas
nei šioje byloje, nes, pirma, ji iškelta ne tik dėl konkurencijos pažeidimo poveikio, bet ir dėl konkurencijos objekto ir,
antra, nagrinėjama priemonė ir toliau darė poveikį, kol buvo priimtas Komisijos sprendimas.
Ieškovės neigia Komisijos atsiliepime į ieškinį akcentuotų skirtumų realumą.
Pirma, ieškovės mano, jog nesvarbus skirtumas, susijęs su aplinkybe, kad
MasterCard
byloje pranešime apie kaltinimus nebuvo paminėta, jog gali būti skirta bauda. Svarbi būtent priežastis, dėl kurios
MasterCard
byloje Komisija nuo pat pranešimo apie kaltinimus laikėsi kitokios pozicijos, t. y., kad ji neturėjo skirti baudos vien dėl
tos priežasties, jog buvo pranešta.
Antra, ieškovės nesutinka su tuo, kad apie ginčijamus veiksmus nebuvo pranešta. Pirmiausia jos pažymi, jog iš paties ginčijamo
sprendimo, o konkrečiai – iš jo 312 išnašos matyti, kad apie Taisyklės taikymą
Morgan Stanley
buvo pranešta ir kad būtent ši aplinkybė pateisino, jog bauda neskirta iki pranešimo apie kaltinimus. Po to ieškovės teigia,
kad jos laikėsi tokios nuomonės per visą administracinę procedūrą, o Komisija dėl šio klausimo joms visai neprieštaravo. Galiausiai,
bet kuriuo atveju ieškovės primena, kad 1990 m. pranešta ne tik apie pačią Taisyklę, bet ir apie tai, kad
Morgan Stanley
jos vertina kaip konkurentę. Nuo to laiko visose skirtingose
Visa
vidaus reglamento versijose, apie kurias pranešta Komisijai, buvo nurodyta, kad
Morgan Stanley
laikoma
Visa
konkurente. Be to, nuo 2000 m. liepos ar rugpjūčio mėn. atsakyme į prašymą pateikti informaciją Komisija buvo informuota
apie priežastis, dėl kurių
Morgan Stanley
neatitinka narei keliamų reikalavimų.
Trečia, kalbėdamos apie palyginimą su GCB byla, ieškovės teigia, jog atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamos priemonės poveikis
išliko, nors jos taikymas buvo sustabdytas, tai nepateisina nevienodo vertinimo jų nenaudai. Be to, jos pažymi, kad
MasterCard
byloje ginčijamos priemonės taikymas nebuvo sustabdytas, tačiau bauda visai nebuvo skirta.
Iš to, kas pasakyta, ieškovės daro išvadą, jog pažeisti vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principai. Kadangi ginčijamame
sprendime Komisija nepateikė jokių paaiškinimų šiuo klausimu, ieškovės teigia, kad neįvykdyta ir pareiga motyvuoti.
Komisija nesutinka su ieškovių argumentais.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, kalbant apie kaltinimą, susijusį su teisinio saugumo principo pažeidimu, pabrėžtina, jog net ir tuo atveju, jei
būtų pripažinta, kad buvo pranešta ne tik apie Taisyklę, bet ir apie ginčijamus veiksmus, ieškovių argumentams negalima pritarti.
Pirma, Komisijos teisė nustatyti baudą už susitarimą, apie kurį pranešta pagal Reglamentą Nr. 17, kyla iš Reglamento Nr. 1/2003
34 straipsnio 1 dalies, kurioje nurodyta, kad pranešimai nuo šio reglamento įsigaliojimo dienos netenka galios. Dėl to neišvengiama,
kad baudos už susitarimus, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalį, nustoja galioti, kai įsigalioja
Reglamentas Nr. 1/2003. Todėl bet kuriuo atveju Komisija turi teisę ieškovėms skirti baudą už neteisėtų veiksmų tęsimą po
to, kai įsigalioja Reglamentas 1/2003. Taigi Komisija šios pareigos laikėsi, nes nustatydama baudą atskaitos tašku laikė pranešimo
apie kaltinimus datą, t. y. 2004 m. rugpjūčio 2 d., kuri vėlesnė už Reglamento Nr. 1/2003 įsigaliojimo datą, nustatytą 2004 m.
gegužės 1 dieną.
Antra, primintina, kad Komisija turi diskreciją nustatyti baudų dydį, nes jis yra konkurencijos politikos įgyvendinimo priemonė
(1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
, T‑150/89, Rink. p. II‑1165, 59 punktas). Ši diskrecija neišvengiamai apima ir teisę skirti baudą arba jos neskirti (1997 m.
spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCK ir FNK prieš Komisiją
, T‑213/95 ir T‑18/96, Rink. p. II‑1739, 239 punktas).
Trečia, konkrečiau kalbant apie aplinkybę, kad praeityje Komisija neskyrė baudų, kiek tai susiję su konkurencijos apribojimo
poveikiu, nereiškia, kad dėl to ji negali skirti baudos, jei tai būtina konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti.
Priešingai, veiksmingas konkurencijos taisyklių taikymas iš esmės reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo momentu baudų
dydžius koreguoti pagal šios politikos poreikius (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 169 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Galiausiai, ketvirta, pabrėžtina, jog nuo pranešimo apie kaltinimus etapo ieškovės buvo informuotos apie tai, kad Komisija
ketino skirti baudą.
Todėl šioje byloje ieškovėms skirdama baudą Komisija nepažeidė teisinio saugumo principo.
Antra, kiek tai susiję su kaltinimu dėl vienodo požiūrio principo tariamo pažeidimo, iš esmės ieškovės teigia, kad Komisija
jų atžvilgiu turėjo taikyti tokį patį vertinimą kaip ir
MasterCard
bei GCB bylose.
Tiesa, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad pagal vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principus draudžiama, pirma,
kad panašios situacijos būtų vertinamos skirtingai ir, antra, skirtingos situacijos – vienodai, jeigu toks požiūris nėra objektyviai
pateisinamas (žr. 2005 m. balandžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑110/03, Rink. p. I‑2801, 71 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vis dėlto kiekvienoje konkrečioje byloje Komisija, įgyvendindama savo diskreciją, sprendžia dėl atitinkamos baudos skyrimo
tikslingumo, kad būtų nubausta už nustatytą pažeidimą ir apsaugotas konkurencijos teisės veiksmingumas (212 punkte minėto
Sprendimo
SCK ir FNK prieš Komisiją
239 punktas).
Bet kuriuo atveju, netgi jei neskirdama baudų
MasterCard
bei GCB bylose Komisija klydo, ieškovių argumentais būtų remiamasi trečiojo asmens naudai padarytu neteisėtumu, o tai prieštarauja
teisėtumo principui (žr. 2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 77 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Todėl kaltinimą dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo reikia atmesti.
Trečia, kiek tai susiję su kaltinimu dėl pareigos motyvuoti pažeidimo, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad kalbant
apie baudų nustatymą už konkurencijos teisės pažeidimus, Komisija įvykdo pareigą motyvuoti, jei savo sprendime nurodo vertinimo
kriterijus, kurie leido nustatyti padaryto pažeidimo sunkumą ir trukmę, ir ji neprivalo pateikti jame išsamesnių paaiškinimų
arba skaičių, susijusių su baudos apskaičiavimo metodu (žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SGL Darbon prieš Komisiją
, T‑68/04, Rink. p. II‑2511, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Reikia konstatuoti, kad tokie elementai, susiję
su veiksmų, kuriais kaltinamos ieškovės, sunkumu ir trukme, kai jie pirmiausia susiję su baudos dydžio nustatymu, taip pat
leidžia suprasti priežastis, dėl kurių Komisija nusprendė, kad reikia skirti baudą. Kadangi ginčijamo sprendimo 350–370 konstatuojamosiose
dalyse yra visi reikalaujami vertinimo elementai, šį kaltinimą reikia atmesti.
Galiausiai, ketvirta, kiek tai susiję su ieškovių nurodytais tariamais Komisijos pareigūnų pareiškimais, iš ieškovių rašytinių
dokumentų nematyti, kad tokie pareiškimai būtų sukėlę kokių teisėtų lūkesčių, jog bauda nebus skiriama. Bet kuriuo atveju
net jei toks jų argumentų tikslas, reikia konstatuoti, kad netenkinami reikalavimai, kad jos galėtų remtis teisėtų lūkesčių
apsaugos principu.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką šis principas taikomas kiekvienam asmeniui, kuris atsiduria padėtyje, leidžiančioje manyti,
jog institucija sukėlė jam pagristų vilčių, tačiau patikslinant, kad niekas negali remtis šio principo pažeidimu, jei administracija
nesuteikė tikslių, nesąlyginių ir tikrovę atitinkančių garantijų iš kompetentingų ir patikimų šaltinių (žr. 2004 m. balandžio
29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 152 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau reikia konstatuoti, kad pareiškimai, kuriais ieškovės remiasi, negali būti vertinami kaip tikslios, nesąlyginės ir
tikrovę atitinkančios garantijos, ir panašu, kad ieškovės tai pačios pripažįsta savo rašytiniuose dokumentuose minėdamos pareiškimus,
„leidžiančius suprasti“, kad Komisija šio atvejo nevertino kaip bylos, kurioje ji skirs baudą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, šio ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
b)     Dėl šio ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su pareigos priimti ginčijamą sprendimą per protingą terminą neįvykdymu
Šalių argumentai
Anot ieškovių, ilgesnės nei septynerių metų trukmės administracinė procedūra neleistina ir joms padarė didelės žalos, pateisinančios
baudos panaikinimą. Jei nebūtų tokio vėlavimo, Komisija būtų priėmusi ginčijamą sprendimą galiojant Reglamentui Nr. 17 ir
todėl jai nebūtų skirta bauda. Ieškovės primena, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 6 dalį už susitarimą, apie kurį
pranešta, bauda gali būti skiriama tik tais atvejais, kai priimtas oficialus sprendimas netaikyti baudos neskyrimo. Tačiau
Komisija tokio sprendimo nepriėmė, nors dėl to
Morgan Stanley
pateikė aiškų prašymą.
Be to, ieškovės pabrėžia, kad protingo termino laikymasis vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos srityje
yra bendrasis teisės principas, kurio nesilaikymas gali būti panaikinimo pagrindas, jei jis turėjo įtakos atitinkamos įmonės
gebėjimui apsiginti.
Siekiant patikrinti, ar procedūra buvo neįprastai ilga, reikia atsižvelgti į visą jos trukmę. Šiuo klausimu ieškovės primena
bylos chronologiją ir teigia, kad iš jos matyti, jog Komisija daugelį kartų delsė atlikti veiksmus. Visų pirma ieškovės tvirtina,
kad per trejus metus nuo skundo pateikimo Komisija joms atsiuntė tik du prašymus pateikti informaciją, o verslininkams prašymo
pateikti informaciją visai neišsiuntė.
Juo labiau šios administracinės procedūros trukmė neigiamai vertintina dėl to, kad pats
Morgan Stanley
Komisijos prašė veikti nedelsiant ir kad Jungtinės Karalystės teismuose buvo sustabdytas tuo pačiu metu vykstantis procesas,
todėl šios bylos nagrinėjimui turėjo būti teikiama pirmenybė.
Komisija neigia, kad buvo pernelyg didelis ir nepateisinamas vėlavimas atsižvelgiant į šios bylos sudėtingumą. Bet kuriuo
atveju svarbu tik tai, kad ji laikėsi Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 1 dalyje nustatyto senaties termino.
Bendrojo Teismo vertinimas
Protingo termino laikymasis vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos srityje yra bendrasis Sąjungos teisės
principas, kurio laikymąsi užtikrina teismas (2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
, C‑105/04 P, Rink. p. I‑8725, 35 punktas). Šis principas pakartotas 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos
pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalyje (OL C 364, p. 1).
Primintina, kad dėl šio principo pažeidimo gali būti panaikintas sprendimas, jei šis pažeidimas padarė poveikį nagrinėjamų
įmonių gebėjimui apginti savo poziciją ir todėl pažeidė jų teisę į gynybą (šiuo klausimu žr. 231 punkte minėto Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
42 ir 43 punktus).
Tačiau šioje byloje ieškovės netvirtina, kad dėl administracinės procedūros trukmės buvo pažeista jų teisė į gynybą.
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti nusistovėjusią teismų praktiką, susijusią su 1974 m. lapkričio 26 d. Tarybos reglamentu
(EEB) Nr. 2988/74 dėl teisinių procedūrų ir sankcijų, taikomų pagal Europos ekonominės bendrijos taisykles dėl transporto
ir konkurencijos, taikymo terminų (OL L 319, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 61), kuri taikoma
baudoms, skirtoms pagal Reglamentą Nr. 17. Remiantis šia teismų praktika, jei išsamiai reglamentuojami terminai, per kuriuos
Komisija, nepažeisdama pagrindinio teisinio saugumo reikalavimo, turi teisę skirti baudas įmonėms, dėl kurių buvo pradėtos
konkurencijos taisyklių taikymo procedūros, visus argumentus, susijusius su Komisijos pareiga vykdyti savo įgaliojimus skiriant
baudas per protingą terminą, reikia atmesti (žr. 2008 m. liepos 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie maritime belge prieš Komisiją
, T‑276/04, Rink. p. II‑1277, 41 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Reglamentu Nr. 1/2003 nustatyti senaties terminai nurodyti jo 25 straipsnyje, pakartojančiame Reglamento Nr. 2988/74 atitinkamas
nuostatas, kuriomis remiantis buvo suformuota šio sprendimo 234 punkte minėta teismų praktika.
Taigi Reglamento 1/2003 25 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta, jog Komisijos įgaliojimams skirti baudas taikomas penkerių
metų terminas. Pagal šio reglamento 25 straipsnio 2 dalį senaties terminas skaičiuojamas nuo dienos, kurią padarytas pažeidimas,
o tęstinių ar pakartotinių pažeidimų atvejais skaičiuoti pradedama nuo dienos, kurią pažeidimas baigiasi. Vis dėlto senaties
terminas gali būti nutrauktas ar sustabdytas pagal 25 straipsnio 3, 4 ir 6 dalis. Remiantis Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio
5 dalimi, kiekvieno nutraukimo atveju terminas pradedamas skaičiuoti iš naujo, tačiau senaties terminas baigiasi ne vėliau
kaip praėjus dvigubam senaties terminui, per kurį Komisija neskiria vienkartinės ar periodinės baudos.
Todėl su Reglamentu Nr. 2988/74 susijusi teismų praktika taikoma ir baudoms, skirtoms įgyvendinant Reglamentą Nr. 1/2003.
Šioje byloje nagrinėjamas pažeidimas yra tęstinis ir buvo nutrauktas tada, kai
Morgan Stanley
priimta į
Visa
, t. y. 2006 m. rugsėjo 22 dieną. Taigi laikotarpis nuo pažeidimo nutraukimo iki ginčijamo sprendimo, kuriuo skirta bauda,
priėmimo yra daug trumpesnis nei Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnyje nustatyti senaties terminai.
Todėl šio ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
c)     Dėl šio ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su tuo, kad neatsižvelgta į abejonę dėl ginčijamų veiksmų neteisėtumo
Šalių argumentai
Ieškovės Komisiją kaltina tuo, kad ji nesilaikė šioje byloje taikytinų Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalimi ir [AP] 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairių [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [AP] 65 straipsnio
5 dalį, nustatymo metodo gairių] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau
– 1998 m. gairės). Ieškovės primena, kad jose nustatyta, jog „pagrįstos pažeidėjo abejonės dėl savo neteisėto antikonkurencinio
elgesio“ yra lengvinanti aplinkybė, kuri pateisina pagrindinės baudos sumažinimą. Iš esmės remdamosi požiūriu, kurio laikytasi
byloje COMP/38.096 (toliau – byla
Clearstream
), ieškovės tvirtina, kad tokiomis aplinkybėmis, kai iš tikrųjų yra teisinis netikrumas dėl klausimo, ar ginčijami veiksmai
yra pažeidimas, Komisija visai neturi skirti baudos. Dėl šios bylos sudėtingumo, kurį pati Komisija pripažino, tokio paties
požiūrio ji turėjo laikytis ir šioje byloje.
Iš tikrųjų, visų pirma, nėra Komisijos sprendimų praktikos, nei Bendrijos teismų praktikos, susijusios su šioje byloje nagrinėjamu
klausimu, o vienintelis precedentas yra Jungtinių Amerikos Valstijų teismo sprendimas. Todėl, norėdamos nustatyti, ar jos
turėjo teisę atsisakyti tenkinti
Morgan Stanley
prašymą dėl narystės, o prireikus – kokiomis sąlygomis, ieškovės turėjo pagal analogiją aiškinti esamą Bendrijos teismų praktiką.
Didelis ginčas, iškilęs tarp ieškovių ir Komisijos dėl EB 81 straipsnio 1 ir 3 dalių taikymo patvirtina šį sunkumą.
Antra, iš esmės ieškovės pabrėžia, jog dėl to, kad ši byla susijusi su konkurencijos ribojimu dėl poveikio, ji yra sudėtinga
ir todėl kelia papildomą teisinį netikrumą. Pačiai Komisijai iškilo sunkumų dėl šios bylos naujumo ir sudėtingumo. Šiuo klausimu
ieškovės primena savo argumentus pateikiant reikalavimus dėl panaikinimo, pagal kuriuos Komisija keitė savo vertinimą dėl
nagrinėjamoje rinkoje esančios konkurencijos. Taip pat jos pažymi, kad tik antrojo laiško dėl faktinių aplinkybių etape Komisija
nagrinėjo klausimą dėl
Morgan Stanley
galimybės patekti į nagrinėjamą rinką sudarius fasadinį susitarimą.
Neneigdamos, kad iš esmės egzistuoja teisė skirti baudą už elgesį, kuriuo konkurencija apribojama dėl poveikio, ieškovės primena,
kad vis dėlto Komisija niekada neskyrė baudos byloje, kurioje nebuvo konstatuota jokio antikonkurencinio objekto.
Trečia, Komisijos pareigūnai ieškovėms nurodė, jog ne tiek svarbus Taisyklės taikymas
Morgan Stanley
, kiek pati Taisyklė, nes ji nepakankamai skaidri ar objektyvi. Todėl egzistavo reali abejonė dėl nagrinėjamo kaltinimo pobūdžio.
Komisija neigia, kad ieškovės turėjo realių ir rimtų motyvų manyti, kad jų atsisakymas priimti
Morgan Stanley
nėra Bendrijos teisės pažeidimas.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija negali nukrypti nuo taisyklių, kurias pati sau nustatė (žr. 1991 m. gruodžio
17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 53 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Ypač kai Komisija priima gaires, skirtas tam, kad
laikantis Sutarties būtų patikslinti kriterijai, kuriuos ji ketina taikyti naudodamasi savo diskrecija, ji pati apriboja savo
diskreciją, nes turi laikytis savo pačios nustatytų orientacinių taisyklių (1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją
, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktas; 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimo
Vlaams Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 89 punktas ir 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 267 punktas).
Iš ginčijamo sprendimo 350–370 konstatuojamųjų dalių matyti, kad apskaičiuodama ieškovėms skirtą baudą Komisija jose taikė
1998 m. gairėse nustatytą metodą.
1998 m. gairių 3 punkte numatyta, kad pagrindinė bauda koreguojama atsižvelgiant į tam tikras lengvinančias aplinkybes, iš
kurių viena yra pagrįsta įmonės abejonė dėl nagrinėjamo elgesio neteisėtumo.
Šioje byloje ieškovės mano, kad abejonė dėl ginčijamų veiksmų neteisėtumo buvo tokia, kad dėl jos taikydama 1998 m. gaires
Komisija turėjo neskirti baudos.
Siekiant išsiaiškinti, ar Komisija ieškovėms turėjo taikyti lengvinančią aplinkybę, susijusią su pagrįstos abejonės buvimu,
o prireikus, kaip ieškovės to prašo pateikdamos šį ieškinio pagrindą, netgi ir visai neskirti baudos, reikia patikrinti, ar
ieškovės turėjo protingai suvokti, kad pažeidžia EB 81 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 503 punktą).
Svarbu konstatuoti, kad bauda buvo skirta ne už visą pažeidimo darymo laikotarpį, o tik už laikotarpį nuo pranešimo apie kaltinimus
dienos.
Šiame dokumente Komisija pateikė prieštaravimus dėl ginčijamų veiksmų paaiškindama priežastis, dėl kurių ji manė, kad jais
pažeidžiamas EB 81 straipsnis. Todėl ieškovės nebegali teigti, kad po šios datos nesuvokė, jog pažeidžia EB 81 straipsnį (šiuo
klausimu pagal analogiją žr. 2003 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways prieš Komisiją
, T‑219/99, Rink. p. II‑5917, 314 punktą).
Šiuo atžvilgiu egzistuoja didelis skirtumas, palyginti su ieškovių nurodyta byla
Clearstream
, kurioje ginčijami veiksmai buvo nutraukti dar prieš priimant pranešimą apie kaltinimus.
Todėl ieškovių argumentai, susiję su tariamu ankstesnės sprendimų praktikos nebuvimu ar bylos sudėtingumu, netinkami, nes
bet kuriuo atveju jais jos galėtų įrodyti tik tai, kad buvo pagrįsta abejonė iki tol, kol priimtas pranešimas apie kaltinimus,
t. y. per laikotarpį, į kurį nebuvo atsižvelgta apskaičiuojant baudą.
Galiausiai aplinkybė, kad ginčijamame sprendime Komisijos minėti tam tikri argumentai nebuvo pateikti pranešime apie kaltinimus,
pavyzdžiui, įėjimo į nagrinėjamą rinką sudarius fasadinį susitarimą neveiksmingumas, neturi jokio poveikio. Iš tikrųjų pranešime
apie kaltinimus pateiktos informacijos savaime pakako, kad būtų išsklaidyta ieškovių pagrįsta abejonė dėl ginčijamų veiksmų
neteisėtumo.
Vadinasi, trečią dalį, o todėl ir visą ieškinio pagrindą reikia atmesti.
2.
Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su apskaičiuojant skirtą baudą padarytų teisės ir vertinimo klaidų buvimu
Pateikdamos šį ieškinio pagrindą ieškovės ginčija Komisijos vertinimus, susijusius su, pirma, pradinės baudos nustatymu, antra,
tuo, kad neatsižvelgta į lengvinančias aplinkybes, ir, trečia, pažeidimo trukme.
a)     Dėl šio ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su pradinės baudos nustatymu
Visų pirma ieškovės ginčija tai, kad pažeidimas kvalifikuotas kaip „sunkus“ ir, papildomai, kad pasirinkta 8,5 milijonų EUR
suma.
Dėl pažeidimo pobūdžio
–       Šalių argumentai
Anot ieškovių, pažeidimas, kuriuo jos kaltinamos, turėjo būti kvalifikuojamas kaip „lengvas“ atsižvelgiant į 1998 m. gaires.
Netgi darant prielaidą, kad jis padarė poveikį rinkai, toks poveikis neturėjo ekonominės įtakos, kurią Komisija jam priskiria,
nes pažeidimas susijęs tik su vienu ūkio subjektu labai specifinėje rinkoje ir tik vienoje valstybėje narėje.
Ieškovės tvirtina, kad, nors potencialaus poveikio buvimo ir pakanka EB 81 straipsnio pažeidimui konstatuoti, kalbant apie
baudos dydžio apskaičiavimą, Komisija turi įrodyti, pateikdama patvirtinančius įrodymus, kad padarytas realus poveikis rinkai.
Šioje byloje Komisija pripažino, kad ji nenustatė realaus poveikio apimties, ir sutinka, kad pasitenkino vien tuo, jog šiuo
klausimu padarė išvadas iš aplinkybių, susijusių su pažeidimu.
Komisija mano, kad nepadarė pažeidimo kvalifikavimo klaidos.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ginčijamame sprendime Komisija nagrinėjamo pažeidimo kvalifikavimą kaip „sunkus“ pagrindė tam tikromis aplinkybėmis.
Pirmiausia ginčijamo sprendimo 358–359 konstatuojamosiose dalyse ji priminė, kad apskritai
Morgan Stanley
buvo sukliudyta siūlyti kredito kortelių ir atidėto debeto mokėjimo kortelių aptarnavimo paslaugas, o ne vien tik
Visa
kortelių.
Po to Komisija nusprendė, kad pažeidimas padarė realų poveikį konkurencijai. Ginčijamo sprendimo 357 konstatuojamojoje dalyje
pripažinusi, kad neįmanoma tiksliai įvertinti tokio poveikio apimties, iš atliktų ginčijamų veiksmų Komisija padarė išvadą,
jog buvo protinga „manyti, jog tikėtina, kad pažeidimas padarė didelį poveikį rinkai“. Ginčijamo sprendimo 360 konstatuojamojoje
dalyje Komisija daro nuorodą ir į įvairias aplinkybes, kuriomis ji rėmėsi konstatuodama pažeidimą.
Galiausiai, ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamojoje dalyje ji rėmėsi aplinkybe, kad apribojimas paveikė Jungtinę Karalystę,
kuri yra pagrindinė mokėjimo kortelių rinka.
Primintina, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika pažeidimo sunkumas nustatomas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui,
specifinėmis bylos aplinkybėmis, kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, kurių atžvilgiu Komisija turi diskreciją (2008 m.
spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 153 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Kaip jau pabrėžta šio sprendimo 247 punkte, apskaičiuodama ieškovėms skirtą baudą Komisija taikė 1998 m. gairėse nustatytą
metodą.
Pagal 1998 m. gairių 1 punkto A dalies pirmą pastraipą vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai,
jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį.
Pagal 1998 m. gairėse pateiktą lengvų ir sunkių pažeidimų apibrėžimą matyti, kad iš esmės jie diferencijuojami pagal jų įtaką
konkurencijai ir jų geografinio poveikio apimtį. Apibūdinant sunkius pažeidimus nurodoma, kad „dažniausiai tai yra horizontalūs
arba vertikalūs pažeidimai [tokie kaip ir lengvi pažeidimai], tačiau jie įgyvendinami griežčiau, turi didesnę įtaką rinkai
ir veikia didesnes bendrosios rinkos sritis“. „Lengvi“ pažeidimai apibūdinami kaip „turintys ribotos įtakos rinkai ir veikiantys
reikšmingą, tačiau palyginti nedidelę Bendrijos rinkos dalį“.
Pirmiausia, kalbėdamos apie pažeidimo poveikį rinkai ieškovės Komisiją kaltina tuo, kad ji neįrodė jo realumo. Taip pat jos
tvirtina, kad bet kuriuo atveju poveikis būtų tik ribotas.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai Komisija turi atsižvelgti į
įprastą konkurenciją, kuri būtų buvusi, jei pažeidimas nebūtų padarytas (žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Ginčijamo sprendimo 357 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžė, kad:
„Nors neįmanoma tiksliai įvertinti realaus poveikio apimties, sprendimas neįsileisti
Morgan Stanley
buvo įgyvendintas, ir todėl protinga manyti, jog tikėtina, kad pažeidimas padarė didelį poveikį rinkai.“
Tiesa, klaidinga teigti, kad tarp antikonkurencinių veiksmų įgyvendinimo ir poveikio buvimo savaime egzistuoja priežastinis
ryšys (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, 109 ir 110 punktus).
Vis dėlto iš ginčijamo sprendimo 358–360 konstatuojamųjų dalių matyti, kad šiuo klausimu Komisija remiasi ir kitomis dviem
grupėmis argumentų, susijusiomis, pirma, su tuo, kad dėl ginčijamų veiksmų
Morgan Stanley
buvo sukliudyta siūlyti visų kortelių, o ne vien tik
Visa
kortelių, aptarnavimo paslaugas ir, antra, teigiamu poveikiu, kurį galėjo padaryti
Morgan Stanley
buvimas nagrinėjamoje rinkoje.
Taigi, visų pirma, ieškovės neneigia, kad dėl ginčijamų veiksmų
Morgan Stanley
buvo sukliudyta siūlyti visų kortelių, o ne vien tik
Visa
kortelių aptarnavimo paslaugas.
Antra, nagrinėjant reikalavimus dėl panaikinimo buvo nuspręsta, jog Komisijos vertinimai, susiję su ginčijamų veiksmų konkurenciją
ribojančiu poveikiu, t. y. esamu ir potencialiu konkurencijos lygiu,
Morgan Stanley
kaip potencialios konkurentės statusu ir jos ketinimu įeiti į rinką, yra pagrįsti.
Šiuo klausimu primintina, kad ginčijamo sprendimo 174 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžė, jog apklausė visas kaip potencialias
konkurentes nurodytas finansų įstaigas, kad išsiaiškintų, ar jos ketina įeiti į nagrinėjamą rinką, ir iš to padarė išvadą,
kad vienintelė
Morgan Stanley
buvo potenciali konkurentė, pareiškusi ketinimą įeiti į tą rinką.
Todėl remdamasi šiomis aplinkybėmis, darydama išvadą, kad ginčijami veiksmai padarė didelį poveikį rinkai, Komisija nepadarė
akivaizdžios vertinimo klaidos.
Antra, kalbant apie Komisijos tyrimą, susijusį su ginčijamų veiksmų poveikio geografine apimtimi, ieškovės mano, kad atsižvelgiant
į tai, jog ginčijami veiksmai susiję tik su Jungtinės Karalystės rinka, Komisija turėjo suteikti pirmenybę pažeidimo kvalifikavimui
kaip „lengvas“.
Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką nacionalinio lygio geografinė rinka atitinka reikšmingą bendrosios rinkos
dalį (žr. 2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 176 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė aplinkybę, kad „Jungtinės Karalystės rinka yra pagrindinė
mokėjimo kortelių rinka“. Todėl atsižvelgiant į šios rinkos ekonominę svarbą, kurios ieškovės neginčijo, Komisija pagrįstai
galėjo nuspręsti, jog nagrinėjama rinka sudarė „didesnę bendrosios rinkos dalį“ 1998 m. gairių prasme.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, reikia atmesti ieškovių kaltinimus, susijusius su pažeidimo pobūdžiu.
Dėl pradinės baudos dydžio
–       Šalių argumentai
Ieškovių teigimu, Komisijos taikyta pradinė 8,5 milijono EUR bauda neproporcinga ir nemotyvuota. Komisija pradinę baudą turėjo
nustatyti artimą žemutinei ribai, nustatytai 1998 m. gairėse už sunkius pažeidimus, atsižvelgusi į pažeidimo poveikį, nes
nagrinėjamas konkurencijos apribojimo poveikis, bei į savo praktiką baudų nustatymo srityje. Ieškovės primena, kad nors Komisija
turi teisę nukrypti nuo ankstesnės praktikos baudų nustatymo srityje, ji turi taikyti 1998 m. gaires ir nurodyti nustatytą
sumą pagrindžiančius objektyviai pateisinamus motyvus.
Dublike ieškovės teigia, jog aplinkybė, kad Komisija taikė pradines baudas, atitinkančias tas, kurios taikytos daugelyje ankstesnių
sprendimų, įrodo, kad šioje byloje taikyta nagrinėjama pradinė bauda neproporcinga, nes tuose sprendimuose nagrinėti veiksmai
buvo daug sunkesni konkurencijos teisės pažeidimai.
Komisija mano, kad pradinė bauda proporcinga ir kad sprendimas tinkamai motyvuotas.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, kalbant apie kaltinimą, susijusį su motyvavimo stoka dėl to, kad Komisija nenurodė priežasčių, dėl kurių ji nustatė
8,5 milijono EUR pradinę ieškovėms skirtos baudos sumą, reikia atmesti.
Tiesa, kad ginčijamame sprendime nėra aiškaus pagrindimo dėl pradinės baudos nustatymo, Komisija tik daro nuorodą į ginčijamo
sprendimo 353 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodytos priežastys, dėl kurių pažeidimą ji kvalifikavo kaip sunkų.
Tačiau reikia konstatuoti, kad Komisija šiuo klausimu neturėjo pateikti paaiškinimų. Iš tikrųjų, kaip pabrėžta šio sprendimo
221 punkte, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad, kalbant apie baudų nustatymą už konkurencijos teisės pažeidimus,
Komisija įvykdo pareigą motyvuoti, jei savo sprendime nurodo vertinimo kriterijus, kurie leido nustatyti padaryto pažeidimo
sunkumą ir trukmę, ir neprivalo jame pateikti išsamesnių paaiškinimų.
Todėl Komisija neturėjo paaiškinti priežasčių, dėl kurių ji nustatė būtent 8,5 milijono EUR pradinę baudą. Vadinasi, šiuo
klausimu ginčijamas sprendimas tinkamai motyvuotas.
Antra, kalbant apie šios sumos tariamą neproporcingumą reikia priminti, kad 1998 m. gairėse už pažeidimus, kurie kvalifikuojami
kaip „sunkūs“, numatyta nuo 1 mln. iki 20 mln. EUR pradinė bauda.
1998 m. gairių 1 punkto A dalies trečioje, ketvirtoje ir penktoje pastraipose nustatyta taip:
„Kiekvienos šios kategorijos, visų pirma sunkių ir labai sunkių pažeidimų atveju siūlomų baudų skalė leidžia skirti įmonėms
skirtingas baudas pagal jų padaryto pažeidimo pobūdį.
Taip pat būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų
pirma vartotojams bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasantį poveikį.
Apskritai reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad didelės įmonės paprastai turi teisinių ir ekonominių žinių ir išteklių, leidžiančių
joms lengviau pastebėti, kad jų veiksmai sudaro pažeidimą, ir suvokti iš to kylančias pasekmes pagal konkurencijos teisę.“
Kadangi ieškovės neginčija 1998 m. gairių teisėtumo, todėl nagrinėti, ar Komisijos nustatyta pradinė bauda yra proporcinga,
ar ne, reikia atsižvelgiant būtent į šio sprendimo 291 punkte minėtus kriterijus.
Taigi, atsižvelgiant, pirma, į ieškovių ekonominę svarbą, ir, antra, į reikalingumą išsaugoti baudos atgrasomąjį pobūdį, 8,5 milijono EUR
suma, kuri artimesnė 1998 m. gairėse už sunkius pažeidimus nustatytos skalės žemutinei daliai, neatrodo akivaizdžiai neproporcinga.
Todėl šio ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
b)     Dėl šio ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su lengvinančiomis aplinkybėmis
Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad abejonė dėl ginčijamų veiksmų teisėtumo turėjo būti vertinama bent jau kaip lengvinanti aplinkybė. Be
to, dėl šios priežasties Komisija neturėjo taikyti padidinimo už pažeidimo trukmę. Ieškovės Komisiją kaltina ir dėl to, kad
ši neatsižvelgė, pirma, į tai, jog jos siūlė pakeisti ir iš tikrųjų pakeitė Taisyklę, ir, antra, kad jos su
Morgan Stanley
sudarė susitarimą per administracinę procedūrą. Galiausiai, Komisijos delsimas nagrinėti bylą pateisintų bent jau tai, kad
bauda būtų sumažinta.
Komisija mano, kad ji pagrįstai netaikė nė vienos lengvinančios aplinkybės. Visų pirma ji neigia padaryto Taisyklės pakeitimo
realų poveikį, nes juo buvo tik papildomai nustatyta vertinimo kriterijų, o šie bet kuriuo atveju
Morgan Stanley
nebuvo taikyti
.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, kalbant apie kaltinimą, susijusį su tuo, kad turėjo būti atsižvelgta į abejonę dėl ginčijamų veiksmų teisėtumo
kaip į lengvinančią aplinkybę, jį reikia atmesti dėl šio sprendimo 250–255 punktuose nurodytų motyvų. Iš tikrųjų primintina,
kad Komisija apskaičiavo baudą remdamasi laikotarpiu nuo pranešimo apie kaltinimus. Todėl tuo metu ieškovės nebegalėjo turėti
pagrįstos abejonės dėl ginčijamų veiksmų teisėtumo.
Antra, kalbant apie kaltinimą, susijusį su tuo, kad ir Komisijos delsimas nagrinėti bylą pateisina baudos sumažinimą, jam
negalima pritarti dėl šio sprendimo 231–238 punktuose nurodytų priežasčių, nes laikotarpis nuo pažeidimo nutraukimo iki ginčijamo
sprendimo priėmimo trumpesnis nei Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnyje nustatytas senaties terminas.
Trečia, kalbant apie nuorodą į susitarimą, sudarytą su
Morgan Stanley
ir jos priėmimą į
Visa
, pažymėtina, kad taip veikdamos ieškovės nutraukė pažeidimą, kuriuo jos buvo kaltinamos keletą metų po to, kai Komisija jas
įspėjo apie veiksmų neteisėtumą. Vadinasi, Komisija ieškovėms pagrįstai nesumažino baudos dėl šios priežasties.
Ketvirta, ieškovės klaidingai tvirtina ir tai, jog Komisija turėjo atsižvelgti į aplinkybę, kad ieškovės pakeitė Taisyklę
per administracinę procedūrą.
Tiesa, kad ieškovės iš tikrųjų pakeitė Taisyklę 2006 m. gegužės 24 dieną. Šis pakeitimas gali būti vertinamas kaip atsakymas
į vieną iš Komisijos ieškovėms pateiktų neigiamų pastabų, nurodytų pranešime apie kaltinimus, kurio 247 ir 248 punktuose buvo
pabrėžiama, jog Taisyklės formuluotės taikymas diskriminuojantis visų pirma atsižvelgiant į tai, kad joje nurodyta sąvoka
„konkurentas“ nepakankamai objektyvi ir tiksli. Taip pat reikia konstatuoti ir tai, kad ginčijamame sprendime, kuris priimtas
po šio Taisyklės pakeitimo, ši pastaba nebenurodyta.
Vis dėlto Komisija visiškai neturėjo šio Taisyklės pakeitimo pripažinti lengvinančia aplinkybe ir ieškovėms sumažinti baudą.
Iš tikrųjų galimo baudos sumažinimo pagal 1998 m. gairių 3 punktą dėl lengvinančių aplinkybių adekvatumas turi būti vertinamas
bendrai atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes. Gairėse nesant imperatyvios nuostatos dėl lengvinančių aplinkybių, į
kurias galima atsižvelgti, darytina išvada, kad vertindama aplinkybių visumą Komisija išlaiko tam tikrą diskreciją nustatyti,
kiek galima sumažinti baudą dėl lengvinančių aplinkybių (182 punkte minėto Sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
275 punktas).
Tačiau, kadangi ginčijami veiksmai susiję ne tiek su pačia Taisykle, kiek su jos taikymu
Morgan Stanley
, kaip tai pripažįsta pačios ieškovės, ir kadangi šis atsisakymas priimti truko ilgiau nei dvejus metus po pranešimo apie
kaltinimus, Komisija pagrįstai neatsižvelgė į ieškovių padarytą Taisyklės pakeitimą, kuris, be to, buvo padarytas tik labai
vėlyvame administracinės procedūros etape.
Todėl šio ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
c)     Dėl šio ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su pažeidimo trukme
Šalių argumentai
Ieškovės ginčija Komisijos nustatytas pažeidimo pradžios ir pabaigos datas. Jos mano, kad pažeidimas truko daugiausia septynis
mėnesius, t. y. nuo 2005 m. rugpjūčio mėn. iki 2006 m. vasario mėnesio. Todėl Komisija neturėjo taikyti padidinimo už pažeidimo
trukmę.
Visų pirma, ieškovės mano, kad pažeidimas neprasidėjo anksčiau nei 2005 m. rugpjūčio mėnesį. Jos remiasi aplinkybe, kad norint
įeiti į nagrinėjamą rinką reikia priimti konkretų įgyvendinimo planą. Kadangi, pirma, pirmasis įrodymas apie įgyvendinimo
planą yra susijęs su 2005 m. gegužės 20 d., o, antra, realiam tokio plano įgyvendinimui paprastai prireikia bent jau trijų
mėnesių,
Morgan Stanley
nebūtų galėjusi įeiti į nagrinėjamą rinką iki 2005 m. rugpjūčio mėnesio.
Todėl Komisija klysta manydama, kad neteisėti veiksmai pradėti tada, kai rinka buvo uždaryta, t. y. 2000 m. kovo 22 dieną.
Ieškovės neigia ir
Morgan Stanley
ketinimo įeiti į aptarnavimo rinką nuo 1998 m. realumą. Įrodymai, kurie tariamai patvirtina, kad toks ketinimas buvo, iš
tikrųjų susiję tik su kortelių išdavimo rinka. Be to, ieškovės Komisiją kaltina tuo, kad ši neišnagrinėjo jų pateiktų įrodymų,
o jie patvirtina, kad
Morgan Stanley
neketino įeiti į nagrinėjamą rinką.
Antra, kadangi nustatydama pažeidimo trukmę Komisija remiasi tariamu
Morgan Stanley
nuolatiniu ketinimu verstis aptarnavimo veikla, ieškovės teigia, kad Komisija turėjo įrodyti šio ketinimo realumą per visą
pažeidimo laikotarpį. Tačiau ginčijamame sprendime nėra net menkiausio tokio ketinimo įrodymo per laikotarpį nuo 2005 m. gegužės
mėn. iki 2006 m. rugsėjo 22 dienos. Todėl Komisija neįvykdė savo pareigų, nurodytų 1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendime
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
(T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 ir 80 punktai). Bet kuriuo atveju Komisija turėjo nuspręsti, kad pažeidimas baigėsi 2006 m.
vasario mėn., kai buvo pradėtos derybos dėl
Morgan Stanley
narystės, o
Morgan Stanley
per jas neįrodė jokio ketinimo įeiti į aptarnavimo rinką.
Kalbant apie Komisijos atsakymą, kiek jis susijęs su tuo, kad pakanka vien
Visa
nario statuso, kad būtų suteikta teisė aptarnauti, ieškovės pabrėžia, kad toks argumentas klaidingas. Esminis klausimas yra
tai, ar egzistuoja
Morgan Stanley
ketinimas įeiti į nagrinėjamą rinką. Todėl aplinkybė, kad per derybas dėl narystės
Morgan Stanley
nepageidavo atsakyti į ieškovių klausimus šiuo aspektu, yra labai svarbi. Be to, jos primena, kad tapusi nare
Morgan Stanley
neįėjo į nagrinėjamą rinką.
Komisija mano, kad ji nepadarė klaidos nustatydama pažeidimo pradžios ir pabaigos datas.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš esmės ieškovės teigia, kad nustatyta klaidinga pažeidimo pradžios ir pabaigos data, nes
Morgan Stanley
ketinimas įeiti į nagrinėjamą rinką netruko per visą Komisijos nurodytą laikotarpį. Jos kaltina Komisiją ir dėl to, kad ji
neišskaičiavo laikotarpio, reikalingo įeiti į nagrinėjamą rinką.
Vis dėlto, kaip pabrėžta nagrinėjant reikalavimus dėl panaikinimo, Komisija teisingai nusprendė, kad
Morgan Stanley
buvo potenciali konkurentė nagrinėjamoje rinkoje. Todėl ginčijami veiksmai jos atžvilgiu turėjo konkurenciją ribojantį poveikį
tiek laiko, kiek ji buvo neįsileidžiama į minėtą rinką. Todėl Komisija teisingai nusprendė, kad pažeidimo trukmė atitiko laikotarpį,
kurį buvo atsisakoma suteikti
Visa
narės statusą. Kadangi šis atsisakymas truko nuo 2000 m. kovo 22 d. iki
Morgan Stanley
priėmimo, t. y. 2006 m. rugsėjo 22 d., tarp šių datų buvo daromas tęstinis konkurencijos teisės pažeidimas. Taigi Komisija
nepadarė jokios klaidos nustatydama pažeidimo pradžios ir pabaigos datas.
Todėl nėra jokios abejonės dėl tikslios pažeidimo trukmės. Tuo ši byla skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas šio sprendimo
309 punkte minėtas Sprendimas
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
(79 ir 80 punktai), kuriuo ieškovės remiasi.
Vadinasi, trečią dalį, o todėl ir visą šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, visus šiame ieškinyje pateiktus reikalavimus reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovės pralaimėjo bylą, jos turi padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Visa Europe Ltd
ir
Visa International Service
bylinėjimosi išlaidas.
Jaeger
Vadapalas
Prek
Paskelbta 2011 m. balandžio 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Faktinės bylos aplinkybės
Ginčijamas sprendimas
A –  Atitinkamos rinkos apibrėžimas
B –  Veiksmai, dėl kurių kaltinama
C –  EB 81 straipsnio taikymas
D –  Baudos apskaičiavimas
Procesas
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą
1.  Pirminiai klausimai
a)  Dėl tam tikrų argumentų ir dokumento priimtinumo
b)  Dėl ieškinio priedo priimtinumo
2.  Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su ieškovių teisės į gynybą pažeidimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl pirmojo ir trečiojo ieškinio pagrindų, kuriais neigiama, jog ginčijamais veiksmais apribota konkurencija
a)  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neatsižvelgė į Morgan Stanley galimybę įeiti į nagrinėjamą
rinką sudarius „fasadinį“ susitarimą
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
b)  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Morgan Stanley buvimo nagrinėjamoje rinkoje poveikiu konkurencijai
Dėl šio ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su ekonomiškai ir teisiškai klaidingo kriterijaus taikymu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šio ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje lygio klaidinga analize
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šio ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su atsisakymo priimti Morgan Stanley poveikio konkurencijai nepakankama
ir klaidinga analize
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
B –  Dėl prašymo panaikinti arba sumažinti baudą
1.  Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės ir vertinimo klaidų, padarytų nustatant baudą, buvimu
a)  Dėl šio ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimu bei motyvavimo
stoka
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
b)  Dėl šio ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su pareigos priimti ginčijamą sprendimą per protingą terminą neįvykdymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
c)  Dėl šio ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su tuo, kad neatsižvelgta į abejonę dėl ginčijamų veiksmų neteisėtumo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su apskaičiuojant skirtą baudą padarytų teisės ir vertinimo klaidų buvimu
a)  Dėl šio ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su pradinės baudos nustatymu
Dėl pažeidimo pobūdžio
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pradinės baudos dydžio
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
b)  Dėl šio ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su lengvinančiomis aplinkybėmis
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
c)  Dėl šio ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su pažeidimo trukme
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.