CELEX: 62010CJ0562
Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi
ELTL artikkel 56
Saksamaa õigusnormid hoolduskindlustuse valdkonnas
Kodus osutatavad mitterahalised hooldusteenused, mis on välistatud teises liikmesriigis ajutise viibimise korral
Ülekantavatest rahalistest hüvitistest madalam tase
Teistes liikmesriikides hooldusabivahendite laenutamisega seotud kulude hüvitamata jätmine

Oma hagiavalduses palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna
—
Saksamaa Liitvabariik maksab hooldust vajavale isikule sotsiaalkindlustusseadustiku (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch) XI köite käesoleva kohtuasja asjaoludele kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „SGB XI”) § 34 lõike 1 punkti 1 sõnastuse kohaselt hooldushüvitist vaid kuni kuus nädalat, kui nimetatud isik viibib ajutiselt mõnes muus Euroopa Liidu liikmesriigis;
—
kulusid, mis on seotud hooldust vajava isiku ajutise viibimise ajal mõnes muus liikmesriigis saadud hooldusteenustega, mida on osutanud muus liikmesriigis asuv teenusepakkuja, ei hüvitata Saksamaal osutatavate mitterahaliste hooldusteenuste ulatuses või on selline hüvitamine välistatud SGB XI § 34 lõike 1 punkti 1 alusel;
—
hooldust vajava isiku ajutise viibimise korral mõnes muus liidu liikmesriigis ei hüvitata hooldusabivahendite laenutamise kulusid või on nende kulude hüvitamine välistatud SGB XI § 34 lõike 1 punkti 1 alusel, olgugi et Saksamaal need kulud hüvitataks või antaks hooldusabivahendid kasutada ning hüvitamine ei tähendaks Saksamaal makstavate hüvitiste kahekordistumist või muul moel suurenemist,
siin on Saksamaa Liitvabariik rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3) muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 592/2008 (
ELT 177, lk 1
) muudetud kujul, (edaspidi „määrus nr 1408/71”) artikkel 1 sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[...]
i)
viibimine
– ajutiselt elamine;
[...]
o)
pädev asutus:
i)
asutus, kus asjaomane isik on hüvitise taotlemise ajal kindlustatud,
või
[...]
p)
elukohajärgne asutus ja viibimiskohajärgne asutus
– vastavalt asutus, kes on pädev andma hüvitist asjaomase isiku elukohas, ja asutus, kes on pädev andma hüvitist asjaomase isiku viibimiskohas selle asutuse rakendatavate õigusaktide alusel, või sellise asutuse puudumisel asjaomase liikmesriigi pädeva võimuorgani määratud asutus;
q)
pädev riik
– liikmesriik, mille territooriumil asub pädev asutus;
[...]”.
Nähtuvalt määruse nr 1408/71 III jaotise pealkirjast sisaldab see jaotis eri liiki hüvitistega seotud erisätteid.
Määruse III jaotise I peatükis „Haigus ning rasedus ja sünnitus” sisalduvad määruse nr 1408/71 artiklid 18–36.
Nagu ütleb määruse nr 1408/71 artikli 22 pealkiri, käsitleb see artikkel eelkõige kindlustatud isikute viibimist väljaspool pädevat riiki kõnealuse määruse tähenduses. Selle lõige 1 sätestab:
„Töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal, kes vastab pädeva riigi õigusaktide tingimustele õiguse kohta saada hüvitist […] ning:
[...]
c)
kellele pädev asutus on andnud loa minna teise liikmesriigi territooriumile, et saada seal vajalikku ravi,
on õigus saada:
i)
mitterahalisi hüvitisi, mida pädeva asutuse nimel annab viibimis- või elukohajärgne asutus vastavalt tema poolt kohaldatavatele õigusaktidele, nii nagu oleks see asutus kõnealuse isiku kindlustanud; hüvitiste andmise kestus on siiski reguleeritud pädeva riigi õigusaktidega;
ii)
rahalisi hüvitisi, mida annab pädev asutus vastavalt tema poolt kohaldatavatele õigusaktidele. Pädeva asutuse ja viibimiskohajärgse […] asutuse vahelise kokkuleppe alusel võib kõnealuseid hüvitisi anda elukohajärgne asutus pädeva asutuse nimel vastavalt pädeva riigi õigusaktide sätetele.”
Määruse nr 1408/71 artikkel 31 „Pensionäri ja/või tema pereliikmete viibimine liikmesriigis, mis ei ole tema elukohariik” kuulub nimetatud I peatüki 5. jakku „Pensionärid ja nende pereliikmed”. Selle artikli lõige 1 sätestab:
„1. Pensionär, kellel on õigus pensionile või pensionidele ühe liikmesriigi õigusaktidele alusel või õigus pensionidele kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel, ning kellel on õigus saada hüvitisi ühe nimetatud riigi õigusaktide alusel, saab koos oma pereliikmetega, kes viibivad liikmesriigi territooriumil, mis ei ole nende elukohariik:
a)
meditsiinilistel põhjustel vajalikke mitterahalisi hüvitisi oma viibimise ajal liikmesriigi territooriumil, mis ei ole tema elukohariik, võttes arvesse hüvitiste iseloomu ja eeldatavat riigis viibimise aega. Neid mitterahalisi hüvitisi annab asukohariigi asutus vastavalt selle suhtes kehtivate õigusaktide sätetele pensionäri või tema pereliikmete elukohariigi asutuse arvel;
b)
rahalisi hüvitisi antakse, kui see on asjakohane, pädeva asutuse poolt […] vastavalt antud asutuse suhtes kehtivate õigusaktide sätetele. Pädeva asutuse ja asukohariigi asutuse vahelise kokkuleppe alusel võib neid hüvitisi siiski anda viimati nimetatud asutus esimesena nimetatud asutuse arvel vastavalt pädeva riigi õigusaktide sätetele.”
Vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 36 makstakse kõnealuse määruse artiklite 22–31 alusel ühe liikmesriigi asutuse poolt teise liikmesriigi asutuse nimel antavad mitterahalised hüvitised täies ulatuses tagasi. Vastavad summad määratakse kindlaks ning nende tagasimaksmine toimub nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord (
EÜT L 74, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83), komisjoni 9. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 120/2009 (
ELT L 39, lk 29
) muudetud kujul, artiklite 93–95 kohaselt.
Saksamaa õigus
SGB XI kehtestab hooldusriski puhuks ette nähtud sotsiaalkindlustusskeemi (edaspidi „hoolduskindlustus”). SGB XI § 1 lõike 2 esimene lause ütleb, et „kõikidel kohustusliku ravikindlustusskeemiga liitunud isikutel on täielik hoolduskindlustus”.
Kohustuslikku hoolduskindlustustust omavatele isikutele antakse koduse hoolduse korral mitterahalisi hüvitisi (
Pflegesachleistung
) vastavalt SGB XI §-le 36 ja/või „hooldushüvitist” (
Pflegegeld
) vastavalt SGB XI §-dele 37 või 38. Nende hüvitiste – nii mitterahalise kui ka rahalise hüvitise – summa sõltub hooldusvajadusest, mis on liigitatud kategooriatesse I–III. Hüvitisi hooldusabivahendite näol antakse vastavalt SGB XI §-le 40.
Vastavalt SGB XI §-le 36 on hooldust vajavatel isikutel koduse hoolduse korral õigus mitterahalisele üldhooldusteenusele (
Grundpflege
) ja majapidamisabile (
häusliche Pflegehilfe
). Neid teenuseid osutavad hoolduskindlustuskassa juures töötavad hooldajad või koduse hooldusabi pakkujad, kes on sõlminud hoolduskindlustuskassaga hoolduslepingu. Kodust hooldusabi võivad mitterahalise hüvitisena anda ka üksikisikud, kellega hoolduskassa on sõlminud teenuste osutamise lepingu (
Versorgungsvertrag
). Mitterahaliste hüvitiste kulud kannab hoolduskindlustuskassa hüvitiste saaja hooldusvajadusest sõltuva kuumäära piires. Käesoleval juhul oli see määr põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppedes vastavalt hooldusvajaduse määrale kas 440 eurot, 1040 eurot või 1510 eurot. Väga suure hooldusvajadusega isikute puhul, nii-öelda „rasketel juhtudel”, võib see summa ulatuda 1918 euroni kuus.
SGB XI § 37 näeb ette võimaluse taotleda hooldushüvitist, mis makstakse välja rahas, mitterahalise hüvitise asemel eeldusel, et hooldust vajav isik tagab endale hooldushüvitise abil vastavalt selle suurusele sobival viisil ise vajaliku üldhoolduse ja majapidamisabi. Hooldushüvitise näol on tegemist kindlasummalise ning tegelikult kantud kuludest sõltumatu hüvitisega, mille summaks oli praeguses asjas põhjendatud arvamuses ettenähtud tähtaja lõppedes vastavalt hooldusvajaduse määrale kas 225 eurot, 430 eurot või 685 eurot kuus. Erisummat „rasketeks juhtudeks” ei ole ette nähtud.
SGB XI artikkel 38 reguleerib segahüvitisi (
Kombinationsleistung
), see tähendab kombinatsiooni mitterahalistest hüvitistest SGB XI § 36 tähenduses ja SGB XI §-is 37 sätestatud hooldushüvitisest. Vastavalt kõnealusele §-le 38 võib kindlustatu, kes ei kasuta kõiki mitterahalisi hüvitisi, millele tal on õigus nimetatud § 36 alusel, saada samal ajal §-is 37 nimetatud hooldushüvitist, mille summat vähendatakse selle protsendi võrra, mille ulatuses ta kasutab §-is 36 osutatud mitterahalisi hüvitisi. Saaja ise otsustab, missugusel määral ta soovib kasutada mitterahalisi hüvitisi. Kindlustatud isiku otsus selle kohta, millistes proportsioonides ta soovib kasutada neid kahte mitterahalist hüvitist ja rahalist hüvitist, on tema jaoks siduv kuue kuu jooksul.
SGB XI § 40 näeb ette, et hooldust vajavatel isikutel on õigus hooldusabivahenditele, mis aitavad lihtsustada hooldust, leevendada vaevusi või võimaldavad talle iseseisvamat elu, juhul kui mõnel teisel kindlustusasutusel ei ole kohustust neid abivahendeid eraldada. Kui kindlustatul on nende sätete kohaselt õigus saada hooldusabivahendeid, peab hoolduskindlustuskassa need eelistatavalt andma laenuks, niivõrd kui see on abivahendite omadusi arvestades võimalik. Kui see ei ole võimalik, hüvitatakse hooldusabivahenditega seotud kulud, kuid teatav osa kuludest jääb kindlustatu kanda.
SGB XI § 34 „Hüvitiste saamise õiguse peatumine” näeb lõikes 1 ette järgmist:
„Hüvitiste saamise õigus peatub:
1.   ajaks, mil kindlustatu elab välisriigis. Ajutise välisriigis viibimise korral, mis võib kesta kuni kuus nädalat kalendriaasta jooksul, jätkub hooldushüvitise maksmine § 37 alusel või proportsionaalse hooldushüvitise maksmine § 38 alusel. Mitterahaliste hooldushüvitiste puhul kehtib see ainult juhul, kui hooldaja, kes annab ka mitterahalist hooldusabi, saadab hooldust vajavat isikut tema välisriigis viibimise ajal,
[...]”.
Vastavalt 22. juuni 2011. aasta seaduse Euroopa sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise ja muude seaduste muutmise kohta (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze) §-le 7 muudeti SGB XI § 34, lisades sellele alljärgneva teksti:
„(1a)
Hooldushüvitise saamise õigus § 37 alusel või proportsionaalse hooldushüvitise saamise õigus § 38 alusel ei peatu hooldust vajavate kindlustatute puhul, kes viibivad Euroopa Liidu liikmesriigis, Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriigis või Šveitsis”.
Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus
Kaebuses, mille Saksamaa residentidest paar, kes oli viibinud kaks kuud Hispaanias, esitas 2006. aastal Saksamaa ametiasutuste peale seoses kaebajatele osutatud hooldusteenuste ja hooldusabivahendite laenutamise kulude hüvitamisega, juhiti komisjoni tähelepanu asjaolule, et juhul kui hoolduskindlustust omav isik viibib ajutiselt mõnes muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik, näevad SGB XI §-id 36, 37 ja 40 ette hüvitised, mis on tunduvalt väiksemad hüvitistest, mis on ette nähtud juhul, kui hooldusteenuseid osutatakse Saksamaal, see aga on vastuolus ELTL artikliga 56.
Komisjon palus seepeale Saksamaa ametiasutustel esitada selgitused vaidlusaluse siseriiklike õigusnormide kohta ning saatis saadud selgitusi arvesse võttes Saksamaa Liitvabariigile 17. oktoobril 2008 märgukirja.
Jäämata rahule Saksamaa Liitvabariigi vastustega, saatis komisjon nimetatud liikmesriigile 23. novembril 2009 põhjendatud arvamuse, milles kutsus viimast üles võtma vajalikud meetmed, et viia oma õigusnormid põhjendatud arvamusega kooskõlla kahekuulise tähtaja jooksul alates selle arvamuse kättesaamisest.
Kuna Saksamaa Liitvabariik jäi oma 25. jaanuari 2010. aasta vastuses enda seisukoha juurde, siis esitas komisjon käesoleva hagi.
Kui komisjoni sai Saksamaa Liitvabariigi vasturepliigi kaudu teada 22. juuni 2011. aasta seadusega SGB XI § 34 sisseviidud muudatusest, siis teatas ta Euroopa Kohtule 2. detsembri 2011. aasta menetlusdokumendiga, et loobub hagist osas, milles ta taotles selle tuvastamist, et Saksamaa Liitvabariik on rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi sellega, et ta piirab SGB XI § 34 lõike 1 punkti 1 sõnastuse kohaselt õigust saada hooldushüvitist kuue nädalaga, juhul kui hooldust vajav isik viibib ajutiselt mõnes muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik.
Hagi
Pärast osaliselt hagist loobumist, mida on käsitletud eelmises punktis, väidab komisjon esimeses väites sisuliselt, et Saksamaa Liitvabariik on rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi, kuna ta ei ole näinud ette, et teises liikmesriigis ajutiselt viibivale hooldust vajavale isikule selles teises liikmesriigis asuva teenusepakkuja osutatud koduse hoolduse teenuste puhul hüvitatakse tehtud kulutused sama summa ulatuses, milles hüvitatakse Saksamaal osutatud hooldusteenused.
Teise väitega heidab komisjon nimetatud liikmesriigile ette, et viimane on rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi, kuna ta ei hüvita hooldusabivahendite laenutamise kulusid, juhul kui hooldust vajav isik viibib mõnes muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik, samas kui Saksamaal hüvitatakse niisuguste abivahenditega seotud kulutused või antakse need abivahendid abi vajavate isikute kasutusse ning hüvitise maksmist ei käsitata Saksamaal antud hüvitiste kattumise või muu suurenemisena.
Kuna nende kahe väite põhjendamiseks esitatud argumentatsioon on sarnane, siis tuleb neid käsitleda koos.
Poolte argumendid
Teenuste osutamise vabaduse piirangute olemasolu
Komisjon on seisukohal, et käesolevale asjale saab üle kanda kohtupraktika, mis käsitleb teistes liikmesriikides osutatud raviteenustega seotud kulude hüvitamist. Sellega seoses viitab ta 28. aprilli 1998. aasta otsusele kohtuasjas
C-158/96: Kohll (EKL 1998, lk I-1931)
, 12. juuli 2001. aasta otsusele kohtuasjas
C-157/99: Smits ja Peerbooms (EKL 2001, lk I-5473)
, 12. juuli 2001. aasta otsusele kohtuasjas
C-368/98: Vanbraekel jt (EKL 2001, lk I-5363)
, 13. mai 2003. aasta otsusele kohtuasjas
C-385/99: Müller-Fauré ja van Riet (EKL 2003, lk I-4509)
, 23. oktoobri 2003. aasta otsusele kohtuasjas
C-56/01: Inizan (EKL 2003, lk-12403)
ja 16. mai 2006. aasta otsusele kohtuasjas
C-372/04: Watts (EKL 2006, lk I-4325)
.
Neil asjaoludel märgib komisjon oma esimeses väites, et mitterahalisi hüvitisi reguleeriv Saksamaa õigusnorm ehk SGB XI § 36 loob diskrimineeriva piirangu, kuna see ei näe ette teises liikmesriigis ajutiselt viibimise ajal selles teises liikmesriigis asuva teenuspakkuja poolt osutatud hooldusteenuste kulude hüvitamist. Lisaks on hooldushüvitise summa väiksem kui selliste kulude hüvitamise summa.
Komisjon leiab, et Saksamaa teenuste osutamise lepingute süsteem ei kohtle välismaa ja Saksamaa teenuspakkujad võrdselt. Nimelt, samal ajal kui Saksamaal on paljud teenusepakkujad sõlminud teenuste osutamise lepingu, ei ole üksi välismaa teenusepakkuja komisjoni teada niisugust lepingut sõlminud. Seetõttu ei ole hooldust vajavatel isikutel, kes on Saksamaal kindlustatud, mingit võimalust kasutada teistes liikmesriikides mitterahalisi hoolduskindlustusteenuseid, samas kui Saksamaal saavad nad kasutada lepingu sõlminud teenusepakkujate teenuseid.
Teise väitega juhib komisjon tähelepanu sellele, et vastavalt SGB XI §-le 40 hooldusabivahendite näol antavat hooldust reguleerivad Saksamaa õigusnormid loovad diskrimineeriva piirangu, kuna niisuguste vahendite teises liikmesriigis laenutamise ja kasutamisega seotud kulusid ei hüvitata, samas kui Saksamaal osutatud hoolduse puhul need hüvitataks vähemalt teatava laeni.
Saksamaa Liitvabariik väidab, et ambulatoorsete hooldusteenuste hüvitamine SGB XI § 36 alusel ei kujuta endast teenuste osutamise vabaduse piirangut. Nimetatud liikmesriik täpsustab, et kui hooldust vajavad isikud kasutavad mitterahalisi teenuseid, mida osutavad teenusepakkujad, kes ei ole sõlminud hoolduskindlustuskassadega teenuste osutamise lepingut, siis ei hüvita hoolduskindlustuskassad vastavaid kulusid ei välismaal ega Saksamaal. Niisiis koheldakse samamoodi kõiki teenusepakkujaid, kes ei ole sõlminud hoolduskindlustuskassadega lepingut.
Lisaks on Saksamaa Liitvabariik seisukohal, et komisjon jätab tähelepanuta asjaolu, et teises riigis ajutiselt viibimise korral kompenseerib Saksamaal pakutavate mitterahaliste hüvitiste kasutamise võimaluse kaotuse liidu õigusest tulenev võimalus kasutada ajutise viibimiskoha riigi asjakohaste asutuste pakutavaid teenuseid. Neil asjaoludel on teenuste osutamise vabaduse piirangu olemasolu välistatud.
Saksamaa Liitvabariik möönab, et pelgalt asjaolu, et teatav siseriiklik säte on määrusega nr 1408/71 kooskõlas, ei vabasta liikmesriike kohustusest täita teenuste osutamise vabadust käsitlevat esmast õigust. Samas leiab see liikmesriik, et sellest ei järeldu, et teisesest õigusest tulenevaid õigusi, mille eesmärk on just nimelt kaitsta kindlustatuid, ei tuleks võtta arvesse, kui hinnatakse, kas seda põhivabadust on riivatud. Vastupidine seisukoht seaks küsimärgi alla nii määruse nr 1408/71 kui ka sellest hilisema Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (
ELT L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72) mõtte ja eesmärgi järgimise.
Saksamaa Liitvabariik on seisukohal, et ei ole oluline, et teistes liikmesriikides hooldusriski puhul ettenähtud hüvitiste summad ei ole samad mis need, mida maksab Saksamaa hoolduskindlustus. Liidu õigus on nimelt kantud ideest, et erinevusi liikmesriikide sotsiaalkindlustusskeemidega ettenähtud hüvitiste summade vahel võib ja peab lubama. Kui see ei oleks nii, siis ei oleks võimalik kooskõlastada sotsiaalkindlustusasutuste tegevust ning eelkõige piiritleda nende vastastikkust pädevust, kuna vähem soodsa sotsiaalkindlustussüsteemi kohaldamine muutuks teenuste osutamise vabaduse seisukohast võimatuks. Saksamaa Liitvabariik leiab, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et teisese ja esmase õiguse koostoimel sallib liidu õigus erinevusi liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemidega antavate hüvitiste summade vahel.
Seoses teise väitega, mis puudutab asjaolu, et mõnes muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik laenutatud hooldusabivahenditele kulunud summasid ei hüvitata, märgib see liikmesriik veel, et hüvitiste kattumise võimalus välistab teenuste osutamise vabaduse piirangu olemasolu. Saksamaa Liitvabariik märgib, et isegi komisjon välistas hagis võimaluse, et tegemist võib olla teenuste vabaduse piiramisega, kui hooldusabivahendite laenutamine mõnes teises liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik toob Saksamaa hoolduskassade jaoks kaasa täiendava kohustuse, mis lisandub hooldusabivahendite rahastamisele Saksamaal.
Õigustatus
Juhul kui peaks tuvastatama teenuste vaba liikumise piiramine, märgib Saksamaa Liitvabariik kõigepealt, et Saksamaal on hooldusteenuste kvaliteet tagatud rangete nõuetega, mis puudutavad nii vastava teenuse osutamise loa saamist kui ka sagedasi kontrolle. See liikmesriik leiab, et kuivõrd kvaliteedinõuded on kehtestatud nii asjaomase tegevuse sisu kui ka kvaliteedi tagamise üksikmeetmete jaoks, siis on raske kontrollida, kas teises liikmesriigis osutatav hooldus vastab neile nõuetele.
Seejärel märgib Saksamaa Liitvabariik, et ambulatoorsete hooldusteenuste süsteemi tööshoidmine vajab korraldavat struktuuri ning vajab märkimisväärseid rahalisi vahendeid, kuivõrd muu hulgas on oluline vältida hooldustöötajate alakoormust puhkuste perioodil.
Viimaseks märgib see liikmesriik, et Saksamaa sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaal satuks ohtu, kui hüvitataks välismaal osutatud mitterahalisi teenuseid. Saksamaa Liitvabariik märgib selles osas, et erinevalt ravikindlustusest on hoolduskindlustuse valdkonnas olemas eraldiseisev ülekantav hüvitis, nimelt hooldushüvitis, mis võimaldab kõikidel hooldust vajavatel isikutel nii Saksamaal kui ka välismaal rahastada lepingut mittesõlminud teenuspakkujate osutatud teenuseid. Kui hooldust vajavad kindlustatud saaksid üle kanda mitterahalisi hüvitisi ja mitte ainult niisuguseid rahalisi hüvitisi nagu hooldushüvitis, eiraks see Saksamaa seadusandja tahet soodustada seda, et hooldust vajavad isikud laseksid ennast hooldada oma pereliikmetel.
Saksamaa Liitvabariik on seisukohal, et kohustus mitterahalisi hüvitisi üle kanda paneks hoolduskindlustusele tunduvalt suurema koormuse, see aga seaks ohtu hoolduskindlustuse solidaarse rahastamise põhimõtte. Niisugune muudatus tooks hoolduskindlustusele kaasa täiendavad kohustused, mis võivad ulatuda 100 miljoni euroni aastas.
Lisaks põhinevad teenusepakkujatele tehtud kulutuste hüvitamiseks kehtestatud kvaliteedinõuded objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja ette teada olevatel kriteeriumidel, mis piiravad siseriiklike ametiasutuste kaalutlusõigust.
Komisjon on seisukohal, et rahvatervise kaitsele ning täpsemalt kvaliteedinõuete järgmisele tugineva argumentatsiooniga ei saa nõustuda, kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole tõendanud, et kvaliteedinõuetele mittevastava hoolduse korral esineks oht rahvatervisele või et hüvitamisest süstemaatiline keeldumine oleks proportsionaalne.
Komisjon väidab sisuliselt, et vastupidi Saksamaa Liitvabariigi seisukohale, ei ole haiglaravi käsitlevast kohtupraktikast tulenevad kaalutlused, mis puudutavad kvaliteetse haiglaravi pakkumise piisavust, tasakaalustatust ja alalisust ning vajadust tagada ravikindlustussüsteemi stabiilsus, ülekantavad praeguses asjas vaidluse all olevale ambulatoorsele hooldusele.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et nii nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 21 ja 22 ning nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 48, ei ole käesolev hagi suunatud Saksamaa süsteemi vastu sõlmida lepingud hooldust vajavatele isikutele koduse hoolduse pakkujatega.
Nagu Euroopa Kohus on liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kontekstis korduvalt otsustanud, on komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud, esitades Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, et kohus saaks kontrollida, kas liikmesriigi kohustusi on rikutud (vt eeskätt 25. mai 1982. aasta otsus kohtuasjas
96/81: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 1982, lk 1791
, punkt 6, ja 5. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-512/08: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2010, lk I-8833
, punkt 56).
Seda arvestades tuleb praegusel juhul hinnata, kas komisjon on täitnud oma tõendamiskohustust väidete raames, mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktides 21 ja 22 ning mida tuleb analüüsida koos.
Nähtuvalt käesoleva kohtuotsuse punktist 24 leiab komisjon, et teistes liikmesriikides kantud ravikulude hüvitamist käsitleva kohtupraktika saab üle kanda hooldusriski reguleerivale Saksamaa normistikule, selleks et kontrollida teenuste osutamise vabaduse piirangute olemaolu.
Selles osas tuleb kõigepealt täpsustada, et hooldusvajadust võib sisuliselt mõista kui olukorda, kus isik vajab piiratud iseseisva tegutsemisvõime tõttu teise isiku abi igapäevaelu põhitoimingutega toimetulekuks (vt selle kohta 30. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-388/09: da Silva Martins, EKL 2011, lk I-5737
, punktid 39 ja 40).
Lisaks ilmneb 5. märtsi 1998. aasta otsuses kohtuasjas
C-160/96: Molenaar (EKL 1998, lk I-843)
väljakujundatud kohtupraktikast, et kuna määruses nr 1408/71 puuduvad konkreetselt niisugust hooldusriski käsitlevad sätted, siis samastas Euroopa Kohus teatavad seda riski katvad hüvitised, näiteks need, mida antakse Saksamaa hoolduskindlustuse skeemi alusel, „haigushüvitistega” nimetatud määruse tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus da Silva Martins, punktid 39–42).
Samast kohtupraktikast ilmneb, et hoolduskindlustushüvitised koosnevad niisuguste kulude tasumisest või hüvitamisest, mis on tingitud kindlustatu hooldust vajavast seisundist ning mille hulka kuuluvad kolmandate isikute poolt kodus osutatud hooldusteenustest ning kindlustatule vajalike vahendite tarnimisest ja ülespankust tulenevad kulud, mis on hõlmatud „mitterahaliste hüvitiste” mõistega määruse nr 1408/71 III jaotise tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Molenaar, punktid 5, 6, 23 ja 32, ning 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-502/01 ja C-31/02: Gaumain-Cerri ja Barth, EKL 2004, lk I-6483
, punkt 26).
Lisaks kuuluvad tasulised meditsiiniteenused väljakujunenud kohtupraktika kohaselt teenuste osutamise vabadust käsitlevate ELT lepingu sätete kohaldamisalasse, ilma et oleks vaja eristada haiglaravi ja ambulatoorset hooldust (vt eeskätt eespool viidatud kohtuotsused Smit ja Peerbooms, punkt 53, ning komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 30).
Sellega seoses ei arva raviteenuseid ELT lepinguga tagatud teenuste osutamise vabaduse kohaldamisalast välja asjaolu, et kohaldatavad õigusnormid kuuluvad sotsiaalkindlustuse valdkonda või näevad ette mitterahalised hüvitised (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Müller-Fauré ja van Riet, punkt 39).
Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb ka, et kuigi liidu õigus ei kahanda liikmesriikide pädevust oma sotsiaalkindlustussüsteemide korraldamisel ning et Euroopa Liidu tasandil ühtlustamise puudumisel määratakse sotsiaalkindlustushüvitiste andmise tingimused kindlaks iga liikmesriigi õigusaktidega, siis selle pädevuse teostamisel peavad liikmesriigid siiski järgima liidu õigust, eelkõige teenuste osutamise vabadust käsitlevaid sätteid (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Kohll, punktid 17–21; 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-208/07: von Chamier-Glisczinski, EKL 2009, lk I-6095
, punkt 63, ja 27. jaanuari 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-490/09: komisjon
vs.
Luksemburg, EKL 2011, lk I-247
, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski, erinevalt sellest, mida komisjon esitatud menetlusdokumentides näib eeldavat, ei järeldu pelgalt käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud kohtupraktikast, mis käsitleb teistes liikmesriikides osutatud raviteenuste kulude hüvitamist, et vaidlusalune Saksamaa regulatsioon piirab teenuste osutamise vabadust.
Nimelt, kuigi eespool punktist 45 ilmneb, et kuna määruses nr 1408/71 hooldusriskile viitavate erisätete puudumisel tuleb riskiga seotud hüvitisi käsitada „haigushüvitistena” kõnealuse määruse tähenduses, ei muuda see tõsiasja, et hooldusriskiga seotud hüvitiste ja puhtalt raviteenustega seotud hüvitiste vahel on erinevusi (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus da Silva Martins, punktid 47 ja 48). Täpsemini, erinevalt haigushüvitistest ei ole hooldusriskiga seotud hüvitised – mis on üldiselt pikaajalised – põhimõtteliselt mõeldud lühiajaliselt maksmiseks (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus da Silva Martins, punkt 48).
Neil asjaoludel ei piisa vaidlusalustest õigusnormidest tingitud piirangute olemasolu kontrollimiseks piirdumisest käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud kohtupraktikale viitamisega, lisamata sellele täpsustusi ega arendamata seda edasi.
Peale selle – kuigi komisjon meenutab, et teisene õigus ei vabasta riiki, kus isik on sotsiaalkindlustusskeemiga liitunud, esmase õiguse järgmisest, ning nähtuvalt käesoleva kohtuotsuse punktist 30 ei vaidle ka Saksamaa Liitvabariik sellele vastu – ei ole nimetatud institutsioon siiski vastanud Saksamaa Liitvabariigi argumentidele, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 29–32 ning mis on tuletatud määrusega nr 1408/71 antud võimalusest, mille kohaselt on hoolduskindlustust vajavatel isikutel mõnes muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik ajutise viibimise korral õigus saada oma viibimiskoha liikmesriigi asutuse pakutavaid mitterahalisi teenuseid ning seda Saksamaal asuva pädeva asutuse arvel.
Igal juhul tuleb märkida, et vastavalt määrusele nr 1408/71, mille asjakohaste sätete kehtivust ei ole käesolevas asjas vaidlustatud ning mis oli põhjendatud arvamuses ettenähtud tähtaja lõppedes liikmesriikides kohaldatav, võib hooldust vajav kindlustatu saada isegi rahalisi ja mitterahalisi hüvitisi koos, nii et nende kogusumma ületab pädeva riigi territooriumil pakutavate analoogsete hüvitiste summa.
Nimelt, kui kõnealuse määruse artikli 22 lõike 1 punkti c ja „pensionäride” puhul sama määruse artikli 31 sätete kohaldamise tingimused on täidetud, siis tagavad need sätted, et teises liikmesriigis kui see, kus asub pädev asutus, annab viibimiskoha asutus pädeva asutuse nimel mitterahalisi hüvitisi vastavalt selle teise liikmeriigi asutusele kohaldatavatele õigusnormidele, ning et rahalisi hüvitisi annab vastavalt pädevale asutusele kohaldatavatele õigusnormidele kas pädev asustus ise, või antakse neid tema nimel.
Selles osas tuleb lisada, et Euroopa Kohus on raviteenuste valdkonnas juba otsustanud, et määruse nr 1408/71 artiklis 31 ette nähtud mitterahaliste hüvitiste andmist ei tohi siduda mis tahes loa andmise menetlusega ega nõudega, et hooldusvajaduse tinginud seisund on tekkinud asjaomase viibimise käigus ootamatult, muutes hoolduse kohe vajalikuks (vt 25. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-326/00: IKA, EKL 2003, lk I-1703
, punkt 43).
Teisalt näeb ELTL artikkel 48 ette liikmesriikide sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide kooskõlastamise, mitte nende harmoniseerimise, nii et vaba liikumist käsitlevad ELT lepingu sätted saa kindlustatule tagada, et liikumine teise liikmesriiki ei mõjuta tema ravi- või hoolduskindlustushüvitisi. Võttes arvesse liikmesriikide skeemide ja õigusaktide vahel esinevaid erinevusi antud valdkonnas ja sõltuvalt asjaoludest võib niisugune liikumine olla kindlustatu jaoks rohkem või vähem soodne (vt selle kohta eelkõige 19. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-393/99 ja C-394/99: Hervein jt, EKL 2002, lk I-2829
, punktid 51–52; eespool viidatud kohtuotsus von Chamier-Glisczinski, punktid 84 ja 85, ning 15. juuni 2010 aasta otsus kohtuasjas
C-211/08: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2010, lk I-5267
, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult võib olukord, kus teises liikmesriigis ajutise viibimise korral kohaldatakse – vajadusel tulenevalt määrusest nr 1408/71 – selle liikmesriigi õigusnorme, mis on sotsiaalkindlustushüvitiste seisukohast ebasoodsamad kui kõnealuse määruse artikli 1 punkti q tähenduses pädeva riigi õigusnormid, olla põhimõtteliselt kooskõlas liidu esmase õiguse nõuetega isikute vaba liikumise valdkonnas (vt eelkõige analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsused von Chamier-Glisczinski, punktid 85 ja 87, ning da Silva Martins, punkt 72).
Lisaks välistas ka komisjon ise käesoleva kohtuotsuse punktis 22 esitatud teises väites teenuste osutamise piirangu olemasolu juhul, kui hooldusabivahendite laenutamine teises liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik toob Saksamaa hoolduskindlustuskassade jaoks kaasa täiendava kohustuse, mis lisandub Saksamaal juba eraldatud hooldusabivahendite rahastamisele.
Samas tuleb sellega seoses meenutada, et mitterahalised hüvitised, mis liikmesriigi asutus annab kõnealuse määruse III jaotise kohaselt teise liikmesriigi asutuse nimel, makstakse vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 36 täielikult tagasi.
Sellest järeldub, et komisjon ei andnud sisulist vastust Saksamaa Liitvabariigi argumentidele, mis käsitlevad võimalust, et hooldust vajavale kindlustatule eraldatakse vastavalt määruse nr 1408/71 III jaotisele muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik hooldusabivahend, mis lisandub sarnasele vahendile, mida Saksamaal on juba rahastatud.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et vaidlusaluste õigusnormide tulemusel on piiratud teenuste osutamise vabadust.
Kuna neil asjaoludel ei ole põhjendatud ükski väide, mis komisjon hagi toetuseks esitas, siis tuleb hagi rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, siis tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.