CELEX: 62010CJ0214
Munkaidő-szervezés
2003/88/EK irányelv
A fizetett éves rendes szabadsághoz való jog
A nemzeti szabályozásban előírt határidő lejártakor betegség miatt ki nem vett fizetett éves rendes szabadsághoz való jog megszűnése

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 7. cikkének értelmezésére
vonatkozik.
E kérelmet a KHS AG és korábbi munkavállalója, W. Schulte között, az utóbbi által infarktus következményei miatt 2006 és 2008
között ki nem vett fizetett éves rendes szabadság pénzbeli megváltása érdekében benyújtott kérelem tárgyában folyamatban lévő
jogvitában terjesztették elő.

Jogi háttér

A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 132. számú Egyezménye
A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 1970. június 24‑i, a fizetett éves rendes szabadságról szóló, 132. sz. egyezménye (átdolgozott
szöveg) 5. cikkének 2. bekezdése szerint:
„A jelen Egyezmény 8. cikk 2. bekezdésében feltüntetett minimális megszakítás nélküli fizetett éves rendes szabadságot legkésőbb
a szabadságra való jogosultság keletkezésének évét követő egy éven belül ki kell venni, illetve ki kell adni, a fennmaradó
részt pedig a jogosultság keletkezését követő év vége után legfeljebb 18 hónapon belül kell kivenni, illetve kiadni.”
Az említett egyezményt az Európai Unió tizennégy tagállama írta alá, többek között a Németországi Szövetségi Köztársaság.

Az uniós szabályozás
A 2003/88/EK irányelv (6) preambulumbekezdése szerint:
„Figyelembe kell venni a Nemzetközi Munkaügyi Szervezetnek a munkaidő-szervezésre, ideértve az éjszakai munkára vonatkozó
elveit.”
A 2003/88 irányelv 1. cikke előírja:
„Az irányelv célja és hatálya
(1)      Ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
(2)      Ezt az irányelvet kell alkalmazni:
a)      […] az éves szabadság minimális időtartama […] esetében […]
[...]”
Ezen irányelv 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Éves szabadság
(1)      A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét éves szabadság
illessen meg a nemzeti jogszabályok és/vagy gyakorlat által megállapított ilyen szabadságra való jogosultság és a szabadság
biztosítása feltételeinek megfelelően.
(2)      Az éves szabadság minimális időtartama nem helyettesíthető annak fejében nyújtott juttatással, a munkaviszony megszűnésének
esetét kivéve.”
A 2003/88 irányelv 17. cikke előírja, hogy a tagállamok eltérhetnek ezen irányelv bizonyos rendelkezéseitől. Az irányelv 7. cikke
vonatkozásában semmilyen eltérés nem megengedett.

A nemzeti szabályozás
A 1963. január 8‑i Bundesurlaubsgesetz (a munkavállalók szabadságról szóló szövetségi törvény, a továbbiakban: BUrlG) 2002.
május 7‑i változatának „A szabadsághoz való jog” című 1. §‑a előírja:
„Minden munkavállaló minden naptári évben jogosult fizetett szabadságra.”
A BUrlG „A szabadság időtartama” című 3. §‑a az (1) bekezdésében előírja:
„A szabadság évente legalább 24 munkanap.”
A BUrlG „A szabadság időpontja, átvihetősége és pénzben való megváltása” című 7. §‑a a (3) és a (4) bekezdésében előírja:
„(3)      A szabadságot az esedékesség naptári évében kell kiadni és kivenni. A szabadságnak a következő naptári évre történő átvitele
csak abban az esetben megengedett, ha azt a munkáltató működésével kapcsolatos kényszerítő okok, vagy a munkavállaló személyéhez
kapcsolódó okok indokolják. A szabadság átvitele esetében a szabadságot a következő naptári év első három hónapjában kell
kiadni és kivenni.
(4)      Ha a szabadságot a munkaviszony megszűnése miatt egészben vagy részben már nem lehet kiadni, azt pénzben kell megváltani.”
A BUrlG 13. §‑a előírja, hogy a kollektív szerződések eltérhetnek ezen törvény bizonyos rendelkezéseitől, így annak 7. §‑ának
(3) bekezdésétől, feltéve hogy ezen eltérések nem érintik hátrányosan a munkavállalókat.
Az észak‑rajna–vesztfáliai fém- és villamos iparra vonatkozó 2003. december 18‑i egységes kollektív keretszerződés (Einheitlicher
Manteltarifvertrag für die Metall- und Elektroindustrie Nordrhein-Westfalen, a továbbaikban: EMTV) „A szabadság kiadásának
elvei” című 11. §‑ában előírja:
„1.      A foglalkoztatottak/tanulók az alábbi rendelkezések szerint minden szabadságévben jogosultak fizetett szabadságra (éves szabadság).
A szabadságév a naptári évvel egyezik meg.
A szabadságra vonatkozó igény a naptári év végét követő három hónap elteltével megszűnik, kivéve ha azt sikertelenül érvényesítették,
vagy ha a szabadság a munkáltató működésével összefüggő okokból nem volt kivehető.
Ha a szabadság betegség miatt nem volt kivehető, az arra vonatkozó igény a második bekezdés szerinti időtartam lejártát követő
12 hónap elteltével szűnik meg.
[...]
3.      A szabadság csak a munkaviszony/tanulói jogviszony megszűnése esetén váltható meg.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
W. Schulte 1964 áprilisa óta lakatosként állt alkalmazásban a KHS AG‑nél, illetve annak jogelődjénél. Munkaszerződése az EMTV
hatálya alá tartozott. Az EMTV által biztosított fizetett éves rendes szabadság évi 30 napot tett ki.
2002 januárjában W. Schulte infarktust kapott, amelynek következtében súlyosan fogyatékos lett, és munkaképtelennek nyilvánították.
2003 októberétől, teljes munkaképesség-csökkenés miatt nyugdíjat kapott. E helyzet 2008. augusztus 31‑ig tartott, amikor megszűnt
W. Schulte munkaviszonya.
2009 márciusában W. Schulte az Arbeitsgericht Düsseldorf előtt keresetet indított a referencia‑időszakok, azaz a 2006‑os,
2007‑es és 2008‑as naptári évek után járó és ki nem vett fizetett éves rendes szabadság pénzbeli megváltása iránt.
Az Arbeitsgericht Dortmund e három időszak tekintetében helyt adott a keresetnek, abban a részében, amely a W. Schulte által
kért megváltás az uniós jog szerinti 20 nap időtartamú fizetett éves rendes szabadságra vonatkozott, amelyhez a német jog
szerint hozzáadódik a súlyosan fogyatékosokat megillető évi 5 nap.
Az e bíróság által hozott döntéssel szembeni fellebbezésében a KHS AG azt állítja, hogy W. Schulte fizetett éves rendes szabadsághoz
való joga 2006 és 2007 tekintetében megszűnt, mivel lejárt az EMTV 11. §‑a 1. pontjának harmadik bekezdésében foglalt átviteli
időszak.
A Landesarbeitsgericht Hamm megállapítja, hogy a nemzeti szabályozás és az EMTV értelmében a fizetett éves rendes szabadsághoz
való jog 2007 és 2008 tekintetében még fennállt a munkaszerződés megszűnésekor, és hogy csak a 2006‑os fizetett éves rendes
szabadsághoz való jog szűnt meg az összesen tizenöt havi átviteli időszak lejárta miatt.
A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal nem zárja ki, hogy a nemzeti szabályozás értelmében a 2006‑ra vonatkozó fizetett
éves rendes szabadsághoz való jog megszűnése ellentétes a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével.
E körülmények között a Landesarbeitsgericht Hamm úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a 2003/88[…] irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal akkor is ellentétes az olyan nemzeti jogszabály
és/vagy gyakorlat, amely szerint a minimális időtartamú éves fizetett szabadságra való jogosultság a referencia‑időszak és/vagy
átviteli időszak végén megszűnik, ha a munkavállaló hosszabb ideig munkaképtelen (és e hosszabb ideig tartó munkaképtelenségnek
az a következménye, hogy a munkavállaló több évre járó szabadságot halmozhatna fel, ha az ilyen jogosultságok átvitelének
lehetősége nem lenne időben korlátozott)?
2)      Nemleges válasz esetén: az átvitel lehetőségének legalább 18 hónapon át fenn kell‑e állnia?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését
úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, mint például valamely kollektív
szerződés, amely tizenöt hónapos átviteli időszakra – amelynek lejártakor megszűnik a fizetett éves rendes szabadsághoz való
jog – korlátozza a munkaképtelen munkavállaló több egymást követő referencia‑időszak alatti ilyen szabadságra való jogosultságának
felhalmozását.
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a minden munkavállalót megillető
fizetett éves rendes szabadsághoz való jog az uniós szociális jog különleges fontossággal bíró elve, amelytől nem lehet eltérni,
és amelynek az illetékes nemzeti hatóságok általi érvényesítése csak a 2003/88 irányelvvel egységes szerkezetbe foglalt, a
munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK irányelvben (HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű
különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o.) kifejezetten meghatározott korlátok között történhet (lásd a C‑173/99. sz. BECTU‑ügyben
2001. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4881. o.] 43. pontját, a C‑342/01. sz. Merino Gómez‑ügyben 2004. március 18‑án
hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2605. o.] 29. pontját, valamint a C‑131/04. és C‑257/04. sz. Robinson‑Steele és társai egyesített
ügyekben 2006. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2531. o.] 48. pontját és a C‑350/06. és C‑520/06. sz., Schultz-Hoff
és társai egyesített ügyekben 2009. január 20­án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑179. o.] 22. pontját).
Következésképpen a Bíróságnak már volt alkalma megvizsgálni a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog ezen elvének az illetékes
nemzeti hatóságok általi végrehajtását és alkalmazási feltételeit az olyan munkavállalók vonatkozásában, akiket a vonatkozó
nemzeti jog értelmében alkalmazandó referencia‑időszakok tartamát meg nem haladó betegszabadság okán fosztottak meg a fizetett
éves rendes szabadságtól (a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 19. pontja).
E vizsgálat során a Bíróság megállapította, hogy az olyan nemzeti rendelkezés, amely a referencia‑időszak végéig ki nem vett
fizetett éves rendes szabadság átvitelére vonatkozó határidőt ír elő, elvben annak a biztosítását célozza, hogy a munkavállaló,
aki az éves szabadságainak a kivételében akadályozva volt, kiegészítő lehetőséggel rendelkezzen az e szabadságokban való részesülésre.
E határidő meghatározása a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog gyakorlási és alkalmazási feltételeinek a körébe tartozik,
és ezért elvben a tagállamok hatáskörének a része (lásd a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott
ítélet 42. pontját).
Így a Bíróság megállapította, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével főszabály szerint nem ellentétes az olyan
nemzeti szabályozás, amely az ezen irányelv által kifejezetten biztosított fizetett éves rendes szabadsághoz való jog gyakorlási
módozatairól rendelkezik, még akkor sem, ha akár e jognak a referencia‑időszak vagy a szabadság átvitelére nyitva álló időszak
végével történő megszűnését írja elő. Mindazonáltal a Bíróság ezen elvi megállapítást azon feltételhez kötötte, hogy a munkavállalónak,
akinek a fizetett éves rendes szabadsága elvész, ténylegesen megvolt a lehetősége arra, hogy az irányelv által a számára biztosított
joggal éljen (lásd a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 43. pontját).
Meg kell azonban állapítani, hogy az olyan munkavállalónak, mint a 2006. év vonatkozásában az alapügy felperese, aki a referencia‑időszak
teljes tartama során és a nemzeti jog által a szabadság átvitelére vonatkozóan megállapított határidőn túl is betegszabadságon
van, nem áll a rendelkezésére semmilyen időszak, amelynek során lehetősége lenne a fizetett éves rendes szabadsághoz való
joga gyakorlására.
A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból vitathatatlanul kitűnik, hogy az átviteli időszakot meghatározó nemzeti rendelkezés
nem írhatja elő a munkavállaló fizetett éves rendes szabadsághoz való jogának megszűnését anélkül, hogy az utóbbinak ténylegesen
lehetősége lett volna arra, hogy e jogot gyakorolja, az ilyen következtetést azonban árnyalni kell az olyan különleges körülmények
alapján, mint amelyek az alapügyben szerepelnek.
Ugyanis ennek hiányában az olyan munkavállaló, mint amilyen az alapügy felperese, aki több egymás követő referencia‑időszakban
[évben] munkaképtelen, jogosult lenne korlátlanul felhalmozni az őt a munkahelyén a távolléte alatt megillető fizetett éves
rendes szabadsághoz való jogot.
Márpedig az ilyen munkaképtelenség alatti időszakra vonatkozó fizetett éves rendes szabadság ilyen korlátlan felhalmozásához
való jogosultság nem felel meg magának a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog céljának.
Ugyanis emlékeztetni kell arra, hogy a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban:
Charta) 31. cikkének (2) bekezdése és a 2003/88 irányelv 7. cikke szerint kettős céllal rendelkezik, úgymint egyrészt annak
a lehetővé tétele, hogy a munkavállaló kipihenhesse a munkaszerződése alapján rá háruló feladatok végrehajtását, másrészt
pedig rendelkezésére álljon a kikapcsolódásra és szabad időtöltésre alkalmas idő (lásd a fent hivatkozott Schultz-Hoff és
társai egyesített ügyekben hozott ítélet 25. pontját).
E tekintetben a Bíróság vitathatatlanul hangsúlyozta, hogy bár a fizetett éves rendes szabadság akkor fejti ki a legteljesebben
jótékony hatását a munkavállaló biztonságára és egészségére, ha az esedékesség évében, azaz a folyó évben veszik ki, a pihenőidő
nem veszíti el e jelentőségét akkor sem, ha később használják fel (a C‑124/05. sz. Federatie Nederlandse Vakbeweging ügyben
2006. április 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3423. o.] 30. pontja, valamint a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített
ügyekben hozott ítélet 30. pontja).
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy munkaképtelen munkavállaló által több egymást követő referencia‑időszakban megszerzett
fizetett éves rendes szabadsághoz való jog csak akkor felel meg a jelen ítélet 31. pontjában hivatkozott kettős célnak, ha
az átvitel nem halad meg bizonyos időbeli korlátot. Ugyanis az ilyen határon túl az éves szabadság pihenőidőként már nincs
jótékony hatással a munkavállalóra, és csak a kikapcsolódásra és szabad időtöltésre alkalmas idő minőségét tartja meg.
Következésképpen és magára az uniós jog által minden egyes munkavállalónak közvetlenül biztosított fizetett éves rendes szabadsághoz
való jog céljára tekintettel a több egymást követő évben munkaképtelen munkavállaló, akit a nemzeti jog magakadályoz abban,
hogy a hivatkozott időszak alatt kivegye a fizetett éves rendes szabadságát, nem halmozhatja fel korlátlanul az ezen időszak
alatt szerzett fizetett éves rendes szabadsághoz való jogát.
Az átviteli időszakon illetően, amelyen túl az említett fizetett éves rendes szabadsághoz való jog megszűnhet a munkaképtelenség
időszaka alatti fizetett éves rendes szabadsághoz való jog felhalmozódása esetén, vizsgálni kell a 2003/88 irányelv 7. cikkére
és a fenti megfontolásokra tekintettel, hogy a fizetett éves rendes szabadsághoz való jogra vonatkozó, a nemzeti rendelkezések
vagy gyakorlat, mint például a kollektív szerződések által meghatározott tizenöt hónapos átviteli időszak, ésszerűen minősíthető‑e
olyan időszaknak, amelyen túl a fizetett éves rendes szabadság pihenőidőként már nem bír jótékony hatással a munkavállalóra.
Ezen összefüggésben a következő elemeket kell figyelembe venni.
Először is az uniós szociális jog elveként a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog nemcsak különlegesen fontos, amint
azt a jelen ítélet 23. pontjában megállapítottuk, hanem azt kifejezetten rögzíti a Charta 31. cikkének (2) bekezdése, amely
az Európai Unió Alapjogi Chartájának az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése a Szerződésekkel megegyező jogi kötőerőt ismer el.
Ebből következik, hogy a munkavállaló védelmére irányuló e jog tiszteletben tartása érdekében minden átviteli időszaknak figyelembe
kell vennie a munkaképtelen munkavállalóra több egymást követő referencia‑időszakra vonatkozó különleges körülményeket. Így
az említett időszaknak többek között biztosítania kell a munkavállaló számára, hogy szükség esetén rendelkezzen felosztható,
tervezhető és hosszú távon rendelkezésére álló pihenőidővel. Minden átviteli időszaknak lényegesen meg kell haladnia a vonatkozó
referencia‑időszak tartamát.
Ugyanezen időszaknak védenie kell továbbá a munkaadót is a munkavállaló távolléte túlzott mértékű felhalmozásának veszélyétől,
és azon nehézségektől, amelyeket a munkaszervezéssel kapcsolatban okoz.
A jelen esetben az EMTV 11. §‑a 1. pontjának harmadik bekezdésében meghatározott átviteli időszak tizenöt hónap, azaz a vonatkozó
referencia‑időszaknál hosszabb időtartam, ami megkülönbözteti a jelen ügyet a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített
ügyekben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyektől, amelyben az átviteli időszak hat hónap volt.
E tekintetben meg kell állapítani többek között, hogy a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 1970. június 24‑i, a fizetett éves
rendes szabadságról szóló, 132. sz. egyezménye (átdolgozott szöveg) 9. cikkének 1. bekezdése szerint a megszakítás nélküli
fizetett éves rendes szabadságot egy éven belül ki kell venni, illetve ki kell adni, a fennmaradó részt pedig a jogosultság
keletkezését követő év vége után legfeljebb 18 hónapon belül kell kivenni, illetve kiadni. E szabály érthető akként, hogy
azon megfontoláson alapul, amely szerint az előírt határidők lejárta után a szabadsághoz való jog célja már nem érhető el
teljes mértékben.
Ennélfogva tekintettel arra, hogy (6) preambulumbekezdése szerint a 2003/88 irányelv figyelembe vette a Nemzetközi Munkaügyi
Szervezetnek a munkaidő‑szervezésre vonatkozó elveit, az átviteli időszak kiszámítása során tekintettel kell lenni az éves
szabadság céljára, amint az az említett egyezmény 9. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik.
A fenti megfontolásokra tekintettel ésszerűen megállapíthatjuk, hogy a fizetett éves rendes szabadsághoz való jogra vonatkozó
tizenöt hónapos átviteli időszak, mint amilyen az alapügyben szerepel, nem hagyja figyelmen kívül az említett jog célját,
mivel pihenőidőként biztosítja annak a munkavállalóra kifejtett jótékony hatását.
Következésképen az előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, mint például valamely kollektív
szerződés, amely tizenöt hónapos átviteli időszakra – amelynek lejártakor megszűnik a fizetett éves rendes szabadsághoz való
jog – korlátozza a munkaképtelen munkavállaló több egymást követő referencia‑időszak alatti ilyen szabadságra való jogosultságának
felhalmozását.

A második kérdésről
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel az előterjesztett második kérdésre nem kell válaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének
(1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, mint például valamely
kollektív szerződés, amely tizenöt hónapos átviteli időszakra – amelynek lejártakor megszűnik a fizetett éves rendes szabadsághoz
való jog – korlátozza a munkaképtelen munkavállaló több egymást követő referencia‑időszak alatti ilyen szabadságra való jogosultságának
felhalmozását.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.