CELEX: 62014CJ0417
Euroopa Liidu Üldkohtu kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) uuesti läbivaatamine
Avalik teenistus
Euroopa Liidu lepinguväline vastutus, mis tuleneb institutsiooni poolt oma ametnike kaitse tagamise kohustuse rikkumisest
Surnud ametnik
Ametnikule enne tema surma tekkinud mittevaraline kahju
Ametniku pereliikmetele tekkinud varaline ja mittevaraline kahju
Pädevus
Üldkohus
Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohus
Liidu õiguse ühtsuse kahjustamine

Käesolevas menetluses vaadatakse uuesti läbi Euroopa Liidu Üldkohtu (apellatsioonikoda) 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
). Selle kohtuotsusega tühistas Üldkohus Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu 12. mai 2011. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
), millega jäeti rahuldamata Livio Missir Mamachi di Lusignano hagi, milles ta palus ühelt poolt tühistada 3. veebruari 2009. aasta otsus, millega Euroopa Komisjon jättis rahuldamata tema taotluse hüvitada varaline ja mittevaraline kahju, mis tekitati tema poja Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, kes oli Euroopa Liidu ametnik (edaspidi „surnud ametnik”), tapmisega, ning teiselt poolt mõista komisjonilt tema poja õigusjärglaste ja tema kasuks välja erinevad summad toimepandud tapmisega põhjustatud varalise ja mittevaralise kahju hüvitamiseks.
Kohtuotsuse uuesti läbivaatamine puudutab küsimust, kas kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) kahjustab liidu õiguse ühtsust või järjepidevust sellega, et nimetatud kohtuotsuses sedastas Üldkohus apellatsiooniastmes, et esimese astme kohtuna on ta pädev lahendama liidu lepinguvälise vastutuse hagi,
—
mis tuleneb institutsiooni poolt oma ametnike kaitse tagamise kohustuse rikkumisest;
—
mille esitasid kolmandad isikud ametniku õigusjärglastena ja pereliikmetena, ja
—
mis puudutab ametnikule endale tekkinud mittevaralise kahju ning nendele kolmandatele isikutele tekkinud varalise ja mittevaralise kahju hüvitamist.
Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu Kohtu põhikiri
Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Euroopa Liidu avaliku teenistuse kohus (edaspidi „avaliku teenistuse kohus”) lahendab esimese astmena Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 270 osutatud vaidlusi liidu ja nende teenistujate vahel, kaasa arvatud kõikide organite või asutuste ning nende teenistujate vahelisi vaidlusi, mis on antud Euroopa Liidu Kohtu pädevusse.”
Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikkel 8 näeb ette järgmist:
„1.   Kui avaliku teenistuse kohtule adresseeritud hagiavaldus või muu menetlusdokument esitatakse ekslikult Euroopa Kohtu või üldkohtu kohtusekretärile, annab nimetatud kohtusekretär selle viivitamata edasi avaliku teenistuse kohtu kohtusekretärile. Samuti kui Euroopa Kohtule või üldkohtule adresseeritud hagiavaldus või muu menetlusdokument esitatakse ekslikult avaliku teenistuse kohtu kohtusekretärile, annab nimetatud kohtusekretär selle viivitamata edasi Euroopa Kohtu või üldkohtu kohtusekretärile.
2.   Kui avaliku teenistuse kohus leiab, et ta pole pädev arutama ja lahendama hagi, mille suhtes Euroopa Kohus või üldkohus on pädev, suunab ta selle hagi Euroopa Kohtusse või üldkohtusse. Samuti kui Euroopa Kohus või üldkohus leiab, et hagi kuulub avaliku teenistuse kohtu pädevusse, suunab ta selle hagi avaliku teenistuse kohtule, mille peale nimetatud kohus ei saa oma pädevust eitada.
3.   Kui avaliku teenistuse kohtus ja üldkohtus on läbivaatamisel kohtuasjad, milles tõstatatakse üks ja seesama tõlgendamisküsimus või vaidlustatakse ühe ja sellesama akti kehtivus, võib avaliku teenistuse kohus pärast poolte ärakuulamist menetluse peatada, kuni üldkohus oma otsuse kuulutab.
Kui avaliku teenistuse kohtus ja üldkohtus on läbivaatamisel kohtuasjad, millel on sama ese, loobub avaliku teenistuse kohus oma pädevusest, et selliste asjade suhtes saaks otsuse teha üldkohus.”
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad
Nõukogu 29. veebruari 1968. aasta määrusega (EMÜ, Euratom, ESTÜ) nr 259/68, millega kehtestatakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused ning komisjoni ametnike suhtes ajutiselt kohaldatavad erimeetmed (
EÜT L 56, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/02, lk 5), muudetud nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 723/2004 (
ELT L 124, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130; edaspidi „personalieeskirjad”), kehtestatud Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikkel 24 sätestab:
„Ühendused aitavad iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate tegude või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste tõttu
Ühendused kompenseerivad ametnikule sellistel juhtudel kantud kahju niivõrd, kuivõrd töötaja ise ei ole teadlikult ega tõsise hooletuse tõttu kahju tekitanud ega ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult.”
Personalieeskirjade artikkel 73 näeb ette:
„1.   Ametnik on teenistusse asumise päevast alates kindlustatud kutsehaiguse‑ ja tööõnnetuseriski vastu […]. Ta maksab kutseväliste riskide vastu kindlustamiseks kuni 0,1% oma põhipalgast.
Kõnealustes eeskirjades täpsustatakse, milliseid riske ei kindlustata.
2.   Makstavad hüvitised on järgmised:
a)
surma korral:
alljärgnevalt loetletud isikutele makstakse ühekordne summa, mis võrdub lahkunu viiekordse aasta põhipalgaga, mis arvutatakse 12 kuu jooksul enne õnnetust saadud igakuiste palgasummade põhjal:
—
lahkunud ametniku abikaasale ja lastele vastavalt ametniku pärandit reguleerivale pärimisseadusele; abikaasale makstav summa peab olema vähemalt 25% ühekordselt makstavast summast,
—
kui eelmises kategoorias nimetatud isikuid pole, siis teistele järeltulijatele vastavalt ametniku pärandit reguleerivale pärimisseadusele,
—
kui kummaski eelmises kategoorias nimetatud isikuid pole, siis ülenejatele sugulastele vastavalt ametniku pärandit reguleerivale pärimisseadusele,
—
kui üheski eelmises kategoorias nimetatud isikuid pole, siis institutsioonile;
[...]”.
Personalieeskirjade artikkel 90 näeb ette:
„1.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule taotluse teda käsitleva otsuse tegemiseks. Asutus või ametiisik teatab asjaomasele isikule oma põhjendatud otsuse nelja kuu jooksul pärast taotluse esitamise kuupäeva. Kui taotlusele pole selleks tähtpäevaks vastatud, loetakse seda kaudseks taotluse tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt järgmisele lõikele.
2.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule kaebuse teda kahjustava meetme kohta, kui nimetatud asutus või ametiisik on teinud otsuse või kui ta pole võtnud personalieeskirjades ettenähtud meedet. [...]”
Ametnike personalieeskirjade artikkel 91 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Euroopa Liidu Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik ühenduste ja käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused, milles käsitletakse seda isikut kahjustavat meedet artikli 90 lõike 2 tähenduses. Rahaliste vaidluste puhul on Euroopa Kohtul täielik pädevus.
2.   Euroopa Liidu Kohtule esitatud kaebust käsitletakse ainult juhul, kui:
—
ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule on eelnevalt esitatud kaebus vastavalt artikli 90 lõikele 2 ja selles ettenähtud tähtaja jooksul;
ja
—
kaebus on otsese või kaudse otsusega tagasi lükatud.
3.   Kaebused vastavalt lõikele 2 esitatakse kolme kuu jooksul. [...]”
Uuesti läbivaadatava kohtuasja taust
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Surnud ametnik ja tema abikaasa tapeti 18. septembril 2006 Rabatis (Maroko), kus ta pidi asuma tööle poliitilise ja diplomaatilise nõunikuna komisjoni delegatsiooni juures. Mõrv pandi toime ühes selle delegatsiooni poolt ametnikule, tema abikaasale ja neljale lapsele üüritud möbleeritud majas.
Pärast seda sündmust määrati nelja lapse eestkostjateks nende isapoolne vanaisa – apellant – ja nende emapoolne vanaema.
Samuti maksis komisjon surnud ametniku lastele kui tema pärijatele personalieeskirjade artiklis 73 ette nähtud toetust ning tunnistas nende laste õigust muudele personalieeskirjades ette nähtud toetustele.
Komisjonile 25. veebruaril 2008 saadetud kirjas teatas apellant, et ei ole nõus tema neljale lapselapsele makstud summadega. Kuna otsus, mille komisjon selle kirja peale tegi, teda ei rahuldanud, esitas ta 10. septembril 2008 selle otsuse peale personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse, väites, et komisjon vastutab ametialase eksimuse eest põhjusel, et ta jättis oma töötajate kaitsmise kohustuse täitmata. Ühtlasi viitas ta komisjoni mittesüülisele vastutusele ning teise võimalusena väitis ta, et komisjon eiras personalieeskirjade artiklit 24, mille järgi on ühendused kohustatud oma teenistujale kolmanda isiku poolt tekitatud kahju solidaarselt hüvitama. Komisjon jättis kaebuse 3. veebruari 2009. aasta otsusega rahuldamata.
Kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
)
Väites, et komisjon jättis oma töötajate kaitsmise kohustuse täitmata, esitas apellant Avaliku Teenistuse Kohtusse hagi, milles ta palus ühelt poolt tühistada 3. veebruari 2009. aasta otsus, millega jäeti tema taotlus rahuldamata, ning teiselt poolt mõista komisjonilt välja hüvitis, esiteks, surnud ametniku lastele tekitatud varalise kahju eest (laste nimel esitatud hüvitisnõue), teiseks, nendele lastele tekitatud mittevaralise kahju eest (laste nimel esitatud hüvitisnõue), kolmandaks, talle endale kui surnud ametniku isale tekitatud mittevaralise kahju eest (tema enda nimel esitatud hüvitisnõue), neljandaks, surnud ametnikule tekitatud mittevaralise kahju eest (tema laste kui oma isa õigusjärglaste nimel esitatud hüvitisnõue).
Kohtuotsusega Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
) jättis Avaliku Teenistuse Kohus nimetatud hagi rahuldamata, kuna see oli väidetud varalise kahju osas osaliselt põhjendamatu, ja väidetava mittevaralise kahju osas osaliselt vastuvõetamatu. Apellant esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse.
Kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
)
Kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) uuris Üldkohus omal algatusel Avaliku Teenistuse Kohtu pädevust lahendada hagi esimeses kohtuastmes. Selleks eristas Üldkohus oma otsuse punktides 20 ja 39–42 erinevad kahju liigid, mille hüvitamist apellant nõudis, ning täpsustas, kelle nimel ta iga liigi puhul tegutseb. Üldkohus tuvastas, et apellant nõuab:
—
surnud ametniku laste nimel hüvitist varalise kahju eest, mis seisneb „tapetud ametniku saamata jäänud tulus, mis oleks neile olnud mõeldud alates ametniku surma kuupäevast kuni tema pensionile jäämise tõenäolise kuupäevani”;
—
surnud ametniku laste nimel hüvitist mittevaralise kahju eest, mis seisneb nende vanemate kaotusest tulenevas valus ning psüühilises traumas, mille nad said oma vanemate agoonia tunnistajatena;
—
enda kui surnud ametniku isa nimel hüvitist mittevaralise kahju eest, mis seisneb oma poja kaotusest tulenevas valus, ja
—
surnud ametniku laste nimel, kes on oma isa õigusjärglased, hüvitist viimasele tekitatud mittevaralise kahju eest, mis seisneb füüsilistes kannatustes, mida ta pidi taluma rünnaku hetkest kuni oma surmani, ja psüühilistes kannatustes, mis tulenesid muu hulgas teadmisest, et ta peatselt sureb.
Olles tunnistanud oma pädevust kõigi nende nõuete lahendamiseks, tegi Üldkohus muu hulgas vahet ühelt poolt surnud ametnikule tekitatud kahju ning teiselt poolt tema lastele ja apellandile tekitatud kahju vahel.
Mis puudutab apellandile ja surnud ametniku lastele tekitatud varalist ja mittevaralist kahju, siis tuvastas Üldkohus, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, kui ta tunnistas oma pädevust lahendamaks vaidlust kahju hüvitamise osas, ning tegi järelduse, et kohtuasi tuleb nende nõuete osas otsuse tegemiseks saata talle endale kui esimese astme kohtule.
Mis puudutab vastavate pädevuste piiritlemist Üldkohtu ja Avaliku Teenistuse Kohtu vahel, siis selles osas leidis Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 47–53 järgmist:
„47
Kehtiva liidu õiguse kohaselt lähtutakse piiritlemisel hageja isiklikust seisundist ja sellest, millest vaidlus on alguse saanud, nagu nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, mille kohaselt vaidlus, mis on tekkinud ametniku ja selle institutsiooni vahel, kus ta teenistuses on või oli, kuulub juhul, kui vaidlus tekkis asjaomast ametnikku ja institutsiooni siduvast või sidunud töösuhtest, ELTL artikli 270 (endine EÜ artikkel 236) ning personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 kohaldamisalasse ega kuulu järelikult ELTL artiklite 268 (endine EÜ artikkel 235) ja 340 (endine EÜ artikkel 288) kohaldamisalasse, mis reguleerivad liidu lepinguvälise vastutuse üldist korda ([kohtuotsused Meyer‑Burckhardt
vs
. komisjon, 9/75,
EU:C:1975:131
, punkt 7; Reinarz
vs
. komisjon ja nõukogu, 48/76,
EU:C:1977:30
, punkt 10, ja Allo jt
vs
. komisjon, 176/83,
EU:C:1985:290
, punkt 18; kohtumäärus Pomar
vs
. komisjon, 317/85,
EU:C:1987:267
, punkt 7; kohtuotsus Polinsky
vs
. Euroopa Kohus, T‑1/02,
EU:T:2004:298
, punkt 47]).
Samas ei võimalda kõnealune kohtupraktika kindlaks teha, kas [surnud ametniku] lähedased oleksid pidanud esitama Üldkohtule või Avaliku Teenistuse Kohtule nõude saada hüvitist oma nii varalise kui ka mittevaralise isikliku kahju eest, mis neile on nende hinnangul tekkinud. Vastupidi komisjoni väidetule puudutab kõnealune kohtupraktika nimelt konkreetselt üksnes juhtumit, kui vaidlus toimub i) ametniku või endise ametniku ja selle institutsiooni vahel, kus ta teenistuses on või oli, ning ii) on tekkinud neid omavahel siduvast või sidunud töösuhtest, mistõttu on see kohtupraktika ainult osaliselt ülekantav juhtumile, kui vaidlus on küll alguse saanud töösuhtest, kuid selle pooled on ühelt poolt mitte ametnik või endine ametnik, vaid ametniku lähedasest, pereliikmest või õigusjärglasest kolmas isik ja teiselt poolt institutsioon, kus ametnik teenistuses on või oli.
Kui asjaomase ametniku või endise ametniku õigused on sellele kolmandale isikule üle läinud ja kui kolmas isik seega tegutseb ametniku õigusjärglasena, nõudes õigusjärglasena pärandvarasse hüvitist kahju eest, mis on tekitatud ametnikule endale, on kõnealune kohtupraktika ülekantav, kuna vaidlus jääb hoolimata toimunud pärimisest ametniku ja selle institutsiooni vahele, kus ta teenistuses oli, ning vaidlus on tekkinud neid omavahel sidunud töösuhtest.
Käesolevas asjas kehtib see kaalutlus apellandi teise hüvitisnõude suhtes, mida on osundatud eespool punktis 20, ehk
ex haerede
mittevaralise kahju suhtes, mis tekkis [surnud ametnikule] tema rünnaku hetkest ja kestis kuni tema surmani. Sellega seoses märkis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punkti 116 viimases lauses õigesti, et eespool punktis 47 viidatud kohtupraktika on ülekantav vaidlusele, mille pooled on surnud ametniku õigusjärglased või nende seaduslik esindaja ja institutsioon, kus asjaomane ametnik teenistuses oli.
51.
Seevastu juhul, kui kõnealune kolmas isik tegutseb eesmärgiga saada hüvitist oma isikliku kahju eest – olgu see siis varaline või mittevaraline –, ei ole kõnealuse kohtupraktika ülekandmine õigustatud ei selle sisuga ega ka selle aluseks olnud põhimõtteliste kaalutlustega. Kuigi tuleb tunnistada, et niisugune vaidlus on alguse saanud asjaomase ametniku ja institutsiooni vahelisest töösuhtest, puudub igal juhul isiklik subjektiivne tingimus, mis on seotud õiguste omaja kui ametniku staatusega, ning Avaliku Teenistuse Kohtul puudub seega üldjuhul isikuline pädevus vaidlust ELTL artikli 270 ning personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel lahendada.
Vastupidi komisjoni väidetele kinnitab [kohtuotsus komisjon
vs
. Petrilli (T‑143/09 P,
EU:T:2010:531
)] seda analüüsi ja toob esile selle olemusliku mõtte. Kohtuotsuse punktis 46 leidis Üldkohus, et EÜ artikli 236 (nüüd ELTL artikkel 270) ning personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel avaliku teenistuse valdkonnas toimuv kohtuvaidlus, sealhulgas kohtuvaidlus, milles nõutakse ametnikule või teenistujale tekitatud kahju hüvitamist, järgib spetsiifilisi erinorme võrreldes nendega, mis tulenevad liidu lepinguvälist vastutust reguleerivatest üldpõhimõtetest vastavalt EÜ artiklile 235 (nüüd ELTL artikkel 268) ja EÜ artiklile 288 (nüüd ELTL artikkel 340). Üldkohus oli nimelt seisukohal, et kui liit tegutseb tööandjana, lasub tal kõrgendatud vastutus, mis väljendub kohustuses hüvitada kahju, mis on tema töötajatele töötajatena mis tahes õigusvastase teoga tekitatud, samas kui üldnormide kohaselt on liit kohustatud hüvitama üksnes kahju, mis on tekitatud õigusnormi „piisavalt selge” rikkumisega (kohtupraktika, mis on välja kujunenud alates [kohtuotsusest Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon (C‑352/98 P,
EU:C:2000:361
]).
Just need kaalutlused, mis puudutavad liidul tema töötajate ees lasuva kõrgendatud vastutuse spetsiifilist erikorda, milleks annavad alust eelkõige töösuhe koos sellest tulenevate õiguste ja spetsiifiliste kohustustega, nagu hoolitsemiskohustus, ning usaldussuhe, mis peab institutsioonide ja nende ametnike vahel üldistes huvides esinema, puuduvad kolmandate isikute puhul, kes ei ole ametnikud. Kohtupraktikas ei ole tunnistatud institutsioonide hoolitsemiskohustuse esinemist isegi ametniku lähisugulaste suhtes, välja arvatud niisugused sotsiaaltoetused, nagu on sätestatud personalieeskirjade artiklis 76 ([kohtuotsus Leussink
vs
. komisjon, 169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
], punktid 21–23).”
Üldkohus leidis, et sellist kohtupraktika suundumust kinnitavad lisaks ka teised Euroopa Kohtu otsused. Selles osas esitas Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 55–59 järgmised kaalutlused:
„55
Kohtumääruses Fournier
vs
. komisjon [114/79–117/79,
EU:C:1980:124
] kinnitas Euroopa Kohus põhimõtteliselt vähemalt kaudselt seda, et ametniku pereliikmed, kes tegutsevad „enda nimel” ja nõuavad hüvitist kahju eest, mis on neile „isiklikult” tekitatud, peavad kasutama [EMÜ asutamislepingu] artiklis 178 (nüüd ELTL artikkel 268), mitte [EMÜ asutamislepingu] artiklis 179 (nüüd ELTL artikkel 270) ette nähtud õiguskaitsevahendit.
Euroopa Kohus kinnitas seda valikut eespool viidatud kohtuotsuse [Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
)] kontekstis, milles hagejad olid sõnaselgelt rajanud oma kahju hüvitamise hagi erinevale õiguslikule alusele olenevalt sellest, kas nad olid ametnikud või mitte, see tähendab G. Leussink [EMÜ asutamislepingu] artiklile 179 ning tema abikaasa ja lapsed [EMÜ asutamislepingu] artiklile 178 ja artikli 215 teisele lõigule.
Oma ettepanekus eespool viidatud kohtuotsuses [Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
)] tunnistas kohtujurist Sir Gordon Slynn, et perekonna hagi tugines õigesti [EMÜ asutamislepingu] artiklitele 178 ja 215, kuna hagi puudutas eraldi kahju, mis oli perekonnale tekitatud, ega olnud seotud ametniku ja institutsiooni vahelise vaidlusega.
Võtmata selles küsimuses formaalselt seisukohta, nõustus Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse [Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
)] punktis 25 siiski kaudselt sellega, et hagi tugines ametniku pere osas [EMÜ asutamislepingu] artiklile 178, mitte [EMÜ asutamislepingu] artiklile 179, kuigi kohus leidis samas, et vaidlus on „alguse saanud ametniku ja institutsiooni vahelisest suhtest”. Peale selle rajas Euroopa Kohus oma otsuse kohtukulude kohta sõnaselgelt oma kodukorra artiklile 69 ehk sättele, mis on kohaldatav selliste isikute hagide korral, kes ei ole ametnikud.
Lõpuks jättis Üldkohus eespool viidatud kohtuotsuses [Vainker
vs
. parlament ([T‑48/01,
EU:T:2004:61
)] B. Vainkeri hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata, tuginedes eespool viidatud kohtuotsusest [Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
)] tulenevale pretsedendile ja kinnitades vaikimisi selle hagi sobivaks õiguslikuks aluseks EÜ artikli 235.”
Mis puudutab surnud ametniku õigusjärglaste võimalust esitada hagi ELTL artikli 270 ja personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel, siis märkis Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 61–65 järgmist:
„61   Surnud ametniku õigusjärglaste võimalust või isegi kohustust esitada ELTL artikli 270 ning personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel hagi, et saada õigus personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktis a ette nähtud hüvitistele, on liidu kohus juba vähemalt kaudselt tunnustanud ([kohtuotsus Bitha
vs
. komisjon, T‑23/95,
EU:T:1996:3
]; [kohtuotsus Klein
vs
. komisjon, F‑32/08,
EU:F:2009:3
]; vt samuti selle kohta analoogia alusel [kohtumäärus Hotzel‑Wagenknecht
vs
. komisjon, T‑145/00,
EU:T:2001:164
], punkt 17).
62   Esiteks kehtivad need argumendid siiski üksnes personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktis a konkreetselt loetletud õigusjärglaste suhtes, kelleks on abikaasa ja lapsed, või kui neid ei ole, siis teised järeltulijad, või kui neid ei ole, siis ülenejad sugulased, või kui ka neid ei ole, siis lõpuks institutsioon ise. Seega, isegi kui oletada, et komisjoni argumendid kehtivad [surnud ametniku] nelja lapse suhtes, ei kehti need käesoleval juhul apellandi Livio Missir Mamachi di Lusignano enda suhtes, kuna laste olemasolu tõttu ei ole ta personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punkti a tähenduses õigusjärglane. Need argumendid ei kehti ka [surnud ametniku] ema, venna ega õe suhtes, kes on hagejad paralleelses kohtuasjas T‑494/11.
63   Teiseks tähendavad need argumendid seda, et liidu lepinguvälise vastutuse üldnormide menetluses rakendamise eelduseks on personalieeskirjades ette nähtud ametnike sotsiaalkindlustusest tuleneva konkreetse õiguse rakendamine. Ei esine aga mõjuvat põhjust, miks ametnike suhtes Avaliku Teenistuse Kohtul olev eripädevus peaks olema ülimuslik Üldkohtu üldpädevuse ees lahendada mis tahes vaidlusi, mis käsitlevad liidu vastutust.
64   Lõpuks tuleb kolmandaks märkida, et isegi [surnud ametniku] nelja lapse puhul on käesolevas asjas kõne all mitte komisjoni kohustus maksta personalieeskirjade kohaselt tagatud hüvitisi, mis on huvitatud isikutele pealegi juba tasutud, vaid komisjoni võimalik kohustus heastada kogu väidetav varaline ja mittevaraline kahju. Üldkohus tuletab sellega seoses meelde, et apellant väidab apellatsioonkaebuse kolmandas väites konkreetselt, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, kui ta võttis seoses kahju hüvitamisega arvesse [surnud ametniku] lastele personalieeskirjade kohaselt makstud hüvitisi. Neil asjaoludel ei näi olevat võimalik, et Avaliku Teenistuse Kohtu pädevus tuleneks personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktist a, kui just väidetakse, et see artikkel ei ole [surnud ametniku] nelja lapse nimel esitatud hagi aluseks.
65   Kõigist eespool toodud kaalutlustest ilmneb, et niisugustel asjaoludel nagu käesoleval juhul tuleb pelgast ELTL artiklite 268 ja 270, Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 1 ning personalieeskirjade artiklitega 90 ja 91 piiritletud õiguslikust raamistikust järeldada, et surnud ametniku lähedased on tingimata kohustatud esitama kaks hagi – ühe Avaliku Teenistuse Kohtule ja teise Üldkohtule olenevalt sellest, kas nad on asjaomase ametniku õigused üle võtnud või nõuavad neile isiklikult tekkinud varalise või mittevaralise kahju hüvitamist.”
Vältimaks nn menetluslikku dubleerimist leidis Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 73 ja 74, et Euroopa Kohtu praktikat arvesse võttes ning õiguskindluse, hea õigusemõistmise, menetlusökonoomia ja vastuoluliste kohtuotsuste ärahoidmisega seotud ülekaalukate põhjenduste esinemise tõttu, et kui surnud ametniku või teenistuja õigusjärglased nõuavad nii õigusjärglastena kui ka omaenda nimel hüvitist mitmesuguse kahju eest, mis on tekitatud sama teoga, on neil lubatud need nõuded liita ühte hagisse. Üldkohus lisas, et selline nn üks hagi tuleb esitada Üldkohtule, mis on mitte ainult „üldkohus”, millel on seetõttu „täielik pädevus” erinevalt Avaliku Teenistuse Kohtust, mis on „eripädevusega kohus”, vaid ka viimasega võrreldes kõrgema astme kohus.
Selles osas märkis Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 75 ja 76 muu hulgas seda, et kui niisugustel asjaoludel nagu käesolevas asjas oleksid surnud ametniku lähedased olnud kohustatud esitama kaks hagi, tähendaks see, et Üldkohtus ja Avaliku Teenistuse Kohtus oleksid samal ajal läbivaatamisel kohtuasjad, millel on sama ese. Sellistel asjaoludel peaks aga Avaliku Teenistuse Kohus vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 8 lõike 3 teisele lõigule kohe loobuma oma pädevusest, et nende kohtuasjade suhtes saaks otsuse teha Üldkohus. Selle kohtuotsuse punktides 77 ja 78 leidis Üldkohus, et Avaliku Teenistuse Kohtul puudus käesolevas asjas algusest peale pädevus apellandi esitatud hagi lahendada, välja arvatud osas, mis puudutab nõuet hüvitada mittevaraline kahju, mis tekkis [surnud ametnikule] enne tema surma. Sellest tulenevalt tuvastas Üldkohus omal algatusel nimetatud kohtuotsuse punktis 78, et Avaliku Teenistuse Kohtul puudus pädevus vaadata läbi nõuet hüvitada isiklikult apellandile ja [surnud ametniku] õigusjärglastele tekitatud nii varaline kui ka mittevaraline isiklik kahju, ning vaidlustatud kohtuotsus tuleb selles osas tühistada.
Neid kaalutlusi arvesse võttes tegi Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 102 ja 103 järelduse, et Avaliku Teenistuse Kohus oleks pidanud tuvastama, et tal puudub pädevus vaadata läbi apellandi esitatud nõue hüvitada apellandile ja surnud ametniku lastele tekitatud kahju, ja sellest tulenevalt oleks ta pidanud asja vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 8 lõikele 2 suunama Üldkohtusse. Kuna selles suhtes lubas menetlusstaadium teha asja suhtes kohtuotsuse, siis leidis Üldkohus, et hagi see aspekt tuleb suunata Üldkohtusse, et ta lahendaks selle esimese astme kohtuna.
Mis puudutab surnud ametnikule tekitatud mittevaralist kahju, mille hüvitamist apellant tema laste nimel nõuab, siis hindas Üldkohus – olles kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktis 80 meelde tuletanud, et Avaliku Teenistuse Kohtus on pädev seda hagi läbi vaatama – selle kohtuotsuse punktides 81–98 apellatsioonkaebust. Selle suhtes sedastas Üldkohus, et kuna Avaliku Teenistuse Kohus kiitis heaks komisjoni esitatud väite nimetatud nõude vastuvõetavuse vaidlustamiseks, millega vaidlustati vastuvõetavus, siis rikkus Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi, ning seetõttu tühistas Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
) selles osas.
Kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 113–117 selgitas Üldkohus seoses sama hüvitisnõudega, et menetlusstaadium ei lubanud teha asja suhtes kohtuotsust, kuna Avaliku Teenistuse Kohus ei olnud võtnud seisukohta teiste komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väidete suhtes, ning et selles osas tuleks nimetatud kohtuotsus põhimõtteliselt suunata tagasi sellele kohtule. Igal juhul märkis Üldkohus, et kui selline suunamine toimuks, peaks Avaliku Teenistuse Kohus kohe tuvastama, et tema ja Üldkohtu menetluses on sama esemega kohtuasjad ehk esimese menetluses on kohtuasi T‑494/11 ja teise menetluses on käesolev kohtuasi, ning et vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 8 lõike 3 teisele lõigule oleks Avaliku Teenistuse Kohus seega kohustatud oma pädevusest loobuma, et nende kahe asja suhtes saaks otsuse teha Üldkohus.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes järeldas Üldkohus, et kohtuasi F‑50/09 tuleb tervikuna suunata temale, et ta saaks esimese astme kohtuna selle läbi vaadata.
Menetlus Euroopa Kohtus
Peakohtujuristi tehtud ettepaneku peale vaadata uuesti läbi kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
), sedastas uuesti läbivaatamisega tegelev koda kohtuasja Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (C‑417/14 RX,
EU:C:2014:2219
) uuesti läbivaatamist käsitlevas otsuses, mis võeti vastu Euroopa Kohtu põhikirja artikli 62 teise lõigu ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 193 lõike 4 alusel, et see kohtuotsus tuleb uuesti läbi vaadata, kontrollimaks, kas see kahjustab liidu õiguse ühtsust või järjepidevust.
Küsimused, mis nimetatud kohtuotsuse kohaselt tuleb uuesti läbi vaadata, on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 2.
Uuesti läbivaatamise esemeks olev küsimus
Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artiklile 1 lahendab Avaliku Teenistuse Kohus esimese astmena Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 270 osutatud liidu avaliku teenistuse kohtuvaidlusi. Viimati nimetatud artikli kohaselt puudutab see pädevus liidu ning tema ametnike vahelisi „vaidlusi”„neis piirides ja neil tingimustel, mis on kindlaks määratud liidu ametnike personalieeskirjades või liidu muude teenistujate teenistustingimustes”.
Seoses niisuguse viitega personalieeskirjadele tuleb Avaliku Teenistuse Kohtu pädevuse kindlaksmääramiseks võtta seega arvesse personalieeskirju ja eelkõige nende artikleid 90 ja 91, millega rakendatakse ELTL artiklit 270 (vt selle kohta kohtuotsus Syndicat général du personnel des organismes européens
vs
. komisjon, 18/74, ECLI:EU:C:1974:96, punkt 14).
Personalieeskirjade eesmärk on reguleerida Euroopa institutsioonide ja nende ametnike vahelisi õigussuhteid, kehtestades rea vastastikusi õigusi ja kohustusi ning tunnustades ametnike teatatvate pereliikmete õigusi, millele nad saavad Euroopa Liidus tugineda (kohtuotsus Johannes, C‑430/97,
EU:C:1999:293
, punkt 19).
Seega täpsustab personalieeskirjade artikli 91 lõige 1 Euroopa Kohtu pädevust liidu avaliku teenistuse kohtuvaidluste alal, sätestades, et Euroopa Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad „kõik” liidu ja „personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused”, milles käsitletakse seda isikut kahjustavat meedet personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses. Viimati nimetatud sätte kohaselt võib „[i]ga isik, kelle suhtes kohaldatakse […] personalieeskirju”, esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse teda kahjustava meetme kohta.
Mis puudutab Avaliku Teenistuse Kohtu
ratione personae
pädevust, siis tuleb märkida, et need sätted, mis üldsõnaliselt viitavad „[i]ga[le] isik[ule], kelle suhtes kohaldatakse […] personalieeskirju”, ei võimalda iseenesest teha vahet sellel, kas hagi esitab ametnik või mis tahes muu isik, kelle suhtes personalieeskirju kohaldatakse. Seega, vastupidi sellele, mida Üldkohus kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktis 51 sedastas, on Avaliku Teenistuse Kohus
ratione personae
pädev vaatama läbi mitte üksnes ametnike esitatud hagisid, vaid ka kõigi teiste isikute hagisid, kelle suhtes personalieeskirju kohaldatakse.
Personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punkti a sõnaselge määratluse kohaselt on nii ametniku „järeltulijad” kui ka „ülenejad sugulased” ametniku surma korral õigustatud saama hüvitist. Siit tuleneb, et see säte hõlmab nii apellandi kui surnud ametniku lapsed.
Vastupidi Üldkohtu sedastusele kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 62 ja 64, ei saa küsimus sellest, kas apellandil ja surnud ametniku lastel on käesolevas asjas tegelikult õigus saada personalieeskirjadega tagatud hüvitisi ja eelkõige seda, millele viitab artikkel 73, tulla kõne alla – nagu märgib ka kohtujurust eelkõige oma seisukoha punktis 35 – Avaliku Teenistuse Kohtu
ratione personae
pädevuse kindlaksmääramisel Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 1 alusel, koostoimes ELTL artikliga 270 ja personalieeskirjade artikli 91 lõikega 1. Kui see oleks teisiti, oleks Avaliku Teenistuse Kohtule esitatud hagi läbivaatamisel tema
ratione personae
pädevuse tuvastamiseks vajalik, et eelnevalt uuritakse talle esitatud hagi põhjendatust.
Siit järeldub, et käesolevas asjas on Avaliku Teenistuse Kohus
ratione personae
pädev vaatama läbi hüvitisnõuet, mille apellant esitas nii enda kui surnud ametniku laste nimel.
Mis puudutab küsimust, kas Avaliku Teenistuse Kohtu
ratione materiae
pädevus laieneb hüvitisnõuetele, mille aluseks on institutsiooni poolt oma ametnike kaitse tagamise kohustuse rikkumine, siis tuleb märkida, et nii ELTL artikkel 270 kui ka personalieeskirjade artikkel 91, mis viitavad „kõigile liidu ja liidu ametnike vahelistele vaidlustele”, hoiduvad määratlemast halduskaebuse tagasilükkamise korral kaebuse esitamise võimalusi. Seega, kuni vaidlus puudutab hagejat kahjustava meetme õiguspärasust personalieeskirjade artikli 90 tähenduses, on Avaliku Teenistuse Kohus pädev asja läbi vaatama, olenemata kõnealuse hagi olemusest (vt seoses Euroopa Kohtu pädevusega enne Üldkohtu ja Avaliku Teenistuse Kohtu institutsiooni kohtuotsus Meyer‑Burckhardt
vs
. komisjon, 9/75, ECLI:EU:C:1975:131, punkt 10).
Neil asjaoludel otsustas Euroopa Kohus, et vaidlus, mis on tekkinud ametniku ja selle institutsiooni vahel, kus ta teenistuses on või oli, kuulub juhul, kui vaidlus tekkis asjaomast ametnikku ja institutsiooni siduvast või sidunud töösuhtest, ELTL artikli 270 ning personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 kohaldamisalasse, isegi kui tegemist on hüvitisnõudega (vt kohtuotsused Meyer‑Burckhardt
vs
. komisjon, 9/75,
EU:C:1975:131
, punkt 10; Reinarz
vs
. komisjon ja nõukogu, 48/76,
EU:C:1977:30
, punktid 10 ja 11, ning Allo jt
vs
. komisjon, 176/83,
EU:C:1985:290
, punkt 18; kohtumäärus Pomar
vs
. komisjon, 317/85,
EU:C:1987:267
, punkt 7; kohtuotsus Schina
vs
. komisjon, 401/85,
EU:C:1987:425
, punkt 9).
Lisaks, vastavalt personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 teisele lausele, koostoimes ELTL artikliga 270 ja Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikliga 1, on Üldkohtul rahaliste vaidluste puhul täielik pädevus, mille raames ta võib, kui selleks on alust, mõista omal algatusel vastustajalt välja hüvitise tema eksimuse tõttu tekkinud kahju eest ning sellisel juhul hinnata tekkinud kahju
ex aequo et bono
kohtuasja kõiki asjaolusid arvestades (vt selle kohta kohtuotsused Reinarz
vs
. komisjon ja nõukogu, 48/76,
EU:C:1977:30
, punkt 11; Houyoux ja Guery
vs
. komisjon, 176/86 ja 177/86,
EU:C:1987:461
, punkt 16; komisjon
vs
. Girardot, C‑348/06 P,
EU:C:2008:107
, punkt 58, ning Gogos
vs
. komisjon, C‑583/08 P,
EU:C:2010:287
, punkt 44). Esimese sätte mõttes peetakse „rahalisteks vaidlusteks” eelkõige teenistujate poolt institutsioonide vastu esitatud kahju hüvitamise hagisid (kohtuotsus Gogos
vs
. komisjon, C‑583/08 P,
EU:C:2010:287
, punkt 45).
Euroopa Kohus järeldas, et liidu kohus on pädev vajaduse korral mõistma institutsioonilt välja rahasumma, mida hagejal on personalieeskirjade või mõne muu õigusakti alusel õigus saada (kohtuotsus Weißenfels
vs
. parlament, C‑135/06 P,
EU:C:2007:812
, punkt 68).
Seega on Avaliku Teenistuse Kohus
ratione materiae
pädev vaatama läbi hüvitisnõuet, mille ametnik on esitanud selle institutsiooni vastu, kus ta teenistuses on või oli, juhul kui vaidlus tekkis huvitatud isikut ja institutsiooni siduvast või sidunud töösuhtest.
Sama kehtib ka hüvitisnõude suhtes, mille on esitanud niisugune isik, kellele hoolimata sellest, et ta ei ole ametnik, viidatakse personalieeskirjades tema peresidemete tõttu ametnikuga, juhul kui vaidlus tekkis seda ametnikku ja institutsiooni siduvast või sidunud töösuhtest, võttes arvesse asjaolu, et Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikkel 1, koostoimes ELTL artikliga 270 ja personalieeskirjade artikliga 91, annab Avaliku Teenistuse Kohtule – nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktides 32, 33 ja 37 on märgitud – pädevuse vaadata läbi „kõik” liidu ja „personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused”.
Selles osas, ja vastupidi Üldkohtu selgitusele eelkõige kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 54–56, ei võimalda kohtumäärus Fournier
vs
. komisjon (114/79–117/79,
EU:C:1980:124
) ega kohtuotsus Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
) teha järeldust, et niisugune vaidlus, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, kuulub Üldkohtu ja mitte Avaliku Teenistuse Kohtu pädevusse.
Kõigepealt tegi Euroopa Kohus need otsused ajal, mil Üldkohus ega Avaliku Teenistuse Kohus ei olnud veel asutatud ning seetõttu ei esitatud sel ajal ühtki küsimust kohtu pädevuse piiramise kohta.
Edasi, mis puudutab täpsemalt kohtuotsust Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
), siis on Euroopa Kohus tunnistanud, et hüvitisnõue, mille esitavad ametniku pereliikmed EMÜ asutamislepingu artikli 178 ((EÜ asutamislepingu artikkel 178, hiljem EÜ artikkel 235, nüüd ELTL artikkel 268) alusel ja millega nõutakse hüvitist mittevaralise kahju eest, mis neile tekkis pärast selle ametnikuga toimunud tööõnnetust, kuulub avalikku teenistust puudutavate vaidluste alla. Nimelt kohaldas Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 25, mis käsitleb kohtukulusid, oma kodukorra artiklit 70 sel ajal kehtivas redaktsioonis, mille kohaselt teenistusõiguslikes kohtuasjades jäävad institutsioonide kohtukulud asjaomase institutsiooni kanda, tingimusel et kõnealune hagi – kuigi esitatud EMÜ asutamislepingu artikli 178 alusel – tugineb töösuhtel, mis sidus või seob asjaomast ametnikku institutsiooniga, kus ta teenistuses on või oli.
Lõpuks, mis puudutab kohtumäärust Fournier
vs
. komisjon (114/79–117/79,
EU:C:1980:124
), siis sellest ei saa tuletada ühtki järeldust selle kohta, kas ametniku pereliikmete esitatud hagi, milles nõutakse nende isikliku kahju hüvitamist, kuulub liidu avaliku teenistuse kohtuvaidluste alla ja seega Avaliku Teenistuse Kohtu pädevusse. Nimelt piirdus Euroopa Kohus selle kohtumääruse puhul täpsustusega, et töötingimuste eiramistega toimetulekuks liidu õigusega kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteemiga oleks vastuolus see, kui tunnistatakse, et menetlust kuritarvitades võivad ametniku või teenistuja pereliikmed enda nimel tegutsedes esitada niisugustel eiramistel põhineva kahju hüvitamise nõude, isegi kui nende väitel on nad seeläbi isiklikult kahju kannatanud.
Lisaks leidis Euroopa Kohus, et hüvitisnõue, mille on esitanud ühises ravikindlustussüsteemis kindlustatud ametniku pereliige, kuulub liidu avaliku teenistuse kohtuvaidluste alla (vt kohtumäärus Lenz
vs
. komisjon, C‑277/95,
EU:C:1996:456
, punkt 55).
Antud juhul puudutavad käesoleva kohtuotsuse punktis 15 loetletud erinevad kahju liigid kõik seda kahju, mis tulenes surnud ametniku surmast ning need tuginevad sellele, et komisjon väidetavalt rikkus oma kohustust tagada oma ametnike kaitse. Selles osas väidab apellant, et käesolev kohtuvaidlus – mitte üksnes surnud ametnikule tekitatud mittevaralist kahju puudutavas osas, vaid ka selles, mis puudutab ametniku lastele tekitatud varalise ja mittevaralise kahju ning apellandile tekitatud mittevaralise kahju hüvitamist – tekkis töösuhtest, mis sidus surnud ametnikku institutsiooniga. Seega, vastavalt kohtuotsuses Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
) tehtud lahendusele, tuleb järeldada, et kogu käesolev kohtuvaidlus tugineb sellele töösuhtele.
Asjaolu, et Üldkohtu sõnul on liidu lepinguväline vastutus ametniku pereliikmete ees, kellele viidatakse personalieeskirjades, allutatud ELTL artiklist 340 tulenevatele sisulistele nõuetele, samas kui vastutus ametniku ees järgib nende nõuetega võrreldes spetsiifilisi erinorme, ei saa – vastupidi sellele, mis järeldub eelkõige kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktidest 52–59 – välistada selles osas Avaliku Teenistuse Kohtu
ratione materiae
pädevust tulenevalt Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artiklist 1, koostoimes ELTL artikliga 270 ja personalieeskirjade artikli 91 lõikega 1.
Nimelt, nagu on märgitud ka käesoleva kohtuotsuse punktides 37 ja 38, kuulub personalieeskirjades viidatud isiku esitatud hüvitisnõue Avaliku Teenistuse Kohtu
ratione materiae
pädevusse, juhul kui vaidlus tekkis töösuhtest, mis seob ametnikku institutsiooniga, kuna kõnealuse kohtuvaidluse olemus ei ole selles osas asjassepuutuv. Sarnaselt kohtuvaidlusele, mis puudutab personalieeskirjades sõnaselgelt ette nähtud õigust, võib hüvitisnõuet puudutava kohtuvaidluse puhul põhimõtteliselt liidu kohtult nõuda, et see piiraks selle töösuhtega seoses hinnangute andmist, mis õigustab Avaliku Teenistuse Kohtu pädevust seda tüüpi vaidlusi läbi vaadata kui kohus, mis on spetsialiseerunud liidu avaliku teenistuse kohtuvaidluste lahendamisele. Seega, nimetatud kohtu
ratione materiae
pädevus lähtub kõnealuse vaidluse aluseks olevatest asjaoludest, mitte aga õiguslikust alusest, mis võib kõne alla tulla seoses õigusega hüvitisele, mida kinnitatakse käesoleva kohtuotsuse punktis 45 viidatud kohtuotsuses Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84,
EU:C:1986:371
).
Lõpuks, nagu ilmneb ka käesoleva kohtuotsuse punktist 2, ei ole selle uuesti läbivaatamise menetluse esemeks nende sisuliste nõuete kindlaksmääramine, millele käesolevas asjas on allutatud liidu lepinguvälise vastutuse tekkimine.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb sedastada, et Avaliku Teenistuse Kohus on pädev Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 1, koostoimes ELTL artikliga 270 ja personalieeskirjade artikli 91 lõikega 1, alusel läbi vaatama apellandi esitatud hagi terves ulatuses.
Neil asjaoludel rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta sedastas kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
)
—
punktis 65, et „surnud ametniku lähedased on tingimata kohustatud esitama kaks hagi – ühe Avaliku Teenistuse Kohtule ja teise Üldkohtule olenevalt sellest, kas nad on asjaomase ametniku õigused üle võtnud või nõuavad neile isiklikult tekkinud varalise või mittevaralise kahju hüvitamist”;
—
punktides 77, 78, 102 ja 103, et Avaliku Teenistuse Kohtul puudus algusest peale pädevus lahendada käesolevat hagi selles osas, mis puudutab nõudeid hüvitada apellandile ja surnud ametniku lastele tekitatud mittevaraline kahju, ning kuna need nõuded kuuluvad Üldkohtu pädevusse, tuleb asi suunata Üldkohtusse, et viimane saaks selle esimese astme kohtuna läbi vaadata;
—
punktides 113–117, et Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 8 lõike 3 teise lõigu alusel tuleb hagi talle suunata ka selles osas, mis puudutab surnud ametnikule enne tema surma tekitatud mittevaralist kahju, mille hüvitamist apellant surnud ametnike laste kui oma isa õigusjärglaste nimel nõuab.
Liidu õiguse ühtsuse ja järjepidevuse kahjustamine
Avaliku Teenistuse Kohus, mis asutati EÜ artikli 225 (nüüd ELTL artikkel 257) alusel, on erikohus ELTL artikli 256 tähenduses, mis vastavalt ELTL artikli 270 sätetele koostoimes Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikliga 1 ja personalieeskirjade artikli 91 lõikega 1, teostab oma pädevust liidu avaliku teenistuse kohtuvaidluste läbivaatamisel. Seega, ja vastupidi Üldkohtu järeldustele kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 63 ja 74, ei ole Avaliku Teenistuse Kohtul üksnes „eripädevus”.
Suunates käesoleva kohtuasja endale, et see esimese astme kohtuna uuesti läbi vaadata, võttis Üldkohus Avaliku Teenistuse Kohtult tema algse pädevuse ja kehtestas kohtualluvuse normi enda kasuks, mis toob tagajärgi sellele, kuidas määrata kindlaks apellatsiooniastmes pädev kohus, ja sellest tulenevalt ka kohtuastmete struktuurile Euroopa Kohtu sees.
Liidu kohtusüsteem, mis on loodud EL toimimise lepingu, Euroopa Kohtu põhikirja ning nõukogu 2. novembri 2004. aasta otsuse nr 2004/752/EÜ, Euratom, millega asutatakse Euroopa Liidu avaliku teenistuse kohus (
ELT L 333, lk 7
), alusel, sisaldab nende kolme kohtu, st Euroopa Kohtu, Üldkohtu ja Avaliku Teenistuse Kohtu vastava pädevuse täpset piiritlust, mistõttu neist kohtutest ühe pädevus lahendada hagi välistab tingimata teise kohtu pädevuse (vt selle kohta kohtumäärus komisjon
vs
. IAMA Consulting, C‑517/03,
EU:C:2004:326
, punkt 15).
Liidu kohtute kohtualluvuse normid, mis on ette nähtud nii EL toimimise lepingus kui ka Euroopa Kohtu põhikirjas ja selle lisas, moodustavad osa esmasest õigusest ning hõivavad liidu õiguskorras keskse koha. Nende järgimine kujutab endast lisaks liidu avaliku teenistuse kohtuvaidluse esitatud väljakutsetele üht põhilist nõuet selles õiguskorras ning asendamatut tingimust liidu õiguse ühtsuse tagamiseks.
Neil asjaoludel kahjustavad kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) sisalduvad õigusnormi rikkumised nagu need, mida nimetatakse käesoleva kohtuotsuse punktis 53, liidu õiguse ühtsust.
Uuesti läbivaatamisest tulenevad tagajärjed
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 62b esimeses lõigus on sätestatud, et kui Euroopa Kohus leiab, et Üldkohtu otsus kahjustab liidu õiguse ühtsust või järjepidevust, saadab ta kohtuasja tagasi Üldkohtusse, kelle jaoks on Euroopa Kohtu otsused õigusküsimustes siduvad. Kohtuasja tagasi saates võib Euroopa Kohus teatada, millised Üldkohtu otsuse tagajärjed loetakse vaidluse poolte suhtes lõplikuks. Kui vaidluse lahendus tugineb uuesti läbivaatamise tulemusi arvestades faktilistele asjaoludele, millel põhines Üldkohtu otsus, võib Euroopa Kohus erandkorras teha ise asjas lõpliku otsuse.
Sellest järeldub, et Euroopa Kohus ei või piirduda liidu õiguse järjepidevuse ja/või ühtsuse kahjustamise tuvastamisega, märkimata, millised tagajärjed tulenevad sellest asjaomase kohtuasja jaoks (kohtuotsus komisjon
vs
. Strack, uuesti läbivaatamine, C‑579/12 RX‑II,
EU:C:2013:570
, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleva vaidlusega seoses tuleb seega esiteks tühistada kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) selles osas, kus Üldkohus omal algatusel selle kohtuotsuse punktis 78 tuvastab, et Avaliku Teenistuse Kohtul puudus pädevus vaadata läbi nõuet hüvitada apellandile ja surnud ametniku õigusjärglastele tekitatud isiklik kahju, ning kus ta selle kohtuotsuse punktides 102 ja 103 tuvastas, et see hagi kuulub tema enda pädevusse ja hagi see aspekt tuleb suunata Üldkohtusse, et ta lahendaks selle esimese astme kohtuna.
Teiseks, mis puudutab nõuet hüvitada surnud ametnikule tekitatud mittevaraline kahju, siis tuleb tühistada kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) selles osas, kus Üldkohus sedastas selle kohtuotsuse punktis 117, et ka hagi see aspekt tuleb suunata Üldkohtusse, et ta lahendaks selle esimese astme kohtuna.
Mis puudutab apellandi esitatud apellatsioonkaebust, siis tuleb kõigepealt märkida, et selle apellatsioonkaebuse esimeses väites heidab huvitatud isik Avaliku Teenistuse Kohtule ette õigusnormi rikkumist, tunnistades põhjendatuks ühe komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väite ning tunnistades kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
) punktis 91 vastuvõetamatuks apellandile, surnud ametnikule ja viimase lastele tekitatud mittevaralise kahju hüvitamise nõude. Kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) punktides 98 ja 104–112 Üldkohus rahuldas esimese väite, mis puudutas nõuet hüvitada surnud ametnikule tekitatud kahju. Selles osas kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
) tühistamist tuleb pidada lõplikuks, kui selles osas ei toimu uuesti läbivaatamist.
Igal juhul, kuivõrd Üldkohus ei ole uurinud nimetatud väidet seoses sellega, et Avaliku Teenistuse Kohus jättis kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
) punktis 91 rahuldamata apellandile ja surnud ametniku lastele tekitatud mittevaralise kahju hüvitamise nõude, siis tuleb kohtuasja see aspekt suunata Üldkohtusse, et see apellatsioonikohtuna selle lahendaks.
Mis puudutab apellatsioonkaebuse teist ja kolmandat väidet, millega vaidlustati see, et Avaliku Teenistuse Kohus keeldus rahuldamast surnud ametniku lastele tekitatud varalise kahju hüvitamise nõuet, siis piirdus Üldkohus selle apellatsioonkaebuse uurimisel üksnes kohtualluvuse küsimusega. Seega tuleb kohtuasja see aspekt suunata Üldkohtusse, et see apellatsioonikohtuna selle lahendaks.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 195 lõikes 6 on ette nähtud, et kui uuesti läbivaadatav Üldkohtu lahend on tehtud ELTL artikli 256 lõike 2 alusel, otsustab Euroopa Kohus ka kohtukulude jaotuse.
Kuna puuduvad erinormid kohtukulude jaotamise kohta uuesti läbivaatamise menetluses, siis tuleb otsustada, et Euroopa Liidu Üldkohtu menetluse pooled, kes on esitanud oma seisukohad või kes on esitanud Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad uuesti läbivaatamise esemeks olevate küsimuste kohta, kannavad neil käesolevas menetluses tekkinud kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) kahjustab Euroopa Liidu õiguse ühtsust, kuna Euroopa Liidu Üldkohus tegi apellatsioonikohtuna otsuse, et:
—
surnud ametniku lähedased on tingimata kohustatud esitama kaks hagi – ühe Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtule ja teise Euroopa Liidu Üldkohtule olenevalt sellest, kas nad on asjaomase ametniku õigused üle võtnud või nõuavad neile isiklikult tekkinud varalise või mittevaralise kahju hüvitamist;
—
Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtul puudus algusest peale pädevus lahendada käesolevat hagi selles osas, mis puudutab nõudeid hüvitada Livio Missir Mamachi di Lusignanole ja Alessandro Missir Mamachi di Lusignano lastele tekitatud mittevaraline kahju, ning kuna need nõuded kuuluvad Üldkohtu pädevusse, tuleb asi suunata Euroopa Liidu Üldkohtusse, et viimane saaks selle esimese astme kohtuna läbi vaadata;
—
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 8 lõike 3 teise lõigu alusel tuleb hagi Euroopa Liidu Üldkohtusse suunata ka selles osas, mis puudutab Alessandro Missir Mamachi di Lusignanole enne tema surma tekitatud mittevaralist kahju, mille hüvitamist Livio Missir Mamachi di Lusignano tema laste kui nende isa õigusjärglaste nimel nõuab.

2.
Kohtuotsust Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P,
EU:T:2014:625
) tuleb pidada lõplikuks osas, kus Euroopa Liidu Üldkohus ise sedastas, et Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohus rikkus kohtuotsuses Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (F‑50/09,
EU:F:2011:55
) õigusnormi, kui ta kiitis heaks Euroopa Komisjoni esitatud esimese vastuvõetamatuse väite ja jättis sel põhjusel vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata Alessandro Missir Mamachi di Lusignanole tekitatud mittevaralise kahju hüvitamise nõude.

3.
Tühistada nimetatud kohtuotsus ülejäänud osas.

4.
Suunata kohtuasi Euroopa Liidu Üldkohtusse.

5.
Livio Missir Mamachi di Lusignano ja Euroopa Komisjon kannavad ise enda kohtukulud seoses uuesti läbivaatamise menetlusega.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.