CELEX: 62012FJ0078
Javni uslužbenci
Napredovanje
Napredovalno obdobje 2011
Nevključitev na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo
Člen 45 Kadrovskih predpisov
Delovna doba dveh let v nazivu
Neupoštevanje delovne dobe, dopolnjene s statusom začasnega uslužbenca
Različno obravnavanje zaradi pravne narave zaposlitve zadevnih delavcev
Direktiva 1999/70/ES
Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP
Določba 4
Sklicevanje
Izključitev

V. Todorova Androva s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 25. julija 2012, v bistvu predlaga, prvič, razglasitev ničnosti odločbe Sveta Evropske unije o njeni nevključitvi na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo v napredovalnem obdobju 2011, in drugič, izplačilo odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpela zaradi nezakonitosti te odločbe.
Pravni okvir
Člen 45(1) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), določa:
„O napredovanju odloča organ za imenovanja ob upoštevanju člena 6(2). Opravi se z imenovanjem uradnika v naslednji višji razred njegove funkcionalne skupine. Napredujejo lahko izključno uradniki, ki dopolnijo najmanj dve leti v svojem razredu, po preučitvi primerjalnih odlik uradnikov, upravičenih do napredovanja […]“
Svet je 28. junija 1999 sprejel Direktivo 1999/70/ES o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368).
V skladu z določbo 1 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega med ETUC, UNICE in CEEP, ki je priloga k Direktivi 1999/70 (v nadaljevanju: okvirni sporazum), je namen tega sporazuma:
„[…]
(a)
izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije;
(b)
vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.“
Določba 4 okvirnega sporazuma, naslovljena „Načelo nediskriminacije“, določa:
„1.
Delavc[i], zaposlen[i] za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme[jo] obravnavati manj ugodno kakor primerljiv[i] delavc[i], zaposlen[i] za nedoločen čas, razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov.
[…]
4.
Obdobj[a] pridobivanja kvalifikacij z opravljanjem dela, ki se nanašajo na posebne pogoje zaposlovanja, so enak[a] za delavce, zaposlene za določen čas in tudi za nedoločen čas, razen kjer so različne kvalifikacije, pridobljene z opravljanjem dela določeno obdobje, upravičljive iz objektivnih razlogov.“
Dejansko stanje
Svet je tožečo stranko 1. julija 2006 zaposlil kot začasno uslužbenko v smislu člena 2(b) tedaj veljavne različice Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU). Razvrščena je bila v naziv AD 5 in kot lingvistka-upravljavka dodeljena enoti za bolgarski jezik pri direktoratu za prevajanje in pripravo dokumentov generalnega direktorata (GD) za kadrovske zadeve in administracijo generalnega sekretariata. Pogodba o zaposlitvi, kot je bila spremenjena z zaporednimi dodatnimi klavzulami, naj bi prenehala veljati 31. decembra 2010.
Tožeča stranka je medtem uspešno opravila natečaj EPSO/AD/166/09 in bila z odločbo z dne 23. novembra 2010, ki je začela veljati 1. decembra 2010, imenovana za uradnico naziva AD 5 na poskusnem delu. V skladu s členom 32, tretji odstavek, Kadrovskih predpisov je ohranila delovno dobo v stopnji, ki jo je pridobila s statusom začasne uslužbenke, in bila zato razporejena na četrto stopnjo.
Stranki ne izpodbijata dejstva, da je tožeča stranka po imenovanju na delovno mesto uradnice na poskusnem delu še naprej opravljala enake naloge, kot jih je opravljala kot začasna uslužbenka.
Tožeča stranka je bila redno zaposlena na podlagi odločbe z dne 12. julija 2011, ki je začela veljati 1. septembra 2011.
Organ za imenovanja (v nadaljevanju: OI), je z obvestilom zaposlenim št. 87/11 z dne 12. septembra 2011 objavil seznam uradnikov, ki lahko napredujejo v napredovalnem obdobju 2011. Ime tožeče stranke na njem ni bilo navedeno.
Dne 17. oktobra 2011 je bilo objavljeno obvestilo zaposlenim št. 100/11 s seznamom uradnikov, ki so napredovali v napredovalnem obdobju 2011. Ime tožeče stranke na njem ni bilo navedeno.
Tožeča stranka je 9. decembra 2011 vložila pritožbo zoper odločbo – kot je razvidna iz obvestila zaposlenim št. 87/11 – o svoji nevključitvi na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo.
Namestnik generalnega sekretarja Sveta v vlogi OI je z odločbo z dne 18. aprila 2012 pritožbo zavrnil z obrazložitvijo, da tožeča stranka med drugim ni imela dveh let delovne dobe v nazivu po svojem imenovanju za uradnico, kot je zahtevano v členu 45 Kadrovskih predpisov, da bi lahko bila uvrščena med uradnike, ki lahko napredujejo (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi pritožbe).
Postopek in predlogi strank
Zaradi odstopa sodnika poročevalca, ki mu je bila zadeva sprva dodeljena, in spremembe sestave senatov je predsednik Sodišča za uslužbence 6. maja 2013 imenoval novega sodnika poročevalca.
Sodišče za uslužbence je z dopisom z dne 24. junija 2013 stranki obvestilo, da namerava pozvati Evropski parlament, Evropsko komisijo, Sodišče Evropske unije in Računsko sodišče Evropske unije k intervenciji v postopku, ter ju pozvalo, naj predložita svoja stališča v zvezi s tem.
Stranki nameravanemu pozivu k intervenciji nista nasprotovali, zato je predsednik drugega senata Sodišča za uslužbence s sklepom z dne 4. decembra 2013 (Todorova Androva/Svet, F‑78/12,
EU:F:2013:206
) dovolil intervencijo Komisije in Računskega sodišča. Parlament in Sodišče nista želela intervenirati v tej zadevi.
Komisija in Računsko sodišče sta intervencijski vlogi predložila 14. oziroma 15. januarja 2014.
Svet je z dopisom z dne 13. februarja 2014 Sodišče za uslužbence obvestil, da nima stališč o intervencijskih vlogah Komisije in Računskega sodišča. Tožeča stranka je svoja stališča o intervencijskih vlogah Komisije in Računskega sodišča predložila 10. marca 2014.
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
—
razglasi odločbo o njeni nevključitvi na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo v napredovalnem obdobju 2011, kakor je razvidna iz obvestila zaposlenim št. 87/11 z dne 12. septembra 2011, za nično,
—
razglasi odločbo o zavrnitvi pritožbe za nično,
—
Svetu naloži plačilo odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki je začasno ocenjena na 40.000 EUR in bo natančneje določena med postopkom, skupaj s kompenzacijskimi in zamudnimi obrestmi po stopnji 6,75 %,
—
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
—
tožbo zavrne kot neutemeljeno,
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Komisija in Računsko sodišče Sodišču za uslužbence predlagata, naj tožbo zavrne in tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Predlogi, usmerjeni zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe
V skladu s sodno prakso sodišče na podlagi predlogov za razglasitev ničnosti, ki so formalno usmerjeni zoper zavrnitev pritožbe, odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena pritožba, kadar predlogi nimajo samostojne vsebine (sodba Balionyte-Merle/Komisija, F‑113/12,
EU:F:2013:191
, točka 24 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi Sodišče za uslužbence ugotavlja, da odločba o zavrnitvi pritožbe potrjuje odločbo o nevključitvi imena tožeče stranke na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo, in vsebuje njeno obrazložitev. V takšnem primeru je treba preučiti zakonitost prvotnega akta, ki posega v položaj, ob upoštevanju obrazložitve, navedene v odločbi o zavrnitvi pritožbe, pri čemer se šteje, da se ta obrazložitev ujema z navedenim aktom (glej v tem smislu sodbo Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P,
EU:T:2009:485
, točki 58 in 59 ter navedena sodna praksa).
Zato predlogi za razglasitev ničnosti, usmerjeni zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, nimajo samostojne vsebine, za tožbo pa je treba šteti, da je usmerjena zoper odločbo, da se tožeča stranka ne vključi na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo v napredovalnem obdobju 2011 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), kot je razvidna iz obvestila zaposlenim št. 87/11 z dne 12. septembra 2011 in katere obrazložitev je navedena v odločbi o zavrnitvi pritožbe (glej v tem smislu sodbi Eveillard/Komisija, T‑258/01,
EU:T:2004:177
, točki 31 in 32, ter Buxton/Parlament, F‑50/11,
EU:F:2012:51
, točka 21).
Predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
Tožeča stranka v utemeljitev svojih predlogov formalno navaja tri tožbene razloge, s katerimi zatrjuje:
—
prvič, kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov in očitno napako pri presoji,
—
drugič, kršitev načela enakega obravnavanja,
—
tretjič, kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja.
Vendar je treba ob upoštevanju trditev, ki jih tožeča stranka navaja v podporo svojim predlogom, in pojasnil, ki jih je podala na obravnavi, prvi tožbeni razlog primarno razumeti, kot da se z njim zatrjuje kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov, podredno pa ga je treba razumeti kot ugovor nezakonitosti zoper člen 45 Kadrovskih predpisov, ker naj bi ta kršil načelo nediskriminacije, kot je določeno v določbi 4 okvirnega sporazuma.
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov in ugovor nezakonitosti zoper to določbo
– Trditve strank
Tožeča stranka v bistvu trdi, da je bila žrtev neupravičene diskriminacije v primerjavi z uradniki, ki lahko napredujejo, saj je kot začasna uslužbenka opravljala naloge, ki so enake nalogam uradnika, vendar se delovna doba, ki jo je dopolnila s tem statusom, ni upoštevala pri izračunu delovne dobe dveh let v nazivu, ki jo mora v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov dopolniti, da bi lahko napredovala. Tožeča stranka naj bi namreč ves čas, od dne, ko je nastopila delo kot začasna uslužbenka, opravljala enake naloge.
Tožeča stranka s prvim tožbenim razlogom, kot ga je pojasnila v stališčih o intervencijskih vlogah in na obravnavi, primarno trdi, da izpodbijana odločba temelji na napačni razlagi člena 45 Kadrovskih predpisov. Svet naj bi namreč to določbo razlagal tako, da se za uradnike pri izračunu delovne dobe dveh let v nazivu, ki jo morajo dopolniti, da so upravičeni do napredovanja, ne sme upoštevati delovna doba, ki so jo morda tako kot tožeča stranka dopolnili kot začasni uslužbenci, preden so se redno zaposlili. Tožeča stranka meni, da besedilo člena 45 Kadrovskih predpisov dovoljuje upoštevanje navedene delovne dobe in da je ta razlaga edina, ki se sklada z Direktivo 1999/70.
Tožeča stranka meni, da je člen 45 Kadrovskih predpisov – če ga ni mogoče razlagati tako, da omogoča upoštevanje delovne dobe, dopolnjene s statusom začasnega uslužbenca, pri izračunu delovne dobe dveh let v nazivu, ki sta potrebni za upravičenost do napredovanja v višji naziv – v nasprotju z Direktivo 1999/70 in načelom enakega obravnavanja, katerega izraz je ta direktiva, ter bi ga bilo treba zato razglasiti za nezakonit.
Po mnenju tožeče stranke je Sodišče v sodbi Rosado Santana (C‑177/10,
EU:C:2011:557
) presodilo, da je treba okvirni sporazum razlagati tako, da prepoveduje vsakršno različno obravnavanje med „redno zaposlenimi uradniki“ in „nadomestnimi uradniki“, razen če je tako obravnavanje utemeljeno z objektivnim razlogom, ter da je zato neupoštevanje delovne dobe, ki jo je oseba dopolnila kot „nadomestni uradnik“, preden je postala uradnik, da bi opredelili, ali lahko zahteva napredovanje, v nasprotju s tem okvirnim sporazumom.
Tožeča stranka meni, da Direktiva 1999/70 zavezuje institucije Unije, kar zadeva odnose z njihovimi uslužbenci. Določba 4 okvirnega sporazuma, na podlagi katere naj bi Sodišče presodilo, da je treba delovno dobo, dopolnjeno s statusom nadomestnega uslužbenca, upoštevati enako kot delovno dobo, dopolnjeno s statusom uradnika, naj bi bila izraz splošnega načela enakega obravnavanja, ki je „temeljno načelo“.
Tožeča stranka podredno meni, da bi morale institucije – tudi če bi Sodišče za uslužbence presodilo, da se ne more sklicevati na obstoj temeljnega načela – člen 45 Kadrovskih predpisov razlagati ob upoštevanju Direktive 1999/70, in to na podlagi dolžnosti lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU.
Glede na to, da je člen 45 Kadrovskih predpisov mogoče razlagati na več načinov, tožeča stranka vsekakor meni, da bi Svet pri določanju primerne razlage pojma „dve leti v svojem razredu“ v smislu člena 45 Kadrovskih predpisov moral upoštevati Direktivo 1999/70 in posledično določbe okvirnega sporazuma.
Poleg tega tožeča stranka meni, da okoliščina, da se je sodba Rosado Santana (
EU:C:2011:557
) nanašala na notranji izbirni postopek in ne na postopek napredovanja, še ni razlog za to, da se rešitev, ki jo je Sodišče sprejelo v navedeni zadevi, ne uporabi za to zadevo. Postopek napredovanja namreč tako kot notranji izbirni postopek prispeva k poklicnemu napredovanju javnih uslužbencev, zato naj bi spadal med pogoje zaposlitve iz določbe 4 okvirnega sporazuma.
Po mnenju tožeče stranke Kadrovski predpisi ne izključujejo obstoja kontinuitete med delovno dobo, dopolnjeno s statusom začasnega uslužbenca, in tisto, dopolnjeno s statusom uradnika, ampak naj bi ta celo izhajala iz nekaterih določb teh predpisov. Člen 45 Kadrovskih predpisov naj namreč ne bi izrecno določal, da mora biti delovna doba iz tega člena dopolnjena izključno s statusom uradnika. Poleg tega naj navedeni člen ne bi izključeval možnosti upoštevanja drugih ocenjevalnih poročil in ne le tistih, ki so bila pripravljena, odkar je zadevna oseba postala uradnik. Nasprotno, iz člena 32, tretji odstavek, Kadrovskih predpisov naj bi izrecno izhajalo, da lahko začasni uslužbenci, ki so bili imenovani za uradnike, ohranijo predhodno pridobljeno delovno dobo, in sicer tudi v primeru, da so bili zaposleni v skladu z drugo pravno ureditvijo.
Svet trdi, da je teza tožeče stranke v nasprotju z zakonodajalčevim namenom, da se pri uporabi člena 45 Kadrovskih predpisov upošteva le delovna doba, dopolnjena s statusom uradnika, ta namen pa je razviden iz besed „dve leti v […] razredu“ v besedilu člena 45 Kadrovskih predpisov.
Svet še meni, da teza tožeče stranke vključuje obstoj pravne kontinuitete med statusom začasnega uslužbenca in statusom uradnika. Vendar pa mora Sodišče za uslužbence na podlagi analize Kadrovskih predpisov in sodne prakse, zlasti sklepov Kyriazi/Komisija (F‑66/06,
EU:F:2006:92
) in Pereira Sequeira/Komisija (F‑65/06,
EU:F:2006:124
) ter sodbe Toronjo Benitez/Komisija (F‑33/07,
EU:F:2008:25
), tako pravno kontinuiteto izključiti.
Svet nazadnje meni, da odločitve zakonodajalca, da se v okviru člena 45 Kadrovskih predpisov upošteva izključno delovna doba, dopolnjena s statusom uradnika, ni mogoče omajati s sklicevanjem na splošno načelo enakega obravnavanja. V skladu s sodno prakso in zlasti sodbama Chetcuti/Komisija (C‑16/07 P,
EU:C:2008:549
, točka 40) in Wasmeier/Komisija (T‑381/00,
EU:T:2002:190
, točka 122) se različno obravnavanje uradnikov v primerjavi z začasnimi uslužbenci ne bi smelo šteti za diskriminacijo, saj opredelitev vsake od teh kategorij ustreza upravičenim potrebam uprave in naravi stalnih ali začasnih nalog, ki jih mora opravljati.
Poleg tega Svet meni, da rešitve, ki je bila sprejeta v sodbi Rosado Santana (
EU:C:2011:557
), ni mogoče prenesti na obravnavano zadevo.
Svet najprej opozarja, da se sodba Rosado Santana (
EU:C:2011:557
) nanaša na razlago direktive, ki se je morala uporabljati v državi članici, in da se je v odnosu do institucije mogoče na direktivo sklicevati samo posredno, v primerih, ki so navedeni v sodbi Aayhan in drugi/Parlament (F‑65/07,
EU:F:2009:43
, točke od 113 do 116). Določba 4 okvirnega sporazuma pa naj ne bi spadala k nobenemu od teh primerov. Natančneje, ta določba okvirnega sporazuma, kot se izvaja z Direktivo 1977/70, naj ne bi bila izraz splošnega pravnega načela, poleg tega pa naj bi bilo besedilo člena 45 Kadrovskih predpisov jasno, zato naj se ne bi bilo treba sklicevati na direktivo, da bi določili njegov pomen.
V nadaljevanju Svet poudarja, da je položaj tožeče stranke bistveno drugačen od položaja F. J. Rosada Santane, in sicer v tem, da je za tega ves čas veljala enaka osnovna pravna ureditev, saj je bil „nadomestni uradnik“, preden je postal „redno zaposleni uradnik“, medtem ko sta za tožečo stranko zaporedoma veljali dve različni ureditvi, in sicer PZDU, ko je bila začasna uslužbenka, in nato Kadrovski predpisi, ko je postala uradnica.
Svet je v svojem odgovoru na ukrepe procesnega vodstva pojasnil svoje stališče, pri čemer se je oprl na sklep Rivas Montes (C‑178/12,
EU:C:2013:150
). Po njegovem mnenju je iz tega sklepa razvidno, da se ni mogoče sklicevati na določbo 4 okvirnega sporazuma, da bi utemeljili ugovor nezakonitosti zoper člen 45 Kadrovskih predpisov. Ta določba naj bi se namreč nanašala na diskriminacijo delavcev, zaposlenih za določen čas, izključno na podlagi trajanja njihovega delovnega razmerja, medtem ko v obravnavani zadevi različno obravnavanje začasnih uslužbencev in uradnikov temelji na pravni naravi njihovega delovnega razmerja z institucijami Unije.
Ob predpostavki, da je rešitev, ki je bila sprejeta v sodbi Rosado Santana (
EU:C:2011:557
), mogoče prenesti na javne uslužbence Evropske unije, Svet trdi, da bi bile upravičene potrebe uprave in narava stalnih ali začasnih nalog, ki jih mora opravljati, objektivni razlogi, ki upravičujejo to, da se za potrebe napredovalnega obdobja ne upošteva delovna doba, ki jo je tožeča stranka dopolnila s statusom začasne uslužbenke.
Po mnenju Komisije bi moralo Sodišče za uslužbence ugovor nezakonitosti po uradni dolžnosti razglasiti za nedopusten, saj ni bil naveden v pritožbi.
Kar zadeva vsebino, Komisija podpira vse trditve Sveta, pri čemer poudarja, da se status začasnega uslužbenca in status uradnika po naravi zelo razlikujeta.
Natančneje, Komisija meni, da je dejstvo, da je tožeča stranka kot začasna uslužbenka opravljala enake naloge, kot so ji bile zaupane po tem, ko je bila imenovana za uradnico na poskusnem delu, povsem neupoštevno. Po mnenju Komisije tožeča stranka v svoji tezi pripisuje prevelik pomen povsem naključnim dejstvom in daje neupravičeno prednost uslužbencem, ki vedno opravljajo enake naloge najprej kot začasni uslužbenci in nato kot uradniki, v primerjavi z uslužbenci, ki opravljajo različne naloge.
Računsko sodišče se v intervencijski vlogi pridružuje trditvam Sveta in v bistvu trdi, da se na določbo 4 okvirnega sporazuma ni mogoče sklicevati v odnosu do institucij Evropske unije, kar zadeva to, da se za namene uporabe člena 45 Kadrovskih predpisov ne upošteva delovna doba, ki jo je uradnik pridobil, ko je bil začasni uslužbenec. Meni, da take okoliščine ne pomenijo niti kršitve načela nediskriminacije niti zlorabe, ki bi izhajala iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, in da se tožeča stranka vsekakor ni sklicevala na takšno zlorabo.
– Presoja Sodišča za uslužbence
Sodišče za uslužbence bo najprej preučilo vprašanje, ali je Svet napačno razlagal obseg člena 45 Kadrovskih predpisov, ker ga je razlagal tako, da mu ta ne omogoča upoštevanja delovne dobe, ki jo je tožeča stranka dopolnila kot začasna uslužbenka, pri izračunu delovne dobe dveh let, ki jo mora dopolniti v nazivu, da je upravičena do napredovanja. Vprašanje zakonitosti tega člena, ki ga je tožeča stranka postavila podredno, je namreč v obravnavani zadevi upoštevno, le če Svet ni napačno razlagal te določbe.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določb prava Unije upoštevati ne le njihovo besedilo, temveč tudi cilje ureditve, katere del so, in njihov kontekst (sodba Hoštická in drugi, C‑561/13,
EU:C:2014:2287
, točka 29).
V obravnavani zadevi člen 45 Kadrovskih predpisov določa, da lahko napredujejo „izključno uradniki, ki dopolnijo najmanj dve leti v svojem razredu“. Vendar pa je iz besedila te določbe, v katerem sta uporabljena izraz „dve leti v svojem razredu“ in svojilni zaimek „svoj“, ki se nanaša na „uradnike“, razvidno, da mora OI upoštevati samo delovno dobo, dopolnjeno v zadevnem razredu s statusom uradnika.
Taka dobesedna razlaga člena 45 Kadrovskih predpisov je podprta z analizo teh predpisov kot celote. Po mnenju zakonodajalca namreč v karieri začasnega uslužbenca, ki postane uradnik, ni nobene pravne kontinuitete (glej v tem smislu sodbi Bellantone/Računsko sodišče, F‑85/06,
EU:F:2007:171
, točka 51, in Toronjo Benitez/Komisija,
EU:F:2008:25
, točka 87, ter sklep Prieto/Parlament, F‑42/07,
EU:F:2011:159
, točka 61).
V zvezi s tem Sodišče za uslužbence ugotavlja, da v skladu s členom 34 Kadrovskih predpisov uradniki, „[p]reden se lahko stalno zaposlijo, […] opravijo devetmesečno poskusno dobo“. S to določbo se ne razlikuje med uslužbenci, ki so bili za uradnike na poskusnem delu imenovani potem, ko so delali kot začasni uslužbenci, in drugimi uslužbenci, čeprav so v okviru obeh ureditev opravljali enake naloge. Če bi bila teza pravne kontinuitete, ki jo predlaga tožeča stranka, utemeljena, bi bila taka določba za imenovane uradnike, ki so delali že kot začasni uslužbenci, povsem neuporabna.
Poleg tega je zakonodajalec, kadar je želel upoštevati obdobja zaposlitve, ki jih uslužbenec dopolni kot začasni uslužbenec, da bi ta štela pri njegovi karieri uradnika, to izrecno navedel. Tak primer je člen 32, tretji odstavek, Kadrovskih predpisov, po katerem „[z]ačasni uslužbenci, razvrščeni v razrede po merilih za razvrščanje v razrede, ki jih sprejme institucija, ohranijo delovno dobo v stopnji, ki so jo pridobili na tem položaju, če so imenovani za uradnike v istem razredu takoj po koncu dela za določen čas“, in sicer z odstopanjem od člena 32, prvi odstavek, v skladu s katerim se novo zaposleni uradnik razporedi na prvo stopnjo v svojem razredu. Enako člen 40, drugi odstavek, PZDU določa, da se „[z]a izračun pokojninske dobe, kakor predvideva Priloga VIII h Kadrovskim predpisom, […] upoštevajo vse dobe zaposlitve začasnega uslužbenca v Evropski uniji“.
Iz tega sledi, da Svet ni napačno razlagal člena 45 Kadrovskih predpisov, ker je menil, da se lahko v postopku napredovanja upošteva samo delovna doba v nazivu, dopolnjena s statusom uradnika, kar potrjuje tudi dejstvo, da PZDU nikakor ne določajo, da se ta člen tako ali drugače uporablja za položaj začasnih uslužbencev.
Zato je treba zavrniti očitek v zvezi z napačno razlago člena 45 Kadrovskih predpisov in preučiti ugovor nezakonitosti, ki ga tožeča stranka podaja podredno in s katerim se zatrjuje, da člen 45 Kadrovskih predpisov, s tem ko preprečuje upoštevanje delovne dobe, ko je bil uradnik zaposlen kot začasni uslužbenec, krši določbo 4 okvirnega sporazuma.
V okoliščinah obravnavane zadeve in zaradi ekonomičnosti postopka je treba navedeni ugovor nezakonitosti vsebinsko preučiti brez predhodnega odločanja o njegovi dopustnosti, saj je iz razlogov, navedenih v nadaljevanju, vsekakor brez pravne podlage (sodba AT/EACEA, F‑113/10,
EU:F:2012:20
, točka 49).
Najprej je treba ugotoviti, ali se določba 4 okvirnega sporazuma uporablja v obravnavani zadevi in ali je torej mogoče ugovor nezakonitosti zoper člen 45 Kadrovskih predpisov utemeljiti s kršitvijo te določbe.
Sodišče za uslužbence opozarja, da v skladu s sodno prakso določb Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma, ki ji je priložen, ni mogoče obravnavati, kot da institucijam nalagajo obveznosti, kar zadeva njihove odnose z zaposlenimi (sodba Aayhan in drugi/Parlament,
EU:F:2009:43
, točka 111).
Vendar pa lahko institucijo zavezujejo posredno, zlasti če so izraz splošnega načela prava Unije, ki ga mora torej posamezna institucija uporabljati (sodbe Adjemian in drugi/Komisija, T‑325/09 P,
EU:T:2011:506
, točka 56; Aayhan in drugi/Parlament,
EU:F:2009:43
, točka 113, in AI/Sodišče, F‑85/10,
EU:F:2012:97
, točka 134).
Določba 4, točka 1, okvirnega sporazuma določa, da se delavci, zaposleni za določen čas, glede pogojev zaposlitve ne smejo obravnavati manj ugodno kakor primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas, razen če je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov. Točka 4 te določbe določa enako prepoved glede obdobij pridobivanja kvalifikacij z opravljanjem dela, ki se nanašajo na posebne pogoje za zaposlitev (sodbi Rosado Santana,
EU:C:2011:557
, točka 64, in Valenza in drugi, od C‑302/11 do C‑305/11,
EU:C:2012:646
, točka 39).
Načeli nediskriminacije in enakega obravnavanja, ki sta izraženi z določbo 4, točka 1, okvirnega sporazuma, sta temeljni načeli pravnega reda Unije (sodba Aayhan in drugi/Parlament,
EU:F:2009:43
, točka 101), z vidika katerih je treba presojati zakonitost člena 45 Kadrovskih predpisov.
Vseeno je treba pojasniti, da je Sodišče pri odločanju o uporabi okvirnega sporazuma pri sporih med uradniki in upravami držav članic presodilo, da morebitno različno obravnavanje redno zaposlenega osebja in pogodbenih uslužbencev ne sodi v okvir načela nediskriminacije iz okvirnega sporazuma, saj tako različno obravnavanje ne temelji na določenem ali nedoločenem času trajanja delovnega razmerja, ampak na redni ali pogodbeni naravi tega razmerja (sklep Rivas Montes,
EU:C:2013:150
, točki 44 in 45).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da člen 45 Kadrovskih predpisov delavce, zaposlene za določen čas, in delavce, zaposlene za nedoločen čas, obravnava enako. Edini element, ki ga upošteva člen 45 Kadrovskih predpisov, je namreč pravna narava zaposlitve zadevnih uslužbencev, pri čemer se dejansko različno obravnavata delovna doba, ki jo dopolnijo uradniki, in delovna doba, ki jo dopolnijo drugi uslužbenci. Vendar pa se v skladu s sodno prakso za tako različno obravnavanje ne uporablja načelo nediskriminacije iz okvirnega sporazuma (glej sklep Rivas Montes,
EU:C:2013:150
, točki 44 in 47).
Iz tega sledi, da tožeča stranka ugovora nezakonitosti zoper člen 45 Kadrovskih predpisov ne more utemeljiti s kršitvijo določbe 4, točka 1, okvirnega sporazuma ali kršitvijo načela enakega obravnavanja, ki ga uresničuje ta določba.
Tožeča stranka se nikakor ne more sklicevati na načela, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi Rosado Santana (
EU:C:2011:557
). Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je namreč želela v bistvu izpodbijati različno obravnavanje, ker se je za namene notranjega izbirnega postopka upoštevala delovna doba, ki jo je dopolnila kot redno zaposlena uradnica, ni pa se upoštevala delovna doba, ki jo je dopolnila kot nadomestna uradnica (sodba Rosado Santana,
EU:C:2011:557
, točka 42). V obravnavani zadevi tožeča stranka izpodbija zakonitost različnega obravnavanja uradnikov, katerih delovna doba je upoštevana za namene uporabe člena 45 Kadrovskih predpisov, in začasnih uslužbencev, ki so zaposleni po pogodbi za nedoločen ali določen čas.
Prvi tožbeni razlog je torej treba v celoti zavrniti kot neutemeljen.
Drugi tožbeni razlog: kršitev načela enakega obravnavanja
Tožeča stranka navaja, da so bila na seznamu uradnikov, ki napredujejo, imena „več uradnikov“, ki naj bi bili tako kot ona začasni uslužbenci – prevajalci z enako delovno dobo „na svojem položaju“, ki pa naj bi se redno zaposlili pred njo. OI naj torej pri pripravi seznama uradnikov, ki napredujejo v takih okoliščinah, ne bi izvedel primerjalne ocene delovne uspešnosti, ki mora biti v skladu s sodno prakso opravljena skrbno in nepristransko ter v interesu službe in v skladu z načelom enakega obravnavanja, in naj bi, natančneje, ravnal v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.
Vendar pa je treba ugotoviti, da tožeča stranka v tožbi ne navaja imen uradnikov, ki naj bi napredovali na podlagi primerjalne ocene uspešnosti, s katero se je kršilo načelo enakega obravnavanja, in Sodišču za uslužbence ni predložila nobenega elementa, s katerim bi to lahko preverilo točnost teh trditev. Tožeča stranka je Sodišču za uslužbence sicer ponudila, da bo imena teh uradnikov „razkrila“ na njegovo zahtevo. Vendar pa taka ponudba ne zadostuje za odpravo nenatančnosti tožbe.
Iz tega sledi, da je treba drugi tožbeni razlog zavreči kot nedopusten.
Tretji tožbeni razlog: kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja
Tožeča stranka meni, da OI, s tem ko je sprejel izpodbijano odločbo, ni upošteval njenega interesa, s čimer je kršil svojo dolžnost skrbnega ravnanja.
Sodišče za uslužbence ugotavlja, da tretji tožbeni razlog ni naveden v pritožbi in ni povezan z nobenim razlogom za pritožbo ali trditvijo v njej, saj ta omenja le očitno napako pri presoji in kršitev načela nediskriminacije med delavci, zaposlenimi za določen čas, in delavci, zaposlenimi za nedoločen čas.
Tretji tožbeni razlog je torej treba zavreči kot nedopusten, saj je bil prvič naveden v tožbi, in to v nasprotju s pravilom o skladnosti – med pritožbo v smislu člena 91(2) Kadrovskih predpisov in poznejšo tožbo – ki zahteva, da so tožbeni razlogi neposredno zoper akt, ki posega v položaj, ki so navedeni pred sodiščem Unije, dopustni, le če so navedeni že v predhodnem postopku, da se lahko OI ali organ, pristojen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, seznani z očitki zadevne osebe zoper izpodbijano odločbo (sodba Komisija/Moschonaki, T‑476/11 P,
EU:T:2013:557
, točka 71).
Predloge za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe je torej treba v celoti zavrniti.
Odškodninski zahtevek
Prvič, tožeča stranka trdi, da je utrpela premoženjsko škodo, ki je povezana z dejstvom, da bi, če bi jo Svet vključil na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo, ob upoštevanju povprečnega trajanja naziva, kot je navedeno v Kadrovskih predpisih, njene delovne dobe na položaju prevajalke v Svetu, njenih pohvalnih ocenjevalnih poročil ter okoliščine, da so napredovali nekateri uradniki, ki so opravljali enake naloge kot tožeča stranka, imela 90 % možnosti za napredovanje. Zato tožeča stranka svojo škodo ocenjuje na 30.000 EUR, pri čemer upošteva upočasnitev poklicne kariere, ki naj bi jo utrpela, in vpliv navedene upočasnitve na njeno plačo in pokojninske pravice.
Drugič, tožeča stranka trdi, da je utrpela nepremoženjsko škodo, ki je ni mogoče povrniti zgolj z razglasitvijo ničnosti izpodbijane odločbe, saj ni mogoče izključiti, da bo Svet, čeprav je mogoče sprejeti vse ukrepe za odpravo nezakonitega ravnanja, zgolj vključil ime tožeče stranke na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo, ne da bi sprejel dodatne ukrepe v zvezi z ničnostno sodbo. Tožeča stranka to nepremoženjsko škodo ocenjuje na 10.000 EUR.
Sodišče za uslužbence opozarja, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da zavrnitev predlogov za razglasitev ničnosti, kadar je škoda, ki jo zatrjuje tožeča stranka, posledica sprejetja odločbe, ki je predmet teh predlogov za razglasitev ničnosti, načeloma povzroči zavrnitev odškodninskih zahtevkov, ker so ti tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti (sodba Arguelles Arias/Svet, F‑122/12,
EU:F:2013:185
, točka 127 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da je premoženjska in nepremoženjska škoda, ki jo zatrjuje tožeča stranka, posledica odločitve Sveta, da je ne vključi na seznam uradnikov, ki lahko napredujejo. Ker pa so bili predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe zavrnjeni, ne da bi Sodišče za uslužbence ugotovilo nepravilnost pri odločanju Sveta, je treba odškodninska zahtevka tožeče stranke zavrniti.
Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 101 Poslovnika, ob upoštevanju drugih določb naslova II, poglavje 8, navedenega poslovnika, neuspela stranka nosi svoje stroške in se ji na predlog naloži plačilo stroškov druge stranke. Sodišče za uslužbence lahko v skladu s členom 102(1) tega poslovnika, če to zahteva pravičnost, odloči, da neuspela stranka nosi svoje stroške in da se ji naloži le delno plačilo stroškov nasprotne stranke ali da se ji ne naloži plačilo stroškov. Nazadnje, člen 103(4) Poslovnika še določa, da institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške.
Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je tožeča stranka tista, ki s svojimi predlogi ni uspela. Poleg tega je Svet v svojih predlogih izrecno predlagal, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine zadeve ne upravičujejo uporabe določb člena 102(1) Poslovnika, tožeča stranka nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov, ki jih je priglasil Svet.
Nazadnje, v skladu s členom 103(4), prvi stavek, Poslovnika Komisija in Računsko sodišče nosita svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
V. Todorova Androva nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov, ki jih je priglasil Svet Evropske unije.

3.
Evropska komisija in Računsko sodišče Evropske unije nosita svoje stroške.

Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 29. aprila 2015.
Sodni tajnik
W. Hakenberg
Predsednik
K. Bradley
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.