CELEX: 62010CJ0184
Direktiv 91/439/EEG
Ömsesidigt erkännande av körkort
Körkort som utfärdats av en medlemsstat i strid med bosättningsvillkoret
Värdmedlemsstatens vägran att erkänna körkortet enbart på grund av att bosättningsvillkoret åsidosatts

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1.2, 7.1 b, 8.2 och 8.4 i rådets direktiv 91/439/EEG av den 29 juli 1991
om körkort (EGT L 237, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 4, s. 22), i dess lydelse enligt kommissionens direktiv 2008/65/EG
av den 27 juni 2008 (EUT L 168, s. 36) (nedan kallat direktiv 91/439).
Begäran har framställts i ett mål mellan Mathilde Grasser, som är tysk medborgare bosatt i Viereth-Trunstadt (Tyskland) och
innehavare av ett körkort som utfärdats i Tjeckien, och Freistaat Bayern, angående ett beslut att neka henne rätten att använda
sitt körkort i Tyskland.

Tillämpliga bestämmelser

Unionslagstiftningen
Enligt fjärde skälet i direktiv 91/439 bör av trafiksäkerhetsskäl minimikrav fastställas för utfärdande av körkort.
Artikel 1.1 och 1.2 i direktivet har följande lydelse:
”1.      I enlighet med bestämmelserna i detta direktiv skall medlemsstaterna införa nationella körkort i överensstämmelse med den
gemenskapsmall som beskrivs i bilaga 1 eller I a. …
2.      Körkort som är utfärdade av medlemsstaterna skall erkännas ömsesidigt.”
I artikel 7.1 i direktivet anges följande:
”Körkort får dessutom endast utfärdas till
…
b)      sökande med permanent bosättningsort inom den medlemsstat som utfärdar körkortet eller som kan intyga att de har studerat
där i minst sex månader.”
Enligt artikel 7.5 i direktiv 91/439 är det inte tillåtet att inneha körkort i mer än en medlemsstat.
I artikel 8.2 och 8.4 första stycket i direktiv 91/439 föreskrivs följande:
”2.      Om inte annat följer av tillämpningen av territorialprincipen i straffrätt och ordningsbestämmelser får den medlemsstat där
innehavaren av ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat har sin permanenta bosättningsort tillämpa sina nationella
bestämmelser om begränsning, återkallande, indragning och annullering i fråga om körkort och, om det behövs, byta ut körkortet
i detta syfte.
…
4.      En medlemsstat får vägra att erkänna giltigheten av ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat om innehavaren inom
den förstnämnda medlemsstatens territorium är föremål för någon av de åtgärder som anges i punkt 2.”
I artikel 9 första stycket i direktivet stadgas följande:
”Med ’permanent’ bosättningsort avses i detta direktiv den plats där en person normalt bor, dvs. under minst 185 dagar varje
kalenderår, till följd av personlig och yrkesmässig anknytning eller, om personen saknar yrkesmässig anknytning, till följd
av en personlig anknytning som präglas av nära band mellan personen och den plats där han bor.”
I artikel 12.3 i direktivet anges följande:
”Medlemsstaterna skall bistå varandra vid genomförandet av detta direktiv och skall om så behövs utbyta upplysningar om de
körkort de har registrerat.”

Den nationella lagstiftningen
I 28 § punkterna 1 och 4 i förordningen om personers tillträde till vägtrafik (körkortsförordning) (Verordnung über die Zulassung
von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)) av den 18 augusti 1998 (BGBl. 1998 I, s. 2214), i dess lydelse
enligt förordningen av den 7 januari 2009 (BGBl. 2009 I, s. 29), föreskrivs följande:
”1)      Innehavare av ett giltigt körkort som är utfärdat inom [Europeiska unionen] eller [Europeiska ekonomiska samarbetsområdet
(EES)], som har sin permanenta bosättningsort i den mening som avses i 7 § punkterna 1 eller 2 i Tyskland, får – med förbehåll
för den begränsning som föreskrivs i punkterna 2–4 – framföra motordrivna fordon i detta land i enlighet med den behörighet
som följer av nämnda körkort. …
…
4)      Behörigheten enligt punkt 1 gäller inte för innehavare av ett körkort som utfärdats inom [unionen] eller [EES],
…
2.      som enligt körkortet eller obestridliga uppgifter från den stat där körkortet har utfärdats var stadigvarande bosatta i Tyskland
när det utfärdades, såvida de inte fått körkortet under en minst sex månader lång vistelse som studerande eller elever i den
mening som avses i 7 § punkt 2,
3.      om, i Tyskland, domstol har beslutat att körkortet tillfälligt eller slutgiltigt ska dras in eller en förvaltningsmyndighet
har fattat ett omedelbart verkställbart eller slutgiltigt beslut om indragning, om utfärdande av körkort har nekats genom
ett lagakraftvunnet beslut eller om körkortet inte har dragits in endast på grund av att innehavaren under tiden har förklarat
sig avstå från körkortet,
…
I fallen enligt första meningen punkterna 2 och 3 kan myndigheten genom förvaltningsbeslut fastställa att behörighet saknas.”

Bakgrund till tvisten i det nationella målet och tolkningsfrågan
Mathilde Grasser, född 1955, är tysk medborgare och bor i Viereth-Trunstadt i Tyskland. Hon har aldrig haft tyskt körkort.
Klaganden erhöll den 31 maj 2006 ett körkort utfärdat av Plzeňs kommun (Tjeckien). På detta körkort anges som hennes bosättningsort
”Viereth-Trunstadt, Spolková republika Německo” (Viereth-Trunstadt, Förbundsrepubliken Tyskland).
Genom skrivelse av den 3 april 2009 anmodade den tyska myndighet som är behörig att utfärda körkort (nedan kallad myndigheten)
Mathilde Grasser att lämna in sitt körkort, så att det kunde antecknas på kortet att hon saknade förarbehörighet i Tyskland,
då bosättningsvillkoret inte var uppfyllt när körkortet utfärdades. Myndigheten beredde även klaganden tillfälle att yttra
sig innan den beslutade att dra in hennes förarbehörighet.
Mathilde Grasser begärde omprövning av myndighetens beslut och begärde att den skulle ge henne rätt att använda det tjeckiska
körkortet i Tyskland, eftersom hon inte hade gjort sig skyldig till någon trafikförseelse. I andra hand begärde hon att ett
tyskt körkort skulle utfärdas för henne. Myndigheten avslog båda delarna av denna begäran.
Genom beslut av den 3 juni 2009 förbjöds Mathilde Grasser att använda sitt tjeckiska körkort i Tyskland, och hon ålades att
lämna in kortet, så att det kunde antecknas på detta att hon saknade förarbehörighet. Om så inte skedde, skulle körkortet
beslagtas.
Den 1 juli 2009 överklagade Mathilde Grasser detta beslut av den 3 juni 2009 till Verwaltungsgericht Bayreuth (förvaltningsrätten
i Bayreuth) och yrkade att det skulle upphävas. Nämnda domstol upphävde beslutet genom dom av den 22 september 2009. Den fann
att åsidosättandet av bosättningsprincipen inte i sig räcker för att inte erkänna förarbehörigheten i Tyskland. För detta
skulle det enligt denna instans ha fordrats, utöver åsidosättandet av bosättningsprincipen, att Mathilde Grasser hade fått
ett tidigare körkort indraget, återkallat, annullerat eller begränsat.
Freistaat Bayern överklagade domen till Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, som beslutade att vilandeförklara målet och hänskjuta
följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artiklarna 1.2, 8.2 och 8.4 i direktiv 91/439/EEG tolkas så, att en värdmedlemsstat har rätt att inte erkänna ett körkort
som har utfärdats av en annan medlemsstat, när det på grundval av uppgifter på körkortet kan konstateras att artikel 7.1 b
i direktivet har åsidosatts, utan att dessförinnan ha vidtagit en sådan åtgärd som avses i artikel 8.2 i direktiv 91/439/EEG
mot innehavaren av körkortet?”

Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 1.2, 7.1 b, 8.2 och 8.4
i direktiv 91/439 ska tolkas så, att de utgör hinder för att en värdmedlemsstat inom sitt territorium vägrar att erkänna körkort
som har utfärdats av en annan medlemsstat, när det på grundval av uppgifter på körkortet kan konstateras att kravet på permanent
bosättning i artikel 7.1 b i nämnda direktiv inte är uppfyllt men körkortsinnehavaren inte har varit föremål för någon sådan
åtgärd från värdmedlemsstatens sida som avses i artikel 8.2 i direktivet.
Enligt fast rättspraxis stadgas i artikel 1.2 i direktiv 91/439 ett formlöst ömsesidigt erkännande av körkort som utfärdats
av medlemsstaterna. I denna bestämmelse åläggs medlemsstaterna en klar och precis skyldighet, som innebär att medlemsstaterna
inte har något utrymme att efter eget skön bedöma vilka åtgärder som ska vidtas för att iaktta denna (dom av den 19 februari 2009
i mål C‑321/07, Schwarz, REG 2009, s. I‑1113, punkt 75 och där angiven rättspraxis).
Den utfärdande medlemsstaten är skyldig att kontrollera att de minimivillkor som uppställs i unionsrätten, bland annat villkoren
avseende bosättning och lämplighet i artikel 7.1 i direktiv 91/439, är uppfyllda och att det därmed är motiverat att utfärda
ett körkort (domen i det ovannämnda målet Schwarz, punkt 76 och där angiven rättspraxis).
När myndigheterna i en medlemsstat har utfärdat ett körkort i enlighet med artikel 1.1 i direktiv 91/439 har de andra medlemsstaterna
inte rätt att kontrollera att de villkor för utfärdande som uppställs i nämnda direktiv har iakttagits. Innehav av ett körkort
som har utfärdats av en medlemsstat måste nämligen anses utgöra bevis för att körkortsinnehavaren vid tidpunkten för utfärdandet
uppfyllde nämnda villkor (domen i det ovannämnda målet Schwarz, punkt 77 och där angiven rättspraxis).
Det framgår dock av dom av den 26 juni 2008 i de förenade målen C‑329/06 och C‑343/06, Wiedemann och Funk (REG 2008, s. I‑4635),
och i de förenade målen C‑334/06–C‑336/06, Zerche m.fl. (REG 2008, s. I‑4691), att artiklarna 1.2, 7.1, 8.2 och 8.4 i direktiv 91/439
tolkas så, att de inte alltid utgör hinder för att en medlemsstat ska kunna vägra att inom sitt territorium erkänna den förarbehörighet
som följer med ett körkort som, efter att ett tidigare körkort dragits in, har utfärdats av en annan medlemsstat (se, för
ett liknande resonemang, beslut av den 9 juli 2009 i mål C‑445/08, Wierer, punkt 50).
En medlemsstat kan vägra att inom sitt territorium erkänna den förarbehörighet som följer med ett körkort som, efter att ett
tidigare körkort dragits in, har utfärdats av en annan medlemsstat, när det på grundval av uppgifter på körkortet eller andra
obestridliga uppgifter som härrör från den utfärdande medlemsstaten är klarlagt att innehavaren av körkortet, vilken fått
ett tidigare körkort indraget i den förstnämnda medlemsstaten, vid utfärdandet av det nya körkortet inte hade sin permanenta
bosättningsort i den utfärdande medlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Wiedemann och
Funk, punkt 73, och Zerche m.fl., punkt 70).
Om den utfärdande medlemsstaten uppenbart har åsidosatt bosättningsvillkoret rubbas alltså inte principen om ömsesidigt erkännande
av körkort.
Mathilde Grasser har i sitt skriftliga yttrande gjort gällande att hon, till skillnad från körkortsinnehavarna i de ovannämnda
målen Wiedemann och Funk respektive Zerche m.fl., som hade fått sina tidigare körkort indragna, aldrig haft körkort tidigare
och följaktligen inte kunnat bli föremål för en sådan åtgärd. Bedömningen i de målen är därför inte relevant för hennes fall,
och åsidosättandet av bosättningsvillkoret motiverar inte att hennes tjeckiska körkort inte erkänns.
Domstolen erinrar om att unionslagstiftaren, såsom framgår av fjärde skälet i direktiv 91/439, anser att det av trafiksäkerhetsskäl
bör fastställas minimikrav för utfärdande av körkort. Bland dessa minimikrav ingår, enligt artikel 7.1 b i direktivet, ett
krav på bosättning. Enligt denna bestämmelse får körkort endast utfärdas till sökande med permanent bosättningsort inom den
medlemsstat som utfärdar körkortet eller som kan intyga att de har studerat där i minst sex månader.
Domstolen har redan tidigare slagit fast att bosättningsvillkoret bland annat bidrar till att förebygga ”körkortsturism” i
avsaknad av fullständig harmonisering mellan medlemsstaternas bestämmelser om utfärdande av körkort. Detta villkor är dessutom
en nödvändig förutsättning för kontrollen av att villkoret avseende lämplighet är uppfyllt (domarna i de ovannämnda målen
Wiedemann och Funk, punkt 69, och Zerche m.fl., punkt 66).
Villkoret avseende bosättning, vilket avgör vilken medlemsstat som ska vara utfärdande medlemsstat, har dessutom, i egenskap
av ett första villkor som gör det möjligt att kontrollera att sökande uppfyller övriga villkor i direktiv 91/439, särskild
betydelse i förhållande till de sistnämnda villkoren (domarna i de ovannämnda målen Wiedemann och Funk, punkt 70, och Zerche
m.fl., punkt 67).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 33 i sitt förslag till avgörande, gör direktivet beträffande bosättningsvillkoret
ingen åtskillnad mellan sökande som beviljas körkort för första gången och sådana som begär nytt körkort efter att deras tidigare
körkort dragits in. I båda fallen får körkortet endast utfärdas om sökanden har permanent bosättningsort inom den medlemsstat
som utfärdar körkortet eller kan intyga att han eller hon har studerat där i minst sex månader.
Det ska konstateras att bosättningsvillkoret är av särskild betydelse även i de fall då körkort utfärdas för första gången.
Om detta villkor inte är uppfyllt i ett sådant fall är det svårt eller rentav omöjligt för de behöriga myndigheterna i den
utfärdande medlemsstaten att kontrollera huruvida de övriga villkoren enligt direktiv 91/439 är uppfyllda. Om det inte kan
göras en sådan kontroll, skulle innehavaren av körkortet kunna sakna de kunskaper och den lämplighet som krävs av en förare
och därmed utgöra en fara för trafiksäkerheten. Detta skulle för övrigt också äventyra upprätthållandet av principen att det
inte är tillåtet att inneha körkort i mer än en medlemsstat, som slås fast i artikel 7.5 i direktiv 91/439.
Att innehavaren av körkortet inte har varit föremål för någon sådan åtgärd från värdmedlemsstatens sida som anges i artikel 8.2
i direktivet saknar härvid betydelse.
Av vad som anförts följer att tolkningsfrågan ska besvaras på följande sätt. Artiklarna 1.2, 7.1 b, 8.2 och 8.4 i direktiv 91/439
ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att en värdmedlemsstat inom sitt territorium vägrar att erkänna körkort som har
utfärdats av en annan medlemsstat, när det på grundval av uppgifter på körkortet kan konstateras att kravet på permanent bosättning
i artikel 7.1 b i nämnda direktiv inte är uppfyllt. Att innehavaren av körkortet inte har varit föremål för någon sådan åtgärd
från värdmedlemsstatens sida som anges i artikel 8.2 i direktivet saknar härvid betydelse.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
Artiklarna 1.2, 7.1 b, 8.2 och 8.4 i rådets direktiv 91/439/EEG av den 29 juli 1991 om körkort, i dess lydelse enligt kommissionens
direktiv 2008/65/EG av den 27 juni 2008, ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att en värdmedlemsstat inom sitt territorium
vägrar att erkänna körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat, när det på grundval av uppgifter på körkortet kan konstateras
att kravet på permanent bosättning i artikel 7.1 b i nämnda direktiv inte är uppfyllt. Att innehavaren av körkortet inte har
varit föremål för någon sådan åtgärd från värdmedlemsstatens sida som anges i artikel 8.2 i direktivet saknar härvid betydelse.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.