CELEX: 62012CJ0328
Predlog za sprejetje predhodne odločbe
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Uredba (ES) št. 1346/2000
Postopki zaradi insolventnosti
Tožba za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti
Stalno prebivališče tožene stranke v tretji državi
Pristojnost sodišča države članice, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov

Predlog za sprejem predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, v nadaljevanju: Uredba).
Ta predlog je bil predložen v sporu med R. Schmidom, upraviteljem v postopku zaradi insolventnosti glede premoženja A. Zimmermann (v nadaljevanju: dolžnica), in L. Hertel, ki prebiva v Švici, v zvezi s tožbo za izpodbijanje pravnih dejanj.
Pravni okvir
V uvodnih izjavah od 2 do 4, 8, 12 in 14 Uredbe je navedeno:
„(2)
Pravilno delovanje notranjega trga zahteva učinkovitost in uspešnost čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti […]
(3)
Dejavnosti podjetij imajo vedno večje čezmejne učinke in jih zato v čedalje večji meri ureja pravo Skupnosti. Medtem ko insolventnost takih podjetij vpliva tudi na pravilno delovanje notranjega trga, je potreben akt Skupnosti, ki bi narekoval koordiniranje ukrepov, ki jih je treba sprejeti glede premoženja insolventnega dolžnika.
(4)
Za pravilno delovanje notranjega trga se je treba izogibati spodbujanju strank k prenosu premoženja ali sodnih postopkov iz ene države članice v drugo, da bi se tako skušal doseči ugodnejši pravni položaj (t. i. ‚forum shopping‘).
[…]
(8)
Za uresničitev cilja izboljšanja učinkovitosti in uspešnosti postopkov v primeru insolventnosti s čezmejnimi učinki je potrebno in primerno, da se v pravni akt Skupnosti, ki je zavezujoč in se neposredno uporablja v državah članicah, vključijo določbe o sodni pristojnosti, priznavanju in pravu, ki se uporablja na tem področju.
[…]
(12)
Ta uredba omogoča uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov. Ti postopki imajo univerzalno področje uporabe s ciljem vključiti celotno dolžnikovo premoženje. […]
[…]
(14)
Ta uredba velja samo za postopke, pri katerih se središče dolžnikovih glavnih interesov nahaja v Skupnosti.“
Člen 1(1) Uredbe določa:
„Ta uredba se uporablja za vse postopke v primeru insolventnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja.“
Člen 3(1) Uredbe, naslovljen „Mednarodna pristojnost“, določa:
„Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. […]“
Člen 5(1) Uredbe določa:
„Uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb glede dolžnikovih opredmetenih ali neopredmetenih sredstev, premičnin ali nepremičnin – posebnega premoženja, pa tudi večine premoženja, ki ni določeno in se od časa do časa spreminja – ki se ob uvedbi postopkov v primeru insolventnosti nahajajo na ozemlju druge države članice.“
Člen 6(1) Uredbe določa:
„Uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne vpliva na pravico upnikov, da zahtevajo pobot njihovih terjatev s terjatvami dolžnika, kadar je tak pobot dopusten po pravu, ki se uporablja za insolventnega dolžnika.“
Člen 14 Uredbe določa:
„Kadar dolžnik na podlagi dejanja, nastalega po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, odplačno proda
—
nepremičnino ali
—
ladjo ali zrakoplov, za katero je potreben vpis v javni register; ali
—
vrednostne papirje, katerih nastanek je pogojen z registracijo v javnem registru, določenim z zakonom,
veljavnost navedenega dejanja ureja pravo države, na katere ozemlju se nahaja nepremičnina ali pod katere nadzorom se vodi register.“
Člen 25(1) Uredbe določa:
„Odločbe sodišča, katerega odločba o uvedbi postopkov se prizna v skladu s členom 16, ki zadevajo vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti, in poravnave, ki jih je odobrilo navedeno sodišče, se prav tako priznajo brez kakršnih koli nadaljnjih formalnosti. Take odločbe se izvršijo v skladu s členi 31 do 51, razen s členom 34(2) Bruseljske konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodb v civilnih in trgovinskih zadevah, kakor je bila spremenjena s Konvencijo o pristopu k tej konvenciji.
Prvi pododstavek prav tako velja za odločbe, ki so neposredno sprejete na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so z njimi tesno povezane, četudi jih je sprejelo drugo sodišče.
[…]“
Na podlagi člena 44(3)(a) Uredbe se ta uredba ne uporablja „v katerikoli državi članici, kolikor je nezdružljiva z obveznostmi, ki v zvezi s stečajem izhajajo iz konvencije, sklenjene med navedeno državo in eno tretjo državo ali več pred začetkom veljavnosti te uredbe“.
Priloga A k Uredbi vsebuje seznam postopkov zaradi insolventnosti iz člena 1(1).
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
R. Schmid je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti, ki je bil 4. maja 2007 v Nemčiji uveden proti dolžnici. Tožena stranka, L. Hertel, prebiva v Švici. R. Schmid je proti njej vložil tožbo za izpodbijanje pravnih dejanj in zahteval vračilo zneska 8015,08 EUR skupaj z obrestmi, ki je sestavni del premoženja dolžnice. Ta tožba je bila na prvi in drugi stopnji zavržena kot nedopustna zaradi neobstoja mednarodne pristojnosti nemških sodišč. R. Schmid je zoper to odločbo v postopku glede tožbe za izpodbijanje pravnih dejanj vložil revizijo pri Bundesgerichtshof.
To sodišče ugotavlja, da spor o glavni stvari spada na stvarno področje uporabe člena 3(1) Uredbe. V zvezi s tem se sklicuje na sodbo z dne 12. februarja 2009 v zadevi Seagon (
C-339/07, ZOdl., str. I-767
) in navaja, da je Sodišče v tej sodbi razsodilo, da so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj, vloženi proti toženi stranki, ki ima statutarni sedež v drugi državi članici.
Vendar naj še ne bi bilo odgovorjeno na vprašanje, ali se člen 3(1) Uredbe uporabi, tudi kadar je bil postopek zaradi insolventnosti uveden v državi članici, stranka, proti kateri je bila vložena tožba za izpodbijanje pravnih dejanj, pa prebivališča ali statutarnega sedeža nima v državi članici, ampak v tretji državi.
Predložitveno sodišče meni, da v skladu z besedilom člena 3(1) Uredbe za uporabo te določbe zadostuje, da je središče dolžnikovih glavnih interesov v državi članici. Vendar – glede na to, da je v tej uredbi predpostavljen obstoj čezmejne povezave – naj ne bi bilo jasno, ali se mora ta povezava nanašati na drugo državo članico ali na tretjo državo.
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali so sodišča države članice, na območju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti glede premoženja dolžnika, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti zoper nasprotno stranko, katere prebivališče ali statutarni sedež ni na območju katere od držav članic?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Uredbe razlagati tako, da so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti, ki je bila vložena proti toženi stranki, ki nima stalnega prebivališča na ozemlju države članice.
Za odgovor na to vprašanje je treba najprej spomniti, da člen 3(1) Uredbe določa zgolj, da so za uvedbo postopka zaradi insolventnosti pristojna sodišča držav članic, na ozemlju katerih je središče dolžnikovih glavnih interesov. V zadevi, o kateri poteka postopek v glavni stvari, je središče dolžničinih glavnih interesov v Nemčiji.
Vendar je najprej treba ugotoviti, ali je, kadar se edini čezmejni element v zadevnem položaju nanaša na razmerje med državo članico in tretjo državo, postopek zaradi insolventnosti na podlagi člena 3(1) Uredbe v pristojnosti te države članice ali pa je, nasprotno, to vprašanje mednarodne pristojnosti treba rešiti z uporabo nacionalnega prava te države članice.
V zvezi z vprašanjem, ki se zastavlja v okviru tega ugotavljanja, in sicer ali je za uporabo Uredbe potrebno, da obstajajo čezmejni elementi v tem smislu, da na področje uporabe Uredbe spadajo samo položaji, ki zadevajo dve ali več držav članic, je treba ugotoviti, da iz besedila določb Uredbe ne izhaja tak splošen in absoluten pogoj.
Kot je namreč navedla generalna pravobranilka v točki 25 sklepnih predlogov, niti člen 1 Uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, niti priloga A k Uredbi, ki vsebuje seznam postopkov zaradi insolventnosti iz te določbe, ne omejujeta uporabe Uredbe na postopke s čezmejnim elementom v smislu, opisanem v prejšnji točki. Enako velja za uvodno izjavo 14 Uredbe, v skladu s katero se uredba ne uporablja samo takrat, kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov zunaj Evropske unije.
Res je, da se več določb Uredbe uporablja samo, če obstajajo okoliščine, ki se navezujejo na ozemlje ali pravni red vsaj dveh držav članic, kar velja za člen 5(1) Uredbe, ki določa pravilo v zvezi s stvarnimi pravicami tretjih oseb na dolžnikovih stvareh, ki so ob uvedbi postopka na ozemlju „druge države članice“, ali za določbe poglavja III Uredbe, ki se nanašajo na „sekundarne postopke v primeru insolventnosti“ in zadevajo le sekundarne postopke, ki so bili uvedeni v drugi državi članici.
Vendar pa druge določbe Uredbe, kot sta člena 6 in 14 te uredbe, ne vsebujejo takih izrecnih omejitev. Poleg tega člen 44(3)(a) Uredbe določa, da se ta uredba v kateri koli državi članici ne uporablja v delu, v katerem je nezdružljiva z obveznostmi, ki v zvezi s stečajem izhajajo iz konvencije, sklenjene pred začetkom veljavnosti te uredbe med to državo članico in eno ali več tretjimi državami. Ta določba pa bi bila načeloma odveč, če se zadevna uredba ne bi uporabljala za razmerja med državo članico in tretjo državo.
Kar v zvezi s tem zadeva določbe Uredbe, ki izrecno ne določajo čezmejnega elementa, ki bi se nanašal na vsaj dve državi članici, je treba ugotoviti, da tudi cilji, ki se poskušajo doseči s to Uredbo, kot so razvidni zlasti iz njenih uvodnih izjav, ne govorijo za ozko razlago področja uporabe te uredbe, ki bi zahtevala obstoj tega elementa.
Čeprav je namreč iz uvodnih izjav od 2 do 4 Uredbe razvidno, da je njen cilj zlasti zagotoviti „pravilno delovanje notranjega trga“, pa iz navedene uvodne izjave 4 izhaja, da se je za dosego tega cilja treba predvsem „izogibati spodbujanju strank k prenosu premoženja ali sodnih postopkov iz ene države članice v drugo, da bi se tako skušal doseči ugodnejši pravni položaj (t. i. ‚forum shopping‘)“. V uvodni izjavi 8 Uredbe je naveden cilj „izboljšanja učinkovitosti in uspešnosti postopkov v primeru insolventnosti s čezmejnimi učinki“, v uvodni izjavi 12 pa, da imajo postopki zaradi insolventnosti, ki spadajo na področje uporabe Uredbe, „univerzalno področje uporabe s ciljem vključiti celotno dolžnikovo premoženje“. Navedeni cilji lahko vključujejo ne le razmerja med državami članicami, temveč – po naravi in v skladu s svojim besedilom – vsak čezmejni položaj.
Nazadnje, omejitev področja uporabe Uredbe na položaje, ki nujno zadevajo vsaj dve državi članici, tudi ni razvidna iz posebnih ciljev člena 3(1) Uredbe.
V zvezi s tem je treba ponoviti, da ta določba vsebuje zgolj pravilo mednarodne pristojnosti, v skladu s katerim so „Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, […] pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti.“ Torej je namen člena 3(1) Uredbe, razlaganega ob upoštevanju uvodne izjave 8 te uredbe, povečati predvidljivost in s tem pravno varnost, kar zadeva sodno pristojnost na področju insolventnosti.
Sodišče pa je že razsodilo, da je za določitev sodišča, pristojnega za uvedbo postopka zaradi insolventnosti, središče glavnih interesov dolžnika treba določiti ob vložitvi zahtevka za uvedbo postopka zaradi insolventnosti (glej sodbo z dne 17. januarja 2006 v zadevi Staubitz‑Schreiber,
C-1/04, ZOdl., str. I-701
, točka 29). Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 29 sklepnih predlogov, v tej zgodnji fazi obstoj čezmejnega elementa morda ni znan. Vendar pa določitve pristojnega sodišča ni mogoče preložiti do takrat, dokler poleg središča dolžnikovih interesov niso znane lokacije različnih vidikov postopka, kot je prebivališče potencialne tožene stranke v dodatnem postopku. Čakanje na to, da bodo ti elementi znani, bi namreč ogrozilo uresničevanje ciljev izboljšanja učinkovitosti in uspešnosti postopkov zaradi insolventnosti s čezmejnimi učinki.
Zato uporaba člena 3(1) Uredbe v splošnem ne more biti odvisna od obstoja čezmejne povezave z drugo državo članico.
Kar v teh okoliščinah zadeva specifično vprašanje, ali so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti proti toženi stranki, ki nima prebivališča na ozemlju države članice, je treba navesti, da je Sodišče v točki 21 zgoraj navedene sodbe Seagon presodilo, da je treba člen 3(1) Uredbe razlagati tako, da daje sodiščem države članice, ki so pristojna za uvedbo postopka zaradi insolventnosti, tudi mednarodno pristojnost za obravnavo tožb, ki so vložene neposredno na podlagi teh postopkov in so z njimi tesno povezane.
Res je sicer, da je Sodišče v točki 25 navedene sodbe ugotovilo tudi, da so zato ta sodišča pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti zoper toženo stranko, ki ima statutarni sedež v drugi državi članici.
Vendar zgolj to, da se je Sodišče v tej sodbi omejilo na ugotovitev pristojnosti sodišča, ki je uvedlo postopek zaradi insolventnosti, za odločanje o tožbah proti toženim strankam, ki imajo sedež v drugi državi članici, ne omogoča sklepa, da je taka pristojnost
a priori
izključena, kadar ima zadevna tožena stranka sedež v tretji državi, glede na to, da Sodišče ni odgovarjalo na to vprašanje. Tožena stranka v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Seagon, je imela namreč sedež v državi članici.
Poleg tega je treba ugotoviti, da cilja, ki se poskušata doseči s členom 3(1) Uredbe, kot je bilo navedeno v točki 27 te sodbe, in sicer povečati predvidljivost sodne pristojnosti na področju insolventnosti in s tem pravno varnost, govorita za razlago, da ta določba vzpostavlja tudi pristojnost za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti proti toženim strankam, ki imajo sedež v tretji državi. Uskladitev pravil o sodni pristojnosti za odločanje o tožbah za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti v Uniji namreč prispeva k dosegi teh ciljev, ne glede na to, ali ima tožena stranka stalno prebivališče v državi članici ali v tretji državi.
Tega sklepa ne more omajati dejstvo, ki ga je nemška vlada poudarila na obravnavi, da bo o taki tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj proti toženi stranki odločalo sodišče, ki ima sedež v drugi državi, kot je država, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče.
Ugotoviti je namreč treba, da je merilo, uvedeno z Uredbo, za določitev sodišča, pristojnega za odločanje o tej tožbi, in sicer sodišča države, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov, za toženo stranko običajno predvidljivo in ga lahko upošteva, ko z dolžnikom sodeluje pri aktu, ki bi bil lahko razveljavljen v okviru postopka zaradi insolventnosti. V teh okoliščinah cilja predvidljivosti sodne pristojnosti na področju insolventnosti in pravne varnosti, ki sta razvidna iz uvodne izjave 8 Uredbe, ter, če je potrebno, cilj izogibanja spodbujanju strank k prenosu premoženja ali sodnih postopkov iz ene države članice v drugo, da bi tako skušale doseči ugodnejši pravni položaj, naveden v uvodni izjavi 4 Uredbe, prevladajo nad skrbjo za izognitev položaju, v katerem bi toženo stranko obravnavalo tuje sodišče.
Prav tako ni mogoče sprejeti argumenta, da sodišča tretje države članice nikakor niso zavezana priznati in izvršiti odločbe, ki jo izda pristojno sodišče v Uniji, ali, povedano drugače, da uporaba člena 3(1) Uredbe za primere, v katerih bi tožena stranka imela stalno prebivališče v tretji državi, ne bi imela polnega učinka.
Kot je namreč generalna pravobranilka poudarila v točkah 36 in 38 sklepnih predlogov, to, da določbe Uredbe, ki se nanašajo na priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, ki jih je izdalo sodišče, ki je uvedlo postopek zaradi insolventnosti, ne morejo zavezovati tretjih držav, ne preprečuje uporabe pravila o pristojnosti iz člena 3(1) te uredbe. Poleg tega, čeprav se v konkretnem primeru ne bi bilo mogoče opreti na Uredbo glede priznavanja in izvrševanja sodnih odločb, je včasih priznanje in izvršitev sodbe, ki jo izda pristojno sodišče, mogoče doseči na podlagi dvostranske konvencije.
Poleg tega je treba ugotoviti, da tudi če do priznanja in izvršitve take sodbe v državi, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče, na podlagi dvostranske konvencije ne bi prišlo, bi to sodbo lahko na podlagi člena 25 Uredbe priznale in izvršile druge države članice, zlasti kadar bi bil del premoženja te tožene stranke na ozemlju ene od teh držav.
Glede na zgornje navedbe je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Uredbe razlagati tako, da so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti proti toženi stranki, ki nima stalnega prebivališča na ozemlju države članice.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Člen 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti proti toženi stranki, ki nima stalnega prebivališča na ozemlju države članice.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.