CELEX: 62010CJ0184
Директива 91/439/ЕИО
Взаимно признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства
Свидетелство за управление на моторни превозни средства, издадено от държава членка в нарушение на условието за пребиваване
Отказ за признаване от приемащата държава членка, основан единствено на нарушение на условието за пребиваване

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуване на член 1, параграф 2, член 7, параграф 1, буква б) и член 8, параграфи 2
и 4 от Директива 91/439/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства
(ОВ L 237, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 62), изменена с Директива 2008/65/ЕО
на Комисията от 27 юни 2008 година (ОВ L 168, стр. 36, наричана по-нататък „Директива 91/439“).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Grasser — германска гражданка, която пребивава в Viereth-Trunstadt (Германия)
и притежава издадено в Чешката република свидетелство за управление — и Freistaat Bayern във връзка с решение, съгласно което
на г‑жа Grasser се отказва правото да се ползва от свидетелството си за управление на германска територия.

Правна уредба

Правна уредба на Съюза
Съгласно четвъртото съображение от Директива 91/439 с оглед безопасността на движението по пътищата трябва да бъде установен
минимум от изисквания за издаване на свидетелство за управление.
Член 1, параграфи 1 и 2 от посочената директива гласи:
„1.      Държавите членки въвеждат национално свидетелство за управление на основата на общностния образец, даден в приложение I [или Іа]
в съответствие с разпоредбите на настоящата директива. […]
2.      Свидетелствата за управление, издадени от държавите членки, се признават взаимно.“
Съгласно член 7, параграф 1 от същата директива:
„Свидетелства за управление се издават, освен посоченото дотук, само на тези кандидати,
[…]
б)      които имат обичайно пребиваване на територията на държавата членка, издаваща свидетелството, или представят доказателства,
че учат там най-малко от шест месеца.“
Съгласно член 7, параграф 5 от Директива 91/439 никой не може да притежава свидетелство за управление от повече от една държава
членка.
Член 8, параграф 2 и параграф 4, първа алинея от Директива 91/439 предвижда:
„2.      При спазване на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство, държавата членка по обичайно
пребиваване може да прилага своята национална уредба относно ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото
на управление на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, и при необходимост да смени свидетелството
за управление именно с такава цел.
[…]
4.      Всяка държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка,
на лице, спрямо което на територията на [първата] държава членка е приложена някоя от мерките, предвидени в параграф 2.“
Член 9, първа алинея от посочената директива гласи:
„По смисъла на настоящата директива „обичайно“ пребиваване означава мястото, където дадено лице обикновено живее, тоест повече
от 185 дни през календарна година, поради лични или трудови връзки или, ако лицето няма трудови връзки, поради лични връзки,
които сочат тясна обвързаност на лицето с мястото, където то живее.“
Член 12, параграф 3 от същата директива гласи:
„Държавите членки си помагат взаимно при прилагането на настоящата директива и при необходимост разменят информация относно
регистрираните от тях свидетелства.“

Национална правна уредба
Член 28, параграфи 1 и 4 от Наредбата относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата (Наредба относно свидетелствата
за управление) (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung) от 18 август 1998 г.
(BGBl. 1998 I, стр. 2214) в редакцията ѝ след приемането на Наредбата от 7 януари 2009 г. (BGBl. 2009 I, стр. 29) гласи следното:
„1.      На притежателите на валидни свидетелства за управление от [Европейския съюз] или от [Европейското икономическо пространство
(EИП)], които обичайно пребивават в Германия по смисъла на член 7, параграф 1 или параграф 2, се разрешава — при спазване
на ограниченията, предвидени в параграфи 2—4 — да управляват превозни средства в тази страна в рамките на разрешеното съгласно
притежаваните от тях свидетелства за управление. […]
[…]
4.      Разрешението, посочено в параграф 1, не се прилага за притежателите на свидетелство за управление от [Съюза] или от ЕИП,
[…]
2.      когато съгласно посоченото върху свидетелството за управление или съгласно друга неоспорима информация, произхождаща от държавата
членка на издаване, към датата на издаването на свидетелството за управление притежателят не е имал обичайно пребиваване на
територията на страната, освен ако е придобил свидетелството за управление по време на предстой над шест месеца като ученик
или студент по смисъла на член 7, параграф 2,
3.      когато свидетелството за управление е било в Германия предмет на мярка за временно или окончателно отнемане, приета от съд,
или на мярка за отнемане, приета от административен орган, която подлежи на незабавно изпълнение или е окончателна, на които
е било отказано свидетелство за управление с окончателно решение или на които свидетелството за управление е било отнето не
само защото междувременно те са се отказали от него,
[…]
В случаите, посочени в първо изречение, точки 2 и 3, органът може да приеме констативен административен акт за липсата на
право на управление на моторни превозни средства.“

Обстоятелства в основата на спора и преюдициалния въпрос
Г‑жа Grasser, родена през 1955 г., с германско гражданство, пребиваваща в Viereth-Trunstadt, Германия, никога не е притежавала
германско свидетелство за управление на моторни превозни средства.
На 31 май 2006 г. г‑жа Grasser получава свидетелство за управление, издадено от община Plzeň (Чешка република), в което като
място на пребиваване на притежателя на свидетелството е отбелязано „Viereth-Trunstadt, Spolková republika Německo“ („Viereth-Trunstadt,
Федерална република Германия“).
С писмо от 3 април 2009 г. германският орган, компетентен в областта на издаването на свидетелства за управление на моторни
превозни средства (наричан по-нататък „органът“), поканва г‑жа Grasser да представи свидетелството си за управление, за да
се отбележи в него, че тя няма право на управлява моторни превозни средства на германска територия, тъй като условието за
пребиваване при издаването на това свидетелство не било спазено. Посоченият орган изслушва и заинтересованата, преди да приеме
решение относно отнемането на правото ѝ на управление.
Г‑жа Grasser иска от този орган да ѝ предостави право да използва чешкото си свидетелство за управление на германска територия,
с мотива че никога не е нарушавала правилата за движение по пътищата. В противен случай тя иска да ѝ бъде издадено германско
свидетелство за управление. Органът отхвърля исканията ѝ.
С решение от 3 юни 2009 г. органът забранява на г‑жа Grasser да използва чешкото си свидетелство за управление в Германия
и ѝ разпорежда да го представи, за да впише в него забраната. В противен случай свидетелството ѝ би подлежало на конфискуване.
На 1 юли 2009 г. г‑жа Grasser сезира Verwaltungsgericht Bayreuth с жалба за отмяна на това решение от 3 юни 2009 г. Същият
го отменя с решение от 22 септември 2009 г. Verwaltungsgericht Bayreuth приема, че нарушението на принципа на пребиваване
само по себе си не може да представлява мотив, за да не се признае правото на управление на моторни превозни средства на германска
територия. Според тази юрисдикция, за да се обоснове отказ на признаване на това право, освен неспазването на условието за
пребиваване, срещу г‑жа Grasser би трябвало да има предприети мерки за отнемане, временно отнемане, отмяна или ограничаване
на предишно свидетелство за управление.
Freistaat Bayern обжалва това решение пред Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, който решава да спре производството и да отправи
до Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО да се тълкуват в смисъл, че приемаща държава
членка има право да не признае свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, ако въз основа на данните, вписани
в това свидетелство за управление, се установи нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от тази директива, при положение
че приемащата държава членка предварително не е наложила мярка по смисъла на член 8, параграф 2 от Директива 91/439/ЕИО спрямо
притежателя на свидетелството за управление?“

По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1, параграф 2, член 7, параграф 1, буквa б),
както и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат приемаща държава членка
да откаже да признае на нейна територия свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, ако въз основа на данните,
вписани в това свидетелство за управление, се установи, че не е било спазено условието за обичайно пребиваване, предвидено
в член 7, параграф 1, буква б) от тази директива, но по отношение на притежателя на това свидетелство приемащата държава членка
не е налагала каквито и да било мерки по смисъла на член 8, параграф 2 от посочената директива.
Съгласно установената съдебна практика член 1, параграф 2 от Директива 91/439 предвижда взаимно признаване, без други формални
изисквания, на свидетелствата за управление, издадени от държавите членки. Тази разпоредба налага на последните ясно и точно
задължение, което не оставя каквато и да било свобода на преценка относно мерките, които трябва да бъдат приети за изпълнението
му (Решение от 19 февруари 2009 г. по дело Schwarz, C‑321/07, Сборник, стр. I‑1113, точка 75 и цитираната съдебна практика).
Държавата членка, издала свидетелството за управление, следва да провери дали е изпълнен минимумът от условия, предвиден от
правото на Съюза, и по-специално условията относно пребиваването и годността за управление, предвидени в член 7, параграф 1
от посочената директива, и следователно дали е обосновано издаването на свидетелство за управление (Решение по дело Schwarz,
посочено по-горе, точка 76 и цитираната съдебна практика).
След като органите на дадена държава членка са издали свидетелство за управление съгласно член 1, параграф 1 от Директива
91/439, другите държави членки нямат право да проверяват спазването на условията за издаване, предвидени от тази директива.
Всъщност притежаването на свидетелство за управление, издадено от държава членка, трябва да се счита за доказателство, че
притежателят на това свидетелство е отговарял на посочените условия в деня, в който последното му е издадено (Решение по дело
Schwarz, посочено по-горе, точка 77 и цитираната съдебна практика).
Въпреки това от Решение от 26 юни 2008 г. по дело Wiedemann и Funk (C‑329/06 и C‑343/06, Сборник, стр. I‑4635), както и от
Решение от 26 юни 2008 г. по дело Zerche и др. (C‑334/06—C‑336/06, Сборник, стр. I‑4691) е видно, че член 1, параграф 2, член 7,
параграф 1 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкуват в смисъл, че във всички случаи допускат държава
членка да откаже да признае на територията си правото на управление на моторно превозно средство, произтичащо от свидетелство
за управление, издадено след налагането на мярка за отнемане от друга държава членка (вж. в този смисъл Определение от 9 юли
2009 г. по дело Wierer, C‑445/08, точка 50).
Всъщност държава членка може да откаже да признае на територията си правото на управление на моторно превозно средство, произтичащо
от свидетелство за управление, издадено след налагане на мярка за отнемане от друга държава членка, ако въз основа на отбелязване
в същото или на друга неоспорима информация, произхождаща от държавата членка на издаване, се установи, че при издаването
на посоченото свидетелство неговият притежател, спрямо който на територията на първата държава членка е била наложена мярка
за отнемане на предишно свидетелство, не е имал обичайно пребиваване на територията на държавата членка на издаване (вж. в
този смисъл Решение по дело Wiedemann и Funk, посочено по-горе, точка 73, както и Решение по дело Zerche и др., посочено по-горе,
точка 70).
В този смисъл, тъй като условието за пребиваване явно не е било спазено от държавата членка на издаване, принципът за взаимно
признаване на свидетелствата за управление не се поставя под въпрос.
В писменото си становище г‑жа Grasser твърди, че за разлика от притежателите на свидетелства за управление, за които се отнасят
посочените по-горе решения по дело Wiedemann и Funk и по дело Zerche и др. и по отношение на които са били приети мерки за
отнемане на предишно свидетелство, тя никога по-рано не е притежавала свидетелство за управление и следователно спрямо нея
никога не е налагана такава мярка. Поради това анализът по тези решения не можел да бъде отнесен към нейния случай и неспазването
на условието за пребиваване не обосновавало непризнаването на чешкото ѝ свидетелство за управление.
В това отношение следва да се напомни, че съгласно четвъртото съображение от Директива 91/439 законодателят на Съюза е приел,
че с оглед безопасността на движението по пътищата трябва да бъде установен минимум от изисквания за издаване на свидетелство
за управление. Сред този минимум от изисквания е установеното в член 7, параграф 1, буква б) от посочената директива изискване
за пребиваване, съгласно което за издаването на свидетелство за управление е необходимо лицето да има обичайно пребиваване
на територията на държавата членка, издаваща свидетелството, или да представи доказателства, че учи там най-малко от шест
месеца.
Съдът вече е приел, че условието за пребиваване допринася по-специално за борбата с „туризма за свидетелства за управление”
при липсата на пълна хармонизация на правните уредби на държавите членки относно издаването на свидетелства за управление.
Впрочем това условие е необходимо за контрола на спазването на условието за годност за управление (Решение по дело Wiedemann
и Funk, посочено по-горе, точка 69, както и Решение по дело Zerche и др., посочено по-горе, точка 66).
Освен това като предварително условие, което позволява да се провери дали даден кандидат отговаря на другите условия, наложени
от Директива 91/439, условието за пребиваване, определящо държавата членка на издаване, има особено значение в сравнение с
останалите наложени от тази директива условия (Решение по дело Wiedemann и Funk, посочено по-горе, точка 70, както и Решение
по дело Zerche и др., посочено по-горе, точка 67).
Както се посочва в точка 33 от заключението на генералния адвокат, споменатата директива не прави каквато и да било разлика
с оглед условието за пребиваване на кандидат за свидетелство за управление между издаване за първи път и издаване след отнемане
на предишно свидетелство. И в двата случая за издаването е необходимо лицето да има обичайно пребиваване на територията на
държавата членка, издаваща свидетелството, или да представи доказателства, че учи там най-малко от шест месеца.
Следва да се констатира, че условието за пребиваване има особено значение и при издаването за първи път на свидетелство за
управление.
Всъщност, ако в този случай посоченото условие не е изпълнено, би било трудно и дори невъзможно компетентните органи на държавата
членка на издаване да проверят дали са спазени другите условия, наложени от Директива 91/439. При липсата на такава проверка
е възможно притежателят на така издаденото свидетелство за управление да не притежава по-специално необходимите способности
и годност за управление, поради което да застрашава безопасността на движението по пътищата. От друга страна, съществува опасност
да се постави под въпрос принципът, установен в член 7, параграф 5 от Директива 91/439, че никой не може да притежава свидетелство
за управление от повече от една държава членка.
В това отношение обстоятелството, че приемащата държава членка не е предприела спрямо притежателя на свидетелството каквито
и да било мерки по смисъла на член 8, параграф 2 от посочената директива, е без значение.
С оглед на изложеното по-горе на отправения въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 2, член 7, параграф 1, буква б),
както и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат приемаща държава членка да
откаже да признае на нейна територия свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, ако въз основа на данните,
вписани в това свидетелство, се установи, че не е било спазено условието за обичайно пребиваване, предвидено в член 7, параграф 1,
буква б) от тази директива. В това отношение обстоятелството, че приемащата държава членка не е предприела спрямо притежателя
на свидетелството каквито и да било мерки по смисъла на член 8, параграф 2 от посочената директива, е без значение.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
Член 1, параграф 2, член 7, параграф 1, буквa б), както и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО на Съвета от 29 юли
1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства, изменена с Директива 2008/65/ЕО на Комисията
от 27 юни 2008 година, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат приемаща държава членка да откаже да признае на нейна територия
свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, ако въз основа на данните, вписани в това свидетелство, се установи,
че не е било спазено условието за обичайно пребиваване, предвидено в член 7, параграф 1, буква б) от тази директива. В това
отношение обстоятелството, че приемащата държава членка не е предприела спрямо притежателя на свидетелството каквито и да
било мерки по смисъла на член 8, параграф 2 от посочената директива, е без значение.
Подписи
*
Език на производството: немски.