CELEX: 62007TJ0369
Keskkond
Direktiiv 2003/87/EÜ
Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem
Läti riiklik saastekvootide jaotuskava ajavahemiku 2008-2012 kohta
Kolmekuuline tähtaeg
Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõige 3

Õiguslik raamistik

Rahvusvahelised ja ühenduse õigusnormid, mis puudutavad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni
ja Kyoto protokolli
New Yorgis 9. mail 1992 vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni (edaspidi „raamkonventsioon”),
mis on Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 15. detsembri 1993. aasta otsusega 94/69/EÜ Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
kliimamuutuste raamkonventsiooni sõlmimise kohta (EÜT 1994, L 33, lk 11; ELT eriväljaanne 11/19, lk 167), lõppeesmärk on saavutada
kasvuhoonegaasi kontsentratsiooni stabiliseerumine atmosfääris tasemeni, mis hoiaks ära ohtlikke inimtekkelisi kliimasüsteemi
häireid. Raamkonventsiooni I lisas on toodud osalisriikide nimekiri, milles on ka Läti Vabariik, kes on selles liigitatud
turumajandusele üleminevate riikide kategooriasse. Raamkonventsioon jõustus ühenduses 21. märtsil 1994.
Raamkonventsiooni lõppeesmärgi saavutamiseks võeti 11. detsembril 1997 vastu raamkonventsiooni Kyoto protokoll (otsus 1/CP.3
„[…] raamkonventsiooni Kyoto protokolli vastuvõtmine”). Kyoto protokolli A lisas on toodud kasvuhoonegaaside nimekiri ja Kyoto
protokolliga hõlmatud majandusharude/heiteallika liikide nimekiri. Kyoto protokolli B lisas on toodud Kyoto protokolli osaliste
nimekiri koos nende arvuliselt väljendatud kohustustega piirata või vähendada heitkoguseid, sh Läti Vabariigi kohustus, kelle
eesmärk on vähendada heitkoguseid 8%.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 25. aprillil 2002 vastu otsuse 2002/358/EÜ, mis käsitleb […] raamkonventsiooni Kyoto protokolli
heakskiitmist Euroopa Ühenduse nimel ja sellega võetavate ühiste kohustuste täitmist (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 11/42,
lk 24). Kyoto protokoll ja selle A ja B lisa on ära toodud otsuse 2002/358 I lisas. Tabel arvandmetes väljendatud heitkoguste
vähendamise või piiramise kohustuste kohta, mille eesmärk on kindlaks määrata ühendusele ja liikmesriikidele eraldatud vastavad
heitkogused kooskõlas Kyoto protokolli artikliga 4, on toodud otsuse 2002/358 II lisas.

Ühenduse kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi puudutavad õigusnormid
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/87/EÜ (millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside
saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (ELT L 275, lk 32; ELT eriväljaanne 15/07, lk 631),
muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 2004. aasta direktiiviga 2004/101/EÜ (ELT L 338, lk 18)) artikkel 1 näeb
ette:
„Käesoleva direktiiviga luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem […], mille eesmärk on vähendada
tulemuslikult ja majanduslikult tõhusalt kasvuhoonegaaside heitkoguseid.”
Direktiivi 2003/87 artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Iga artikli 11 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ajavahemiku kohta töötab iga liikmesriik välja siseriikliku kava, milles esitatakse
nende kvootide üldkogus, mida kavatsetakse kõnealuseks ajavahemikuks eraldada, ja kuidas neid eraldada. Kava peab põhinema
objektiivsetel ja läbipaistvatel kriteeriumidel, sealhulgas III lisas loetletud kriteeriumidel, võttes nõuetekohaselt arvesse
üldsuse märkusi. Ilma et see piiraks asutamislepingu kohaldamist, töötab komisjon hiljemalt 31. detsembriks 2003 välja juhised
III lisas loetletud kriteeriumide rakendamiseks.
Artikli 11 lõikes 1 nimetatud ajavahemikku käsitlev kava avaldatakse ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele
hiljemalt 31. märtsil 2004. Järgnevate ajavahemike puhul avaldatakse kava ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele
vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust.
2.      Siseriiklike saastekvootide eraldamise kavad vaadatakse läbi [direktiivi 2003/87] artikli 23 lõikes 1 nimetatud komitees.
3.      Komisjon võib kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on siseriikliku saastekvootide eraldamise kava lõike 1 kohaselt
esitanud, kava või selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele või artiklile 10.
Liikmesriik teeb artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab.
Komisjon peab tagasilükkamise otsust põhjendama.”
Direktiivi 2003/87 artikli 11 lõige 2 näeb ette:
„1. jaanuaril 2005 algava kolmeaastase ajavahemiku puhul otsustab iga liikmesriik selleks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide
üldkoguse ja nende kvootide eraldamise iga käitise käitajale. See otsus tehakse vähemalt kolm kuud enne kõnealuse ajavahemiku
algust ning see põhineb artikli 9 kohaselt väljatöötatud siseriiklikul saastekvootide eraldamise kaval ja on kooskõlas artikliga 10,
võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi.”
Direktiivi 2003/87 III lisa loetleb 12 riiklikule jaotuskavale kohaldatavat kriteeriumi. III lisa kriteeriumid 1–3 sätestavad
järgmist:
„1.      Asjaomaseks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkogus peab vastama liikmesriigi kohustusele piirata oma heitkoguseid
vastavalt otsusele 2002/358 ja Kyoto protokollile, võttes arvesse ühelt poolt üldiste heitkoguste osa, mida need kvoodid esindavad
võrreldes käesolevas direktiivis käsitlemata allikatest pärinevate heitkogustega, ja teiselt poolt iga riigi energiapoliitikat,
samuti peavad need olema kooskõlas riikide kliimamuutuste programmidega. Eraldatavate saastekvootide üldkogus ei või olla
suurem, kui on tõenäoliselt vaja käesoleva lisa kriteeriumide rangeks kohaldamiseks. Enne aastat 2008 peab kõnealune kogus
olema kooskõlas meetmetega, mille kaudu iga liikmesriik püüab saavutada või ületada otsusele 2002/358 ja Kyoto protokollile
vastavat eesmärki.
2.      Eraldatavate saastekvootide üldkogus peab olema kooskõlas otsuse 93/389/EMÜ kohaselt antava hinnanguga, mis käsitleb liikmesriikide
tegelikke ja kavandatavaid edusamme ühenduse kohustuste täitmisel.
3.      Eraldatavate kvootide kogused peavad olema kooskõlas käesolevas süsteemis käsitletud tegevusalade potentsiaaliga, sealhulgas
tehnoloogilise potentsiaaliga, heitkoguseid vähendada. Liikmesriigid võivad kvootide jaotuse aluseks võtta igast tegevusalast
tulenevad kasvuhoonegaaside keskmised heitkogused toote kohta ja igal tegevusalal saavutatavad edusammud.
[…]”

Vaidluse taust
Läti Vabariik esitas 16. augusti 2006. aasta kirjaga Euroopa Ühenduste Komisjonile kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9
lõikega 1 riikliku jaotuskava ajavahemiku 2008–2012 kohta (edaspidi „jaotuskava”). Jaotuskava kohaselt kavatses Läti Vabariik
eraldada direktiivi 2003/87 I lisaga hõlmatud siseriiklikule tööstusele keskmise iga-aastase üldkogusena 7,763883 miljonit
tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
Komisjon võttis 29. novembril 2006 vastu esimese tagasilükkamise otsuse, mille resolutsioon kõlab järgmiselt:
„
Artikkel 1
Direktiivi artikli 11 lõikes 2 sätestatud esimest viieaastast ajavahemikku hõlmava […] jaotuskava järgmine aspekt ei ole kooskõlas
direktiivi [2003/87] III lisa kriteeriumidega [nr] 1[–]3: kavandatud saastekvootide üldkoguse osa, mis vastab 4,480580 miljonile
tonnile süsinikdioksiidi ekvivalendile aastas, ei ole kooskõlas [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta]
otsuse 280/2004/EÜ [ühenduse kasvuhoonegaaside heitmete järelevalve ja Kyoto protokolli rakendamise süsteemi kohta (ELT L 49,
lk 1; ELT eriväljaanne 15/08, lk 57)] kohaselt teostatud hinnanguga ega [asjaomaste] tegevusalade potentsiaaliga, sealhulgas
tehnoloogilise potentsiaaliga heitkoguseid vähendada.
Artikkel 2
[…] jaotuskava suhtes ei esitata vastuväiteid, tingimusel et selles jaotuskavas tehakse mittediskrimineerival viisil järgmised
muudatused ja teatatakse sellest komisjonile võimalikult kiiresti, võttes arvesse ajavahemikku, mis on vajalik riiklike menetluste
teostamiseks liigse viivituseta: ühenduse süsteemi raames eraldatavate saastekvootide üldkogust vähendatakse 4,480580 miljoni
tonni süsinikdioksiidi ekvivalendi võrra.
Artikkel 3
1.      Iga-aastane keskmine saastekvootide üldkogus, mida Läti [Vabariik] eraldab jaotuskava kohaselt selles nimetatud käitistele
ja uutele osalejatele, on 3,283303 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti, ja seda kogust ei tohi ületada.
2.      […] jaotuskava võib muuta ilma komisjoni eelneva nõusolekuta, kui tegemist on muudatustega saastekvootide üldkoguse raames
üksikkäitistele eraldatavate saastekvootide kohta, mis tulenevad andmete kvaliteedi tehnilistest parandustest või tasuta eraldatavate
saastekvootide koguse vähendamisest direktiivi [2003/87] artiklis 10 sätestatud määral.
3.      Kõikidest […] jaotuskava muudatustest, mis erinevad artikli 2 rakendamiseks tehtud muudatustest, tuleb teatada enne 31. detsembrit
2006, s.o direktiivi [2003/87] artikli 11 lõikes 2 ette nähtud tähtaeg, ja nende puhul on direktiivi [2003/87] artikli 9 lõike 3
kohaselt nõutav komisjoni eelnev nõusolek.
Artikkel 4
Käesolev otsus on adresseeritud Läti Vabariigile.” [mitteametlik tõlge]
Läti Vabariik esitas 29. detsembri 2006. aasta kirjaga komisjonile muudetud jaotuskava, milles nähti ette eraldada iga-aastase
keskmise üldkogusena 6,253146 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
Komisjon tuvastas 30. märtsi 2007. aasta kirjas, mis oli koostatud inglise keeles, et muudetud jaotuskavas sisalduv teave
oli ebatäielik, ning palus Läti Vabariigil vastata teatavatele küsimustele ja esitada talle täiendavat teavet.
Läti Vabariik vastas teabenõudele 25. aprilli 2007. aasta kirjas.
Komisjon võttis 13. juulil 2007 vastu otsuse K(2007) 3409 muudatuse kohta riiklikus kasvuhoonegaaside jaotuskavas, mille Läti
Vabariik on ajavahemiku 2008–2012 kohta esitanud kooskõlas direktiiviga 2003/87 (edaspidi „vaidlustatud otsus”), ja mille
resolutsioonis on märgitud muu hulgas järgmist:
„
Artikkel 1
Direktiivi [2003/87] artikli 11 lõikes 2 ette nähtud viieaastaseks perioodiks […] esitatud Läti jaotuskava muudatuse järgmised
aspektid on kooskõlas eelkõige allpool viidatud kriteeriumidega ja on seega heaks kiidetud.
1.      Direktiivi [2003/87] III lisa kriteeriumid nr 1[–] 3: saastekvootide iga-aastase üldkoguse suurenemine 0,144813 miljoni tonni
süsinikdioksiidi ekvivalendi võtta, mis on kooskõlas otsuse 280/2004 alusel antud hinnangutega ja [asjaomaste] tegevusalade
potentsiaaliga, sealhulgas tehnoloogilise potentsiaaliga vähendada heitkoguseid.
[…]
Artikkel 2
Direktiivi [2003/87] artikli 11 lõikes 2 ette nähtud viieaastaseks perioodiks esitatud Läti [jaotuskava] muudatuse järgmine
aspekt ei ole kooskõlas allpool toodud kriteeriumidega ning on seega tagasi lükatud: direktiivi [2003/87] III lisa kriteeriumid
nr 1[–] 3: saastekvootide iga-aastase üldkoguse suurenemine 2,825030 miljoni tonni süsinikdioksiidi ekvivalendi võrra, mis
ei ole kooskõlas otsuse [280/2004]Ü alusel antud hinnangutega ja [asjaomaste] tegevusalade potentsiaaliga, sealhulgas tehnoloogilise
potentsiaaliga vähendada heitkoguseid.
Artikkel 3
Käesolev otsus on adresseeritud Läti Vabariigile.” [mitteametlik tõlge]
Vaidlustatud otsuse põhjenduste punktis 1 viitab komisjon esimese tagasilükkamise otsuse artikli 3 lõikele 3, milles lubati
Läti Vabariigil esitada ajavahemiku 2008–2012 kohta esitatud jaotuskava muudatused enne 31. detsembrit 2006, mis on direktiivi
2003/87 artikli 11 lõikes 2 ette nähtud tähtaeg.
Vaidlustatud otsuse põhjenduste punktis 3 tõdeb komisjon muu hulgas, et kuna Läti Vabariigi esitatud teave hõlmab jaotuskava
sisulisi muudatusi, on vastavalt direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikele 3 nõutav komisjoni eelnev nõusolek. Vaidlustatud otsus
piirdub esitatud teavet käsitlevate aspektidega. Kõnealuse teabe muid aspekte, eeskätt neid, mille eesmärk on rakendada esimest
tagasilükkamise otsust või mis väljendavad seisukohta, mis erineb komisjoni poolt nimetatud otsuses antud hinnangust, ei ole
vaidlustatud otsuse tegemisel arvesse võetud.
Vaidlustatud otsuse põhjenduste punktis 6 on nenditud, et Läti Vabariik ei ole esitanud teavet, mis võib põhjendada niisugust
saastekvootide maksimumkoguse arvutusmeetodi muutust, nagu on määratletud esimeses tagasilükkamise otsuses.
Lõpetuseks, arvestades Läti Vabariigi esitatud täpsemaid andmeid seoses eriti suure investeeringuga tsemendisektoris, kiidab
komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduste punktis 8 selle arvutusmeetodi põhjal heaks vaidlustatud otsuse artiklis 1 kindlaks
määratud saadaolevate saastekvootide maksimumkoguse suurendamise.

Menetlus ja poolte nõuded
Läti Vabariik esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. septembril 2007.
Läti Vabariik esitas samal päeval Üldkohtu kantseleile eraldi dokumendina taotluse lahendada kohtuasi Üldkohtu kodukorra artikli 76a
kohaselt kiirendatud menetluses. Üldkohus (kolmas koda) jättis selle taotluse 13. novembri 2007. aasta otsusega rahuldamata.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik esitas 27. novembril 2007 Üldkohtule avalduse menetlusse astumiseks komisjoni
nõuete toetuseks. Üldkohtu kolmanda koja esimees andis 12. juuni 2008. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Suurbritannia
ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik esitas oma menetlusse astuja seisukohad 28. augustil 2008.
Läti Vabariik esitas 14. detsembril 2007 eraldi dokumendina, mida kinnitati 26. mai 2008. aasta kirjas, kodukorra artikli 116
lõike 2 alusel taotluse, et teatavaid hagiavalduse lisa 7 osi käsitletaks Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi suhtes
konfidentsiaalsena.
Leedu Vabariik esitas 27. detsembril 2007 Üldkohtule avalduse menetlusse astumiseks Läti Vabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu
kolmanda koja esimees andis 12. juuni 2008. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Leedu Vabariik esitas oma menetlusse
astuja seisukohad 29. augustil 2008.
Komisjon esitas Üldkohtule eraldi dokumendina 6. jaanuaril 2009 oma märkused Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi
ning Leedu Vabariigi menetlusse astuja seisukohtade kohta. Leedu Vabariik määratud tähtaja jooksul nende seisukohtade kohta
märkusi ei esitanud.
Slovaki Vabariik esitas 7. veebruaril 2008 Üldkohtule avalduse menetlusse astumiseks Läti Vabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu
kolmanda koja esimees tuvastas 12. juuni 2008. aasta määruses, et see avaldus oli esitatud vastavalt kodukorra artiklile 115,
kuid pärast kodukorra artikli 115 lõikes 1 ette nähtud kuuenädalast tähtaega. Seda arvestades rahuldas Üldkohtu kolmanda koja
esimees küll mainitud avalduse, kuid piiras samal ajal Slovaki Vabariigi õigusi vastavalt kodukorra artikli 116 lõikes 6 ettenähtule.
Läti Vabariik, keda toetab Leedu Vabariik, palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon, keda toetab Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Läti Vabariigilt.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (kolmas koda) avada suulise menetluse.
Kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldava meetme raames palus Üldkohus 12. juuli 2010. aasta kirjas komisjonil
esitada teatavad dokumendid. Komisjon täitis selle nõude ettenähtud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 21. septembri 2010. aasta kohtuistungil.

Õiguslik käsitlus
Hagi põhjendamiseks esitab Läti Vabariik neli väidet, mille kohaselt on esiteks rikutud EÜ asutamislepingus kindlaks määratud
volitusi energiapoliitika valdkonnas, teiseks on rikutud „diskrimineerimiskeelu põhimõtet”, kolmandaks ei ole arvesse võetud
Kyoto protokollist tulenevaid kohustusi ning neljandaks ei ole kinni peetud direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud
kolmekuulisest tähtajast.

Asja läbivaatamist takistav asjaolu: vaidlustatud otsuse artikli 1 tühistamise nõue on vastuvõetamatu
Poolte argumendid
Komisjon, keda toetab Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, on seisukohal, et vaatamata sellele, et Läti Vabariik palub
tühistada vaidlustatud otsuse tervikuna, puudutab see nõue tegelikult vaid otsuse artikli 2, mitte artikli 1 tühistamist,
milles on tehtud järeldus selle kohta, et muudetud jaotuskava teatavad muudatused on kooskõlas direktiivi 2003/87 III lisa
kriteeriumidega. Kuid tühistamishagi saab esitada vaid sellise akti peale, mis tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja
huve puudutaval viisil. Kuna vaidlustatud otsuse artikkel 1 ei puuduta Läti Vabariigi huve, ei ole viimasel mingit huvi selle
artikli tühistamiseks ning hagi tuleb selles osas tunnistada vastuvõetamatuks.
Läti Vabariik vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
Üldkohtu hinnang
Seoses põhjendatud huvi mõistega, millele komisjon viitas, tuleb meenutada, et asutamislepingus tehakse selgelt vahet ühelt
poolt ühenduse institutsioonide ja liikmesriikide ning teiselt poolt füüsiliste ja juriidiliste isikute tühistamishagi esitamise
õigusel. Nimelt on igal liikmesriigil õigus tühistamishagi esitamise teel vaidlustada komisjoni otsuste õiguspärasus, ilma
et selle õiguse teostamiseks tuleks õigustada põhjendatud huvi olemasolu. Selleks et hagi oleks vastuvõetav, ei pea liikmesriik
seega tõendama, et vaidlustatav komisjoni õigusakt tekitab tema suhtes õiguslikke tagajärgi (Euroopa Kohtu 27. novembri 2001. aasta
määrus kohtuasjas C‑208/99: Portugal
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑9183, punktid 22 ja 23, ja Üldkohtu 22. oktoobri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑309/04,
T‑317/04, T‑329/04 ja T‑336/04: TV 2/Danmark jt
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑2935, punkt 63). See järeldus tuleneb samuti kohtupraktika järgsest põhjendatud huvi määratlusest,
mis käsitleb ainult füüsiliste või juriidiliste isikute, mitte liidu institutsioonide või liikmesriikide esitatud hagisid
(vt Üldkohtu 21. mai 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ja T‑456/04: Prantsusmaa jt
vs
. komisjon, EKL 2010, lk II‑2099, punkt 118 ja seal viidatud kohtupraktika).
Pealegi ei tohi põhjendatud huvi mõistet segamini ajada vaidlustatava akti mõistega, mille kohaselt selleks, et akti peale
saaks tühistamishagi esitada, peab kõnealune akt olema vastu võetud niisuguste õiguslike tagajärgede tekitamise eesmärgil,
mis võivad huve kahjustada, ja selle peab kindlaks tegema selle sisust lähtudes (vt selle kohta Euroopa Kohtu 22. juuni 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑147/96: Madalmaad
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑4723, punktid 25 ja 27; eespool punktis 33 viidatud Euroopa Kohtu määrus Portugal
vs
. komisjon, punkt 24, ja Euroopa Kohtu 28. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑164/02: Madalmaad
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑1177, punktid 18 ja 19, eespool punktis 33 viidatud kohtuotsus Prantsusmaa jt
vs
. komisjon, punkt 119). Ei saa aga eitada, et vaidlustatud otsus tekitab oma sisust tulenevalt niisuguseid õiguslikke tagajärgi.
Järelikult tuleb vaidlustatud otsuse artikli 1 tühistamise nõuet puudutav asja läbivaatamist takistav asjaolu tagasi lükata.
Üldkohus peab vajalikuks hinnata kõigepealt neljanda väite põhjendatust.

Neljas väide, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulisest tähtajast ei ole kinni peetud
Sissejuhatav märkus
Sissejuhatuseks tuleb täpsustada, et kuigi komisjon ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik väidavad käesoleva hagi
osas, et Läti Vabariik ei saa vaidlustada 29. novembri 2006. aasta esimest tagasilükkamise otsust, kuna ta ei teinud seda
tähtaegselt, ei mõjuta see asjaolu – isegi kui see on leidnud tõendamist – vaidlustatud otsuses endas tehtud viga käsitleva
neljanda väite vastuvõetavust.
Poolte argumendid
Läti Vabariik, keda toetab Leedu Vabariik, on seisukohal, et vaidlustatud otsust tuleb pidada „tühiseks”, kuna see võeti vastu
direktiivi 2003/87 artikli 9 lõiget 3 eirates. Selle sätte kohaselt võib komisjon jaotuskava tagasi lükata kolme kuu jooksul
pärast seda, kui liikmesriik on kava esitanud. Muudetud jaotuskava esitati 29. detsembril 2006. Järelikult möödus tähtaeg,
mille jooksul komisjon oleks pidanud tegutsema, kui ta soovis selle jaotuskava osaliselt või tervikuna tagasi lükata, 29. märtsil
2007. Ent komisjon saatis alles 30. märtsil 2007 Läti Vabariigile kirja, mis pealegi oli koostatud inglise keeles, rikkudes
nõukogu 15. aprilli 1958. aasta määruse nr 1 (millega määratakse kindlaks Euroopa Majandusühenduses kasutatavad keeled (EÜT 1958,
17, lk 385; ELT eriväljaanne 01/01, lk 3)) artiklit 3, ja milles ta esiteks märkis, et muudetud jaotuskava oli ebatäielik,
ja teiseks nõudis täiendavaid selgitusi. Viimaseks täpsustab Läti Vabariik, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette
nähtud kolmekuuline tähtaeg hakkas kulgema päevast, mil komisjon sai tegelikult kätte tema muudetud jaotuskava käsitleva 29. detsembri
2006. aasta kirja, mitte pärast seda, kui komisjon kõnealuse dokumendi 5. jaanuaril 2007 registreeris.
Komisjon, keda toetab Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, leiab, et ta tegutses kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9
lõikega 3, kuna selles sättes ette nähtud kolmekuuline tähtaeg on kohaldatav vaid jaotuskava esitamise suhtes, mitte selle
muudatuste suhtes. Tuleb teha selgelt vahet esiteks jaotuskava esitamisel, millest alates hakkab see tähtaeg kulgema, ja teiseks
kavandatavatel muudatustel, mille puhul ei ole ette nähtud mingit tähtaega. Komisjon möönab, et kui ta ei võta seisukohta
kolmekuulise tähtaja lõppemisel, loetakse jaotuskava heakskiidetuks. Olukord on siiski erinev juhul, kui liikmesriik teeb
nimetatud jaotuskava muudatusettepaneku. Nimelt lubab direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teine lause teha otsuse eraldamise
kohta nimetatud direktiivi artikli 11 alusel vaid siis, kui komisjon on kavandatavad muudatused heaks kiitnud, mis tähendab,
et nõutud on komisjoni sõnaselge heakskiit.
Komisjon leiab, et kuigi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teises lauses ei nähta talle ette mingit tähtaega liikmesriigi
kavandatavate jaotuskava muudatuste hindamiseks, ei tulene sellest siiski, et tal on nende muudatuste uurimiseks piiramatu
tähtaeg. Ta peaks selles küsimuses seisukoha võtma võimalikult kiiresti ning igal juhul enne asjaomase kauplemisperioodi algust.
Pealegi tegutses komisjon kooskõlas Üldkohtu 23. novembri 2005. aasta otsuse kohtuasjas T‑178/05: Ühendkuningriik
vs
. komisjon (EKL 2005, lk II‑4807) punktiga 55, edastades Läti ametiasutustele kavandatavate muudatuste kohta oma kriitika
30. märtsi 2007. aasta kirjas. Samamoodi väidab komisjon vastupidi Leedu Vabariigile, et nimetatud kohtuotsuse punkt 73 sisaldab
vaid
obiter dictum’
it, kui selles täpsustatakse, et puudub igasugune põhjus arvata, et ebatäieliku jaotuskava esitamise puhul ei saa hakata kulgema
direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 sätestatud kolmekuuline tähtaeg, mis komisjonil on kava tagasilükkamiseks. Esiteks tuleb
kõnealust kohtuotsuse lõiku tõlgendada konkreetselt selle kohtuasja asjaoludest lähtuvalt. Teiseks täpsustas Üldkohus selle
kohtuotsuse samas punktis, et kui jaotuskava on ebatäielik või „esialgne”, on komisjonil õigus kava tagasi lükata kas vastuolu
tõttu direktiivis sätestatud kriteeriumidega või seetõttu, et kava ei võimalda komisjonil hinnata selle kooskõla nimetatud
kriteeriumidega. Neil asjaoludel leiab Üldkohus, et komisjonil on õigus jaotuskava tagasi lükates kohustada liikmesriiki esitama
uus täielik jaotuskava, enne kui ta saab teha otsuse direktiivi 2003/87 artikli 11 lõike 1 kohaselt.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik lisab, et komisjon peab saama jaotuskava hinnata, mis on aga võimalik ainult siis,
kui tema käsutuses on täielik teave. Järelikult hakkab direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuuline tähtaeg
kulgema alates hetkest, mil see teave on kättesaadav, vastasel juhul jääb uurimismenetlus kasuliku mõjuta. Kui see ei oleks
nii, peaks komisjon jaotuskava tagasi lükkama ju üksnes põhjusel, et puudub piisav teave, mille tulemusel peaks liikmesriik
jaotuskava uuesti esitama, millest alates hakkaks kulgema uus kolmekuuline tähtaeg.
Komisjon, keda toetab Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, täpsustab, et EÜ artiklis 10 sätestatud lojaalsuse põhimõte
keelab tal juhul, kui ta ei ole saanud kõiki andmeid jaotuskava muudatuse hindamiseks direktiivi 2003/87 III lisa kriteeriumide
alusel, need muudatused automaatselt tagasi lükata, võimaldamata asjaomasel liikmesriigil esitada määratud tähtaja jooksul
puuduvad andmed. Kui see nii ei oleks, peaks komisjon kolmekuulisest tähtajast kinnipidamiseks jaotuskava muudatused tagasi
lükkama, isegi kui liikmesriik omal algatusel või komisjoni nõudmisel püüab puuduvaid andmeid koguda ja neid edastada. Suurbritannia
ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi arvates on Läti Vabariigi käitumine vastuolus hea usu põhimõttega, kuna alguses tunnistas ta,
et jaotuskava oli ebatäielik, ja esitas komisjoni nõutud täiendava teabe, kuid hiljem esitas väite, et kolmekuulisest tähtajast
ei ole kinni peetud.
Kohtuistungil Üldkohtu küsimusele vastates loobus komisjon täiendavast argumendist, mille kohaselt hakkab kolmekuuline tähtaeg
igal juhul kulgema alles kuupäevast, mil komisjoni peasekretariaat registreeris muudetud jaotuskava, ehk 5. jaanuarist 2007,
ning see pandi kohtuistungi protokolli kirja.
Lõpetuseks leiab komisjon, et asjaolu, et tema 30. märtsi 2007. aasta kiri oli kirjutatud inglise, mitte läti keeles, ei mõjuta
vaidlustatud otsuse kehtivust. Ta rõhutab, et ta pidi uurima 27 jaotuskava väga lühikese tähtaja jooksul ning et suurem osa
liikmesriike, sh Läti Vabariik, tulid komisjonile vastu, saates talle inglise keelde tõlgitud jaotuskavad. Hilisem kirjavahetus
toimus samuti peamiselt inglise keeles. Komisjon leidis seega, et jaotuskava uurimisega seoses oli Läti Vabariik aktsepteerinud
suhtluskeelena inglise keelt, kuna oma 25. aprilli 2007. aasta kirjas vastas ta 30. märtsi 2007. aasta kirjale selle keele
kasutamisele vastuseisu väljendamata. Igal juhul on määruse nr 1 rikkumine menetlusnormi rikkumine, mis saab lõpuks vastu
võetud akti tühistamise kaasa tuua vaid siis, kui juhul, kui rikkumine ei oleks aset leidnud, oleks menetluse tulemus võinud
olla teistsugune. Kuid kõnesoleval juhul oleks kogu komisjoni ja Läti Vabariigi vahelise kirjavahetuse tõlkimine läti keelde
küll seda menetlust pikendanud, ent ei oleks muutnud selle tulemust.
Üldkohtu hinnang
–       Komisjonil direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 kohaselt olev kontrollipädevus
Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimese lause kohaselt võib komisjon kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on
jaotuskava esitanud, kava või selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele
või artiklile 10. Vastavalt selle sätte teisele lausele teeb liikmesriik sama direktiivi artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava
otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab. Viimaseks näeb selle sätte kolmas lause ette, et komisjon
peab tagasilükkamise otsust põhjendama.
Nagu on tunnustatud kohtupraktikas, on komisjonile direktiivi artikli 9 lõikest 3 tulenev pädevus jaotuskavasid kontrollida
ja tagasi lükata väga piiratud, omades nii sisulisi kui ka ajalisi piire. Esiteks on see kontroll piiratud sellega, et komisjon
uurib, kas jaotuskava on kooskõlas direktiivi 2003/87 III lisa kriteeriumide ja artikliga 10, ning teiseks tuleb see kontroll
läbi viia kolme kuu jooksul alates nimetatud jaotuskava esitamisest liikmesriigi poolt (Üldkohtu 30. aprilli 2007. aasta määrus
kohtuasjas T‑387/04: EnBW Energie Baden-Württemberg
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑1195, punkt 104; vt selle kohta ka Üldkohtu 7. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑374/04:
Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑4431, punkt 116).
Pealegi ei tee komisjon direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 kohase eelneva kontrolli tulemusel tingimata otsust. Komisjon
on küll kohustatud pärast jaotuskava esitamist hoolikalt ja erapooletult kontrollima nimetatud jaotuskava kooskõla direktiivi
2003/87 III lisa kriteeriumidega ja artikli 10 sätetega. Väljendist „võib […] tagasi lükata” nähtub, et komisjonil on selles
küsimuses teatav kaalutlusõigus. Sellest tuleneb lisaks, et kui komisjon loobub kolme kuu jooksul, mis järgneb jaotuskava
esitamisele liikmesriigi poolt, selle õiguse kasutamisest, võib liikmesriik põhimõtteliselt jaotuskava rakendada direktiivi
2003/87 artiklis 11 ja järgmistes artiklites ette nähtud tingimustel, ilma et selleks oleks vajalik komisjoni heakskiit. Niisiis
ei pea jaotuskava uurimismenetlus tingimata lõppema ametliku otsusega, eelkõige siis, kui liikmesriik teeb selle menetluse
käigus kõik nõutud muudatused. Seevastu võib komisjon kasutada oma otsustusõigust direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teise
lause alusel, kui liikmesriik ei muuda jaotuskava või keeldub seda muutmast enne kolmekuulise tähtaja lõppu vaatamata esitatud
vastuväidetele. Nimelt muutub esitatud jaotuskava niisuguse komisjonipoolse tagasilükkamise otsuse puudumisel lõplikuks ja
selle suhtes kehtib õiguspärasuse eeldus, mis võimaldab liikmesriigil kava rakendada (vt selle kohta eespool punktis 46 viidatud
kohtumäärus EnBW Energie Baden-Württemberg
vs
. komisjon, punktid 106, 107, 111, 115 ja 120).
Sellega seoses ei saa komisjon õiguspäraselt väita, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teise lause kohaselt, milles räägitakse
„kavandatavatest muudatustest”, mille peab „komisjon heaks kiitma”, on nõutud, et ta võtaks vastu ametliku otsuse, millega
kiidetakse need muudatused heaks. Nagu Üldkohus on juba otsustanud, tehakse kõnealused muudatused uurimismenetlusele järgnevas
faasis, s.o pärast seda, kui komisjon esitas esitatud jaotuskava või selle mõne aspekti kohta vastuväiteid, ning muudatuste
eesmärk on just nimelt lükata ümber vastuväited, mida komisjon esialgu väljendas jaotuskava või selle mõne aspekti kooskõla
suhtes direktiivi 2003/87 II lisa või artikli 10 sätetega. Järelikult on nende muudatuste komisjonipoolne heakskiit vaid loomulik
jätk vastuväidetele, mida ta esialgu väljendas oma kontrolli- ja piiratud tagasilükkamise pädevuse raames, mis on talle antud
direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3, mitte tema loa andmise üldpädevuse väljendus (eespool punktis 46 viidatud kohtumäärus
EnBW Energie Baden-Württemberg
vs
. komisjon, punkt 104). Pealegi ei nähtu sellest kohtupraktikast, et komisjon peaks langetama jaotuskavasse tehtud muudatuste
omapoolse heakskiidu kohta ametliku otsuse. Vastupidi, esiteks läheks niisugune tõlgendus vastuollu põhimõttega, mille kohaselt
ei ole komisjonil üldpädevust anda luba jaotuskava kohta. Teiseks ei oleks see tõlgendus kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9
lõike 3 kolmanda lause ülesehitusega, mis käsitleb vaid tagasilükkamise otsust, mitte loa andmise otsust.
Just nendest põhimõtetest lähtuvalt tuleb hinnata, kas komisjon pidas kinni direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 sätestatust.
–       Mõiste „esitamine” direktiivi 2003/87 artikli 9 kõike 3 tähenduses
Olgu meenutatud, et Läti Vabariik väidab sisuliselt, et komisjoni eiras muudetud jaotuskava uurimismenetluse osas direktiivi
2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulist tähtaega. Pärast muudetud jaotuskava esitamist 29. detsembril 2006 möödus
see tähtaeg nimelt 29. märtsil 2007. Kuid komisjon esitas alles 30. märtsil 2007 talle teabenõude – mis oli inglise keeles
ja seetõttu vastuolus määruse nr 1 artikliga 3 –, milles märgiti, et jaotuskava oli ebatäielik.
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et vaidlustatud otsust ei tehtud muudetud jaotuskava esitamisele ehk 2006. aasta
29. detsembrile järgneva kolme kuu jooksul, vaid alles 13. juulil 2007. Selles kontekstis tuleb uurida, kas muudetud jaotuskava
esitamisest hakkas kulgema uus kolmekuuline tähtaeg pärast seda, kui esimese tagasilükkamise otsusega uurimismenetlus ajutiselt
lõpetati. Teisisõnu tuleb hinnata, kas jaotuskava esitamise mõiste direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses puudutab
nii esialgse jaotuskava esitamist kui ka muudetud jaotuskava esitamist, mis on tingitud eeskätt komisjoni tagasilükkamise
otsusest.
Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 sõnastus ei tee vahet „jaotuskava esitamisel”, millest alates hakkab kulgema kolmekuuline
tähtaeg, selle alusel, kas tegemist on jaotuskava esialgse esitamisega või muudetud jaotuskava hilisema esitamisega, mis on
eelkõige tingitud komisjoni tagasilükkamise otsuse vastuvõtmisest. Ka ei anna selles küsimuses täiendavat selgitust täpsustus,
et kava esitatakse sama artikli „lõike 1 kohaselt”, mis näeb ette, et „iga liikmesriik [töötab] välja [jaotus]kava, milles
esitatakse nende kvootide üldkogus, mida kavatsetakse kõnealuseks [kauplemisperioodiks] eraldada, ja kuidas neid eraldada”,
kuna nii esialgse jaotuskava esitamise kui ka muudetud jaotuskava hilisema esitamise eesmärk on teha kindlaks nende saastekvootide
kogus, mida liikmesriik kavatseb eraldada.
Lisaks ei välista väljend „kavandatavad muudatused” liikmesriigi võimalust või isegi kohustust pakkuda niisuguseid muudatusi
muudetud jaotuskava ametliku „esitamise” näol eelkõige juhul, kui tegemist on sisuliste muudatustega. Sellega seoses tuleb
meenutada, et Üldkohus on juba leidnud esiteks, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teine lause ei kehtesta võimalike
muudatuste osas mingisugust piiri, ja teiseks, et mis tahes muudatus tuleb esitada komisjonile ning viimane peab need heaks
kiitma enne, kui liikmesriik võib muudetud jaotuskava alusel teha direktiivi 2003/87 artikli 11 kohase otsuse (eespool punktis 40
viidatud kohtuotsus Ühendkuningriik
vs
. komisjon, punkt 56). Samamoodi on Üldkohus leidnud, et komisjonil oli jaotuskava tagasi lükates õigus kohustada liikmesriiki
esitama uus täielik jaotuskava enne, kui viimane saab teha oma otsuse (eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Ühendkuningriik
vs
. komisjon, punkt 73). Lisaks tuleneb vastavalt neile põhimõtetele esimese tagasilükkamise otsuse resolutsioonist (artikkel 2
ja artikli 3 lõige 3), et komisjon leidis ise, et antud asjas on talle „esitatud” kõik jaotuskava muudatused ja need olid
seega esitatud talle eelnevaks kontrollimiseks direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel.
Lisaks sellele on teleoloogilise tõlgenduse seisukohast direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel algatatud menetluse eesmärk
– lisaks komisjonile antavale võimalusele teostada
a priori
kontrolli – anda liikmesriikidele õiguslik kindlus ning eelkõige võimaldada neil saada lühikese tähtaja jooksul kindlus selles,
kuidas nad võivad saastekvoote eraldada ning oma jaotuskaval põhinevat kvootidega kauplemise süsteemi vastava eraldamise ajavahemiku
jooksul juhtida. Arvestades selle ajavahemiku piiratud kestust, mis on kolm või viis aastat (direktiivi 2003/87 artikkel 11),
on ju nii komisjoni kui liikmesriikide õigustatud huvides, et kõik jaotuskava sisu puudutavad lahkarvamused lahendatakse kiiresti
ning et jaotuskava suhtes ei esineks kogu tema kehtivusaja jooksul enam ohtu, et komisjon võiks selle vaidlustada (eespool
punktis 46 viidatud kohtumäärus EnBW Energie Baden-Württemberg
vs
. komisjon, punkt 117).
Need kaalutlused peavad paika kõikide jaotuskavade suhtes, sõltumata sellest, kas tegemist on algselt esitatud versiooniga
või muudetud versiooniga, mis esitati hiljem. Lisaks on nõue, et komisjon viiks pärast muudetud jaotuskava esitamist läbi
kiire ja tõhusa kontrolli, veelgi tähtsam, kui sellele kontrollile on juba eelnenud esialgse jaotuskava kontrollimise esimene
faas, mille tulemusel tehti sõltuvalt olukorrast tagasilükkamise otsus, ja seejärel muudeti nimetatud jaotuskava. Ent kui
komisjon väidab, et tal on lubatud uurida jaotuskava kavandatavaid muudatusi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 sätestatud
kolmekuulisest tähtajast kinni pidamata, siis võib see väide minna vastuollu kiire ja tõhusa kontrolli eesmärgiga ning õiguskindlusega,
millele kava esitanud liikmesriigil on õigus, et tal oleks võimalik eraldada saastekvoote tema territooriumil asuvatele käitistele
enne nimetatud direktiivi artikli 11 kohase kauplemisperioodi algust.
Viimaseks ei saa komisjon väita, et uurimismenetluse teise faasi lõpus, mis puudutab jaotuskava kavandatavate muudatuste hindamist,
peab ta vastu võtma nende muudatuste heakskiitmise ametliku otsuse, mis eristab seda faasi esialgu esitatud jaotuskava puudutavast
faasist, kuna niisugune otsus ei ole direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud ega ka vajalik (vt eespool punkt 48).
Seetõttu tuleb järeldada, et mõiste „esitamine” direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses hõlmab nii jaotuskava erinevate
versioonide esialgset ja järgnevat esitamist, mistõttu hakkab igast esitamisest kulgema uus kolmekuuline tähtaeg.
–       Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulise tähtaja möödumine
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et käesolevas asjas hakkas muudetud jaotuskava esitamisest 29. detsembril 2006 kulgema uus
kolmekuuline tähtaeg direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses.
Arvestades, et kolmekuuline tähtaeg direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses möödus 29. märtsil 2007, oli komisjoni
poolt Läti Vabariigile 30. märtsil 2007 esitatud teabenõue hilinenud. Järelikult ei ole vaja hinnata esiteks, kas sedalaadi
nõue – kui eeldada, et see esitati tähtaja jooksul – võis selle tähtaja kulgemise katkestada või peatada, ja teiseks, kas
niisugune katkestav või peatav toime võis avalduda vaatamata sellele, et see kiri oli kirjutatud inglise, mitte läti keeles.
Sellest tuleneb, et muudetud jaotuskava muutus lõplikuks 30. märtsil 2007.
Vastupidi Läti Vabariigi poolt väidetule ei ole menetlusnormi rikkumine, mis seisneb direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3
sätestatud kolmekuulise tähtaja eiramises, siiski niivõrd oluline ja ilmne, et see võiks põhjendada vaidlustatud otsuse kvalifitseerimist
õigustühiseks aktiks (vt Euroopa Kohtu 6. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑196/07: komisjon
vs
. Hispaania, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt eeldatakse põhimõtteliselt,
et institutsioonide aktid – st ka ebaseaduslikud – on õiguspärased ja et need loovad õiguslikke tagajärgi seni, kuni need
vastu võtnud institutsioon ei ole neid kehtetuks tunnistanud, kuni neid ei ole tühistamishagi alusel tühistatud või tunnistatud
kehtetuks eelotsusemenetluse raames või õigusvastasuse tõttu (Üldkohtu 23. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑256/07:
People’s Mojahedin Organization of Iran
vs
. nõukogu, EKL 2008, lk II‑3019, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika). Nagu sai tõdetud eespool punktis 47, muutub direktiivi
2003/87 artikli 9 lõike 3 kohase uurimismenetluse eripära arvestades jaotuskava selle menetluse lõppedes lõplikuks (juhul
kui komisjon ei võta kolme kuu jooksul vastu otsust) ja selle õiguspärasust eeldatakse. Siiski ei saa käesolevas asjas tuvastatud
õigusvastasust, st vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega hilinemist pidada niivõrd oluliseks ja ilmseks, et sellega kaasneks
otsuse õigustühisus. Nimelt peab õiguskindluse aluspõhimõttest lähtuvalt akti õigustühiseks tunnistamine olema võimalik vaid
kõige ekstreemsematel juhtudel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑137/92 P: komisjon
vs
. BASF jt, EKL 1994, lk I‑2555, punktid 48 ja 50; 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑245/92 P: Chemie Linz
vs
. komisjon, EKKL 1999, lk I‑4643, punktid 93 ja 95, ja 5. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑475/01: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2004, lk I‑8923, punktid 18 ja 20).
Seega tuleb vaidlustatud otsus direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 rikkumise tõttu tühistada, ilma et oleks vaja otsustada
muude Läti Vabariigi esitatud väidete vastuvõetavuse ja sisu üle.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud komisjoni kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt Läti Vabariigi nõudele komisjoni kanda.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud. Käesolevas
asjas kannavad Leedu Vabariik, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ning Slovaki Vabariik seega ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Tühistada komisjoni 13. juuli 2007. aasta otsus K(2007) 3409 muudatuse kohta riiklikus kasvuhoonegaaside jaotuskavas, mille
Läti Vabariik on ajavahemiku 2008–2012 kohta esitanud kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiiviga
2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi
96/61/EÜ.
2.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Läti Vabariigi kohtukulud.
3.
Jätta Leedu Vabariigi, Slovaki Vabariigi ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kohtukulud nende endi kanda.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 22. märtsil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: läti.