CELEX: 62013CJ0585
Appel
restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran med henblik på at forhindre nuklear spredning
indefrysning af pengemidler
restriktioner på pengeoverførsler
bistand til udpegede enheder med at bryde eller omgå restriktive foranstaltninger

Europäisch-Iranische Handelsbank AG (herefter »EIH«) har ved sin appel nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 6. september 2013, Europäisch-Iranische Handelsbank mod Rådet (T-434/11,
EU:T:2013:405
, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Rådet for EIH’s påstande om annullation af:
—
Rådets afgørelse 2011/783/FUSP af 1. december 2011 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (
EUT L 319, s. 71
)
—
Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1245/2011 af 1. december 2011 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 961/2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran (
EUT L 319, s. 11
), og
—
Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EU) nr. 961/2010 (
EUT L 88, s. 1
),
for så vidt som disse retsakter vedrører banken.
Retsforskrifter og tvistens baggrund
Foranlediget af de talrige rapporter fra generaldirektøren for Den Internationale Atomenergiorganisation (herefter »IAEA«) og IAEA’s Styrelsesråds resolutioner om Den Islamiske Republik Irans nukleare program vedtog De Forenede Nationers Sikkerhedsråd (herefter »Sikkerhedsrådet«) den 23. december 2006 resolution 1737 (2006), hvori punkt 12, sammenholdt med bilaget til resolutionen, opregner en række personer og enheder, der angiveligt er involveret i nuklear spredning, og hvis midler og økonomiske ressourcer derfor bør indefryses.
For at gennemføre resolution 1737 (2006) i EU vedtog Rådet for Den Europæiske Union den 27. februar 2007 fælles holdning 2007/140/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (
EUT L 61, s. 49
).
Artikel 5, stk. 1, i fælles holdning 2007/140 foreskrev indefrysning af alle midler og økonomiske ressourcer for så vidt angår visse kategorier af personer og enheder, der opregnedes i litra a) og b) i denne bestemmelse. Artikel 5, stk. 1, litra a), omfattede således de personer og enheder, som er opført i bilaget til resolution 1737 (2006), samt andre personer og enheder, som var udpeget af Sikkerhedsrådet eller af den komité, der er nedsat under Sikkerhedsrådet i henhold til artikel 18 i resolution 1737 (2006). Listen over disse personer og enheder fandtes i bilag I til fælles holdning 2007/140. Artikel 5, stk. 1, litra b), omhandlede de personer og enheder, der ikke er omfattet af dette bilag I, men som bl.a. er involveret i, har direkte tilknytning til eller yder støtte til Den Islamiske Republik Irans spredningsfølsomme nukleare aktiviteter. Listen over disse personer og enheder fandtes i bilag II til nævnte fælles holdning.
For så vidt som Det Europæiske Fællesskabs kompetencer var berørt, blev resolution 1737 (2006) gennemført ved forordning (EF) nr. 423/2007 af 19. april 2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran (
EUT L 103, s. 1
), som blev vedtaget på grundlag af artikel 60 EF og 301 EF og under henvisning til fælles holdning 2007/140, hvis indhold denne forordnings indhold i det væsentlige svarer til, idet de samme navne på enheder og fysiske personer er opført i forordningens bilag IV vedrørende de personer, enheder og organer, som er udpeget af Sikkerhedsrådet eller sanktionskomitéen, og i nævnte forordnings bilag V vedrørende andre personer, enheder og organer end dem, der er omfattet af dette bilag IV.
Artikel 7, stk. 1-3, i forordning nr. 423/2007 fastsætter indefrysning af pengemidler. Forordningens artikel 7, stk. 4, har følgende ordlyd:
»Bevidst og forsætlig deltagelse i aktiviteter, der direkte eller indirekte har til formål eller til følge at omgå de i stk. 1, 2 og 3 omhandlede foranstaltninger, er forbudt.«
Artikel 8-10 i forordning nr. 423/2007 opregner forskellige hypoteser, hvor medlemsstaternes kompetente myndigheder kan give tilladelse til frigivelse af visse indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer.
Forordningens artikel 8, litra a), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 618/2007 af 5. juni 2007 (
EUT L 143, s. 1
), fastsætter, at medlemsstaternes kompetente myndigheder kan tillade frigivelse af visse indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer, når de er genstand for en retslig, administrativ eller voldgiftsmæssig tilbageholdelsesret, der er fastslået før den dato, hvor en person, en enhed eller et organ er fastlagt af Sanktionskomitéen, Sikkerhedsrådet eller Rådet, eller for en dom, en administrativ afgørelse eller en voldgiftskendelse, der er afsagt før denne dato.
Artikel 9 i forordning nr. 423/2007 fastsætter, at medlemsstaternes kompetente myndigheder kan tillade frigivelse af visse indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer, forudsat at en opført person, en opført enhed eller et opført organ skal betale forfaldne beløb i henhold til kontrakter, aftaler eller forpligtelser, der er indgået eller opstået for nævnte person, enhed eller organ, forud for dennes eller dettes opførelse. Den pågældende kompetente myndighed skal fastslå, at pengemidlerne er blevet anvendt, og – afhængig af, om personen, enheden eller organet er blevet udpeget af Sikkerhedsrådet – underrette Sanktionskomitéen eller de andre medlemsstater og Europa-Kommissionen om sin beslutning om at give en tilladelse.
Artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 423/2007 fastsætter, at medlemsstaternes kompetente myndigheder kan tillade frigivelse af visse indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer af hensyn til personernes vitale behov eller med henblik på betaling af udgifter i forbindelse med juridisk bistand eller administrationsgebyrer for forvaltning af pengemidlerne. Når tilladelsen vedrører en person, en enhed eller et organ, der er udpeget af Sikkerhedsrådet, skal myndigheden underrette Sanktionskomitéen om sin beslutning om at give en tilladelse. Forordningens artikel 10, stk. 2, fastsætter, at medlemsstaternes kompetente myndigheder kan tillade, at visse indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer frigives til at dække ekstraordinære udgifter. Når tilladelsen vedrører en person, en enhed eller et organ, der er udpeget af Sikkerhedsrådet, skal myndigheden meddele sin beslutning til Sanktionskomitéen, der skal godkende den. Når tilladelsen vedrører en person, en enhed eller et organ, der ikke er udpeget af Sikkerhedsrådet, skal den kompetente myndighed på forhånd meddele de andre medlemsstaters kompetente myndigheder og Kommissionen, hvorfor den skønner, at der bør gives særlig tilladelse. Forordningens artikel 10, stk. 3, fastsætter, at den pågældende medlemsstat underretter de øvrige medlemsstater og Kommissionen om alle tilladelser, der gives i henhold til denne artikels stk. 1 og 2.
I overensstemmelse med artikel 18, litra d) og e), i forordning nr. 423/2007 gælder forordningen bl.a. for alle juridiske personer, enheder eller organer, der er oprettet eller stiftet i henhold til en medlemsstats lovgivning, eller for så vidt angår forretningsvirksomhed, der helt eller delvis foregår inden for Fællesskabet.
Da Sikkerhedsrådet konstaterede, at Den Islamiske Republik Iran fortsatte med sin nukleare berigelsesaktivitet og ikke samarbejdede med IAEA, vedtog det den 3. marts 2008 resolution 1803 (2008). Det fremgik af denne resolutions punkt 10, at Sikkerhedsrådet:
»
Calls upon
all States to exercise vigilance over the activities of financial institutions in their territories with all banks domiciled in Iran, in particular with Bank Melli and Bank Saderat, and their branches and subsidiaries abroad, in order to avoid such activities contributing to proliferation of sensitive nuclear activities, or to the development of nuclear weapon delivery systems, as referred to in resolution 1737 (2006)«.
Med henblik på at gennemføre denne resolution vedtog Rådet den 7. august 2008 fælles holdning 2008/652/FUSP om ændring af fælles holdning 2007/140 (
EUT L 213, s. 58
, og berigtigelse i
EUT L 285, s. 22
). Artikel 3b, stk. 1, i fælles holdning 2007/140, som ændret ved fælles holdning 2008/652, bestemmer, at medlemsstaterne skal udvise årvågenhed i forbindelse med aktiviteter, der udøves af finansieringsinstitutter under deres jurisdiktion i relation til banker hjemmehørende i Iran, særlig Bank Saderat, filialer og datterselskaber til sådanne banker samt de finansielle enheder, der kontrolleres af personer eller enheder hjemmehørende i Iran, når disse institutioner er opført i bilag III eller IV til denne fælles holdning, som ændret, således at det undgås, at sådanne aktiviteter bidrager til spredningsfølsomme nukleare aktiviteter. Artikel 3b, stk. 2, i denne fælles holdning, som ændret, fastsætter, at medlemsstaterne bl.a. skal anmode finansieringsinstitutterne om følgende:
»a)
løbende udvise årvågenhed over for kontobevægelser, herunder gennem deres kundelegitimationsprogrammer og i henhold til deres forpligtelser i relation til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme
b)
kræve, at alle oplysningsfelter i betalingsordrer vedrørende transaktionens afsender og modtager udfyldes og, hvis disse oplysninger ikke foreligger, afvise transaktionen
c)
opbevare alle registreringer af transaktioner i fem år og på anmodning stille dem til rådighed for de nationale myndigheder
d)
hvis de har mistanke om eller har rimelig grund til at antage, at midler har tilknytning til finansieringen af spredning, straks indberette deres mistanke til den finansielle efterretningsenhed […] eller til en anden kompetent myndighed udpeget af den berørte medlemsstat. […]«
Den 10. november 2008 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 1110/2008 om ændring af forordning nr. 423/2007 (
EFT L 300, s. 1
). Artikel 3b i fælles holdning 2007/140, som ændret ved fælles holdning 2008/652, blev gennemført ved artikel 11a, der er føjet til forordning nr. 423/2007, som bl.a. finder anvendelse på de enheder, juridiske personer og organer, der er oprettet eller stiftet i henhold til en medlemsstats lovgivning, eller for så vidt angår forretningsvirksomhed, der foregår inden for Fællesskabet. Artikel 11b i forordning nr. 423/2007, som ændret ved forordning nr. 1110/2008, indeholder bestemmelser, der er specifikke for Bank Saderats filialer og datterselskaber.
Da Sikkerhedsrådet konstaterede, at Den Islamiske Republik Iran ikke overholdt Sikkerhedsrådets resolutioner, at den havde bygget et nyt anlæg i Qom i strid med sin pligt til at indstille enhver form for nuklear berigelsesaktivitet og først afslørede dette i september 2009, og at den ikke informerede IAEA og nægtede at samarbejde med denne organisation, vedtog Sikkerhedsrådet med resolution 1929 (2010) af 9. juni 2010 strengere foranstaltninger. Resolutionens punkt 21-24 vedrører finansielle ydelser. I resolutionens punkt 21 opfordrer Sikkerhedsrådet bl.a. staterne »to prevent the provision of financial services, including insurance or re-insurance, or the transfer to, through, or from their territory, or to or by their nationals or entities organized under their laws (including branches abroad), or persons or financial institutions in their territory, of any financial or other assets or resources if they have information that provides reasonable grounds to believe that such services, assets or resources could contribute to Iran’s proliferation-sensitive nuclear activities, or the development of nuclear weapon delivery systems, including by freezing any financial or other assets or resources on their territories or that hereafter come within their territories, or that are subject to their jurisdiction or that hereafter become subject to their jurisdiction, that are related to such programmes or activities and applying enhanced monitoring to prevent all such transactions in accordance with their national authorities and legislation«.
I en erklæring, der er knyttet som bilag til rådskonklusionerne af 17. juni 2010, understregede Det Europæiske Råd sin stadigt dybere bekymring over Irans nukleare program, hilste Sikkerhedsrådets vedtagelse af resolution 1929 (2010) velkommen og noterede sig IAEA’s seneste rapport af 31. maj 2010.
I denne erklærings punkt 4 anførte Det Europæiske Råd, at det var blevet umuligt at undgå nye restriktive foranstaltninger. I lyset af det arbejde, som Rådet for Udenrigsanliggender havde udført, opfordrede Det Europæiske Råd sidstnævnte til på sin næste samling at vedtage foranstaltninger til gennemførelse af foranstaltningerne i Sikkerhedsrådets resolution 1929 (2010). Foranstaltningerne skulle bl.a. fokusere på områder som »finanssektoren, herunder indefrysning af aktiver i yderligere iranske banker og restriktioner på bankvirksomhed og forsikring«.
Ved Rådets afgørelse 2010/413/FUSP af 26. juli 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140 (
EUT L 195, s. 39
, og berigtigelse i
EUT L 197, s. 19
) gennemførte Rådet den nævnte erklæring ved at ophæve fælles holdning 2007/140 og ved at vedtage yderligere restriktive foranstaltninger i forhold hertil. I 17.-20. betragtning til afgørelse 2010/413, der vedrører finansvirksomhed, henvises der til Sikkerhedsrådets beslutninger i resolution 1929 (2010) og til Det Europæiske Råds erklæring af 17. juni 2010. Kapitel 2 i afgørelse 2010/413 vedrører finanssektoren. Afgørelsens artikel 10, stk. 1, fastsætter, at for at hindre levering af finansielle tjenesteydelser eller overførsel af finansielle eller andre aktiver eller ressourcer, som kunne bidrage til Irans spredningsfølsomme nukleare aktiviteter eller udviklingen af fremføringsmidler til kernevåben, til, gennem eller fra medlemsstaternes områder eller til eller fra statsborgere i medlemsstaterne eller enheder etableret i henhold til deres lovgivning (herunder filialer i udlandet) eller personer eller finansielle institutioner på medlemsstaternes områder, fører medlemsstaterne øget kontrol med alle de aktiviteter, der udøves af finansielle institutioner under deres jurisdiktion i forbindelse med banker hjemmehørende i Iran, filialerne, datterselskaberne eller de enheder, der kontrolleres af disse. Afgørelsens artikel 10, stk. 3, foreskriver kontrol med pengeoverførsler.
Artikel 20, stk. 1, i afgørelse 2010/413 foreskriver indefrysning af midler tilhørende flere kategorier af personer og enheder. Litra a) i denne artikel 20, stk. 1, omhandler de af Sikkerhedsrådet udpegede personer og enheder, som er opført i bilag I til afgørelsen. Litra b) i nævnte artikel 20, stk. 1, vedrører de »personer og enheder, der ikke er omfattet af bilag I, men som er involveret i, har direkte tilknytning til eller yder støtte til Irans spredningsfølsomme nukleare aktiviteter eller til udvikling af fremføringsmidler til kernevåben, herunder også ved at være involveret i indkøb af forbudte produkter, materiel, udstyr, varer og teknologi, eller personer eller enheder, der handler på deres vegne eller efter deres anvisninger, eller enheder, der ejes eller kontrolleres af dem, herunder ved hjælp af ulovlige midler, eller personer og enheder, der har bistået udpegede personer eller enheder med at unddrage sig eller overtræde bestemmelserne i UNSCR 1737 (2006), UNSCR 1747 (2007), UNSCR 1803 (2008) og UNSCR 1929 (2010) eller i denne afgørelse samt andre højtstående medlemmer af og enheder i [Islamic Revolutionary Guards Corps] og [Islamic Republic of Iran Shipping Lines] og enheder, der ejes eller kontrolleres af dem, eller som handler på deres vegne, som opført på listen i bilag II«.
Forordning nr. 423/2007 blev ophævet og erstattet ved Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 423/2007 (
EUT L 281, s. 1
), som blev vedtaget på grundlag af artikel 215 TEUF. Forordningens artikel 16 foreskriver bl.a. indefrysning af de pengemidler og økonomiske ressourcer, der tilhører visse personer, enheder eller organer, eller som kontrolleres af disse. Denne artikels stk. 1 omhandler de personer, enheder eller organer, der er udpeget af Sikkerhedsrådet, og som er opført på listen i bilag VII til nævnte forordning.
Artikel 16, stk. 2-4, i forordning nr. 961/2010 har følgende ordlyd:
»2.   Alle pengemidler og økonomiske ressourcer, som tilhører eller ejes, besiddes eller kontrolleres af de personer, enheder eller organer, der er opført i bilag VIII, indefryses. Bilag VIII indeholder en liste over fysiske og juridiske personer, enheder og organer, […] som i overensstemmelse med artikel 20, stk. 1, litra b), i [afgørelse 2010/413] anses for:
a)
at være involveret i eller direkte associeret med eller at støtte Irans spredningsfølsomme nukleare aktiviteter eller Irans udvikling af fremføringssystemer til kernevåben, herunder ved at være involveret i køb af forbudte varer og forbudt teknologi, eller at være ejet eller kontrolleret af sådanne personer, enheder eller organer, herunder ved ulovlige midler, eller at handle på deres vegne eller efter deres instruks
b)
at være en fysisk eller juridisk person, en enhed eller et organ, som har bistået personer, enheder eller organer, der er opført på listen, med at omgå eller bryde bestemmelserne i denne forordning, i [afgørelse 2010/413] eller UNSCR 1737 (2006), UNSCR 1747 (2007), UNSCR 1803 (2008) og UNSCR 1929 (2010)
[...]
3.   Ingen pengemidler eller økonomiske ressourcer må direkte eller indirekte stilles til rådighed for eller være til fordel for de fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der er opført i bilag VII og VIII.
4.   Bevidst og forsætlig deltagelse i aktiviteter, der direkte eller indirekte har til formål eller til følge at omgå de i stk. 1, 2 og 3 omhandlede foranstaltninger, er forbudt.«
Artikel 18 og 19 i forordning nr. 961/2010 vedrører muligheden for frigivelse af visse indefrosne pengemidler eller økonomiske ressourcer og svarer til artikel 9 og 10 i forordning nr. 423/2007.
Restriktionerne på pengeoverførsler og på finansielle tjenesteydelser er fastsat i kapitel V i forordning nr. 961/2010. Forordningens artikel 21, der er indeholdt i dette kapitel, fastsætter specifikke regler for pengeoverførsler til og fra en iransk person, en iransk enhed eller et iransk organ. Navnlig pålægger nævnte artikel en forpligtelse til at opnå en forhåndstilladelse fra de kompetente nationale myndigheder for enhver pengeoverførsel til en værdi af 40000 EUR eller derover, med undtagelse af de i artiklens stk. 1, litra a), omhandlede pengeoverførsler. I overensstemmelse med artikel 21, stk. 4), i forordning nr. 961/2010 gives en sådan tilladelse, medmindre den påtænkte pengeoverførsel bidrager til de i denne bestemmelse anførte aktiviteter. Derimod forudsætter pengeoverførsler til en værdi af under 40000 EUR ingen forhåndstilladelse, men de skal anmeldes, når de har en værdi af over 10000 EUR. Artikel 21, stk. 5, i forordning nr. 961/2010 fastsætter, at denne artikel ikke finder anvendelse, hvis der er givet tilladelse til en overførsel i henhold til forordningens artikel 18 og 19.
Artikel 32, stk. 2, i forordning nr. 961/2010 har følgende ordlyd:
»De forbud, der er omhandlet i denne forordning, medfører ikke, at de pågældende fysiske eller juridiske personer eller enheder ifalder ansvar, hvis de ikke havde kendskab til og ikke havde rimelig grund til at tro, at de med deres handlinger ville overtræde disse forbud.«
Ved afgørelse 2011/299/FUSP af 23. maj 2011 om ændring af afgørelse 2010/413 (
EUT L 136, s. 65
) og gennemførelsesforordning (EU) nr. 503/2011 af 23. maj 2011 om gennemførelse af forordning nr. 961/2010 (
EUT L 136, s. 26
) (herefter samlet »retsakterne af 23. maj 2011«) har Rådet bl.a. opført EIH på listerne over de personer og enheder, der er indeholdt i henholdsvis bilag II til afgørelse 2010/413 og bilag VIII til forordning nr. 961/2010 (herefter »2010-listerne«).
I retsakterne af 23. maj 2011 begrundede Rådet indefrysningen af appellantens pengemidler og økonomiske ressourcer på følgende måde:
»EIH har spillet en central rolle ved at hjælpe en række iranske banker med alternative løsninger til at få gennemført de transaktioner, der afbrydes af [Unionens] sanktioner mod Iran. Det er blevet bemærket, at EIH fungerer som rådgivende og formidlende bank i forbindelse med transaktioner med iranske enheder, der er omfattet af sanktioner.
For eksempel indefrøs EIH i begyndelsen af august 2010 Bank Saderat Irans og Bank Mellats konti i EIH Hamburg [(Tyskland)], fordi de er omfattet af EU-sanktioner. Kort tid efter genoptog EIH sin eurodenominerede virksomhed med Bank Mellat og Bank Saderat Iran ved at bruge konti i EIH for en iransk bank, der ikke er omfattet af sanktioner. I august 2010 oprettede EIH et system, der skulle gøre det muligt at foretage rutinemæssige betalinger til Bank Saderat London og Future Bank Bahrain uden at blive berørt af [Unionens] sanktioner. I oktober 2010 fortsatte EIH med at fungere som kanal for betalinger fra iranske banker, der er omfattet af sanktioner, herunder Bank Mellat og Bank Saderat. Disse banker foretager deres betalinger til EIH via Irans Bank of Industry and Mine. I 2009 blev EIH anvendt af Post Bank for at unddrage sig sanktioner, hvilket indebar håndtering af transaktioner på vegne af Bank Sepah, der er omfattet af FN-sanktioner. Bank Mellat, der er omfattet af EU-sanktioner, er et af EIH’s moderselskaber.«
Rådet gav i sine konklusioner af 1. december 2011 igen udtryk for sin bekymring over udformningen af Den islamiske Republik Irans atomprogram og bekendtgjorde i lyset af denne bekymring udpegelsen af 180 yderligere enheder og personer, som ville blive omfattet af restriktive foranstaltninger.
I tredje betragtning til afgørelse 2011/783 og i tredje betragtning til gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 har Rådet anført, at de personer, enheder og organer, der er opført på 2010-listerne, herunder EIH, fortsat burde være underlagt de heri fastsatte specifikke restriktive foranstaltninger.
Det Europæiske Råd har i sine konklusioner af 9. december 2011 opfordret Rådet til som en prioritet at fortsætte arbejdet med at udvide omfanget af Unionens restriktive foranstaltninger og de gældende sanktioner ved at undersøge yderligere foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran og til at vedtage disse foranstaltninger senest på næste samling.
Rådet har under henvisning til disse konklusioner vedtaget nye foranstaltninger ved afgørelse 2012/35/FUSP af 23. januar 2012 om ændring af afgørelse 2010/413 (
EUT L 19, s. 22
).
Rådet har ligeledes vedtaget nye foranstaltninger ved forordning nr. 267/2012, der ophæver og erstatter forordning nr. 961/2010. Indefrysningen af pengemidler og økonomiske ressourcer er fastsat i artikel 23 i forordning nr. 267/2012. Denne forordnings artikel 23, stk. 2, litra a) og b), foreskriver indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer hos de personer, enheder eller organer, der er opført i bilag IX til forordningen. Appellantens navn er opført på den i dette bilag indeholdte liste.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. august 2011 anlagde EIH sag med påstand om annullation af afgørelse 2011/299 og gennemførelsesforordning nr. 503/2011. Efterfølgende tilpassede EIH sine påstande og nedlagde påstand om annullation af afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 og forordning nr. 267/2012.
Til støtte for sit søgsmål gjorde appellanten fire anbringender gældende og fremsatte en ulovlighedsindsigelse. Anbringenderne vedrørte for så vidt angår det første en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af appellantens ret til forsvar og ret til en effektiv domstolsbeskyttelse, for så vidt angår det andet et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt angår det tredje en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet og retten til god forvaltning og for så vidt angår det fjerde en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og af appellantens ejendomsret og frihed til at oprette og drive egen virksomhed. Ulovlighedsindsigelsen vedrørte artikel 20, stk. 1, litra b), i afgørelse 2010/413, artikel 16, stk. 2, litra b), i forordning nr. 961/2010 og, som følge af den anden tilpasning af påstandene, artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 267/2012.
Retten har gentagne gange fastslået, at appellanten i sine skrivelser havde erkendt at have gennemført transaktioner, der omfatter opførte iranske banker, men at appellanten havde gjort gældende, at disse transaktioner var lovlige. Således som det fremgår af den appellerede doms præmis 168, har Retten ligeledes bemærket, at appellanten bl.a. i den skrivelse af 29. juli 2011, som banken fremsendte til Rådet, da den fremsatte sine bemærkninger til opførelsen af dens navn på 2010-listerne ved retsakterne af 23. maj 2011, havde erkendt at have foretaget sådanne transaktioner.
Hvad angår det første anbringende fastslog Retten i den appellerede doms præmis 45-47, at det retlige grundlag for opførelsen og opretholdelsen af appellanten på 2010-listerne og på listen i bilag IX til forordning nr. 267/2012 var artikel 20, stk. 1, litra b), i afgørelse 2010/413, artikel 16, stk. 2, litra b), i forordning nr. 961/2010 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 267/2012, dvs. kriteriet vedrørende en enhed, som har bistået en udpeget person eller enhed eller et udpeget organ med at bryde eller omgå de restriktive foranstaltninger. Efter at have prøvet begrundelsen for opførelsen af appellanten på de nævnte lister fastslog Retten i den appellerede doms præmis 55, at begrundelsen for afgørelse 2011/299, gennemførelsesforordning nr. 503/2011, afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 og forordning. 267/2012 (herefter samlet »de anfægtede retsakter«) var tilstrækkelig i forhold til det nævnte kriterium, for så vidt som den gjorde det muligt for appellanten at forstå den adfærd, som banken blev foreholdt, og for Retten at udøve sin kontrol.
I forbindelse med prøvelsen af det andet anbringende bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 166, at »for så vidt angår den første opførelse af [appellantens] navn på 2010-listerne […] indeholder sagsakterne ikke noget, der indikerer, at Rådet har prøvet, om påstandene i forslaget til opførelse var begrundet«. Retten tiltrådte derfor argumentet om, at Rådet i mangel på beviser ikke kunne foretage en prøvelse af, om opførelsen af appellantens navn på de nævnte lister var begrundet, for så vidt som dette argument vedrørte retsakterne af 23. maj 2011. Retten forkastede i øvrigt det andet anbringende.
Retten forkastede derefter det tredje og det fjerde anbringende samt ulovlighedsindsigelsen.
Som følge heraf annullerede Retten afgørelse 2011/299 og gennemførelsesforordning nr. 503/2011 og frifandt i øvrigt Rådet.
Retten pålagde EIH at bære tre femtedele af sine egne omkostninger og betale tre femtedele af de af Rådet afholdte omkostninger og pålagde Rådet at bære to femtedele af sine egne omkostninger og betale to femtedele af de af EIH afholdte omkostninger. Retten bestemte, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Kommissionen skulle bære hver deres egne omkostninger.
Parternes påstande
EIH har nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede dom annulleres på de nøjagtige punkter, der er angivet i den foreliggende appel.
—
Afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 og forordning nr. 267/2012 annulleres med øjeblikkelig virkning for så vidt de angår EIH.
—
Rådet tilpligtes at betale de omkostninger, som det har afholdt i forbindelse med proceduren for Retten og i forbindelse med proceduren for Domstolen inden for rammerne af appellen.
Rådet har anmodet Domstolen om at forkaste appellen i det hele som ugrundet og om at pålægge EIH at betale de af Rådet afholdte omkostninger.
Det Forenede Kongerige har nedlagt påstand om, at appellen forkastes.
Om appellen
Om det første anbringende
Parternes argumenter
Med det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af retten til forsvar har EIH gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og nåede frem til en konklusion, som er uforenelig med påstandene i stævningen, da den fastslog, at EIH havde erkendt, at banken havde gennemført de transaktioner, som Rådet havde henvist til med henblik på at begrunde opførelsen af appellanten på listerne som person, enhed eller organ, der er omfattet af restriktive foranstaltninger.
EIH har bestridt præmis 115-117 i den appellerede dom og dennes præmis 51 og 52, hvortil nævnte doms præmis 115 henviser. Ved disse præmisser har Retten konstateret, at appellanten har erkendt at have gennemført en bestemt række banktransaktioner, herunder dem, som banken foreholdes. På baggrund af denne konstatering fastlog Retten i den appellerede doms præmis 118, at Rådet ikke var forpligtet til at føre bevis for ubestridte faktiske omstændigheder.
Appellanten har henvist til det første anbringende i stævningen, hvorved det blev gjort gældende, at begrundelsen for de anfægtede retsakter og for tilsidesættelsen af retten til forsvar var utilstrækkelig. Banken har gjort gældende, at det ikke heraf kunne udledes, at den havde erkendt at have gennemført de transaktioner, der er anført i begrundelsen for opførelsen af appellanten på 2010-listerne og på listen i bilag IX til forordning nr. 267/2012.
Rådet og Det Forenede Kongerige har gjort gældende, at appellanten, således som Retten har fastslået i den appellerede doms præmis 114, i sine skrivelser har erkendt at have gennemført transaktioner, som omfatter iranske banker, der er opført som personer, enheder eller organer, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, men at appellanten har anført, at disse transaktioner var lovlige. Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den fastslog, at hverken begrundelsespligten eller retten til forsvar var blevet tilsidesat.
Domstolens bemærkninger
Retten fastslog gentagne gange, at appellanten har gennemført transaktioner, som omfatter iranske banker, der er opført som personer, enheder eller organer, der er omfattet af restriktive foranstaltninger. Således som det fremgår af den appellerede doms præmis 52, 167 og 168, følger denne konstatering af prøvelsen af den i første instans indgivne stævning og af skrivelsen af 29. juli 2011, hvorved appellanten fremsatte sine bemærkninger til opførelsen af bankens navn på 2010-listerne ved retsakterne af 23. maj 2011 for Rådet.
I overensstemmelse med artikel 256 TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er appel begrænset til retsspørgsmål. Det er således alene Retten, der har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet, og til at tage stilling til beviserne. Fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder og vurderingen af beviserne udgør derfor ikke et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre de er gengivet urigtigt (domme Frankrig mod Kommissionen, C-559/12 P,
EU:C:2014:217
, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis, samt Commune de Millau og SEMEA mod Kommissionen, C-531/12 P,
EU:C:2014:2008
, præmis 56).
I sidstnævnte henseende bemærkes, at en urigtig gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom General Motors mod Kommissionen, C-551/03 P,
EU:C:2006:229
, præmis 54).
Således som generaladvokaten imidlertid har anført i punkt 29 og 30 i forslaget til afgørelse, har appellanten i stævningen erkendt at have gennemført transaktioner, der omfatter enheder, som er genstand for restriktive foranstaltninger, og har snarere bestridt, at sådanne transaktioner skulle være ulovlige. På denne baggrund fremgår det ikke klart, at Retten skulle have foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, som er fastslået i den appellerede doms præmis 51, 52, 101 og 114-117.
Hvad angår påstanden om, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Rådet ikke var forpligtet til at føre bevis for, at de omhandlede transaktioner har fundet sted, bemærkes, at det er Unionens kompetente myndighed, der i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person, bestrides, skal godtgøre, at den er velbegrundet (dom Kommissionen m.fl. mod Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P,
EU:C:2013:518
, præmis 121). Da de faktiske omstændigheder for så vidt angår selve eksistensen af de omhandlede transaktioner kan anses for ubestridte i den foreliggende sag, begik Retten ikke en retlig fejl.
Henset til disse betragtninger skal det første anbringende forkastes som ugrundet.
Om det andet anbringende
Parternes argumenter
Med det andet anbringende har EIH gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at de væsentlige kriterier for at opføre banken som en person, en enhed eller et organ omfattet af restriktive foranstaltninger var opfyldt.
Med det andet anbringendes første led har EIH gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den med henblik på at begrunde opførelsen af appellanten som en person, en enhed eller et organ, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, fastslog, at banken havde erkendt at have gennemført de af Rådet anførte transaktioner.
Rådet og Det Forenede Kongerige har gjort gældende, at det andet anbringendes første led er sammenfaldende med det første anbringende og skal forkastes med den samme begrundelse som den, der er blevet givet med hensyn til det første anbringende.
Med det andet anbringendes andet led har EIH gjort gældende, at Retten begik flere retlige fejl, da den prøvede de tre kategorier af transaktioner, som banken har gennemført, og som ifølge appellanten ikke var ulovlige. Der er for det første tale om transaktioner, der er udelukket fra anvendelsesområdet for den pågældende lovgivning, for det andet om tilladte transaktioner og for det tredje om transaktioner gennemført i overensstemmelse med den procedure, som er betegnet »trevejs« (herefter »trevejsproceduren«), dvs. en procedure, der består i den mulighed, som en enhed, der er udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger, har for at betale gæld hidrørende fra en forpligtelse opstået forud for opførelsen af enheden over for en kreditor med hjemsted på Unionens område ved at overføre aktiver til sidstnævnte gennem en enhed, der ikke er udpeget som værende omfattet af sådanne foranstaltninger.
Appellanten har indledningsvis anfægtet den appellerede doms præmis 145, hvori Retten fastslog, at banken havde begrænset sig til at gøre gældende, at visse transaktioner var udelukket fra anvendelsesområdet for de restriktive foranstaltninger, uden yderligere at understøtte sin argumentation.
Hvad angår kategorien af tilladte transaktioner har EIH kritiseret den appellerede doms præmis 147-149. EIH har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at appellanten ikke havde fremsat beviser for, at den rådede over tilladelser i henhold til artikel 21 i forordning nr. 961/2010 vedrørende pengeoverførsler til og fra en iransk person, en iransk enhed eller et iransk organ til transaktioner, der fandt sted efter den 2. september 2010, idet der kun er blevet givet eksempler på sådanne tilladelser.
Hvad angår de i henhold til trevejsproceduren gennemførte transaktioner har EIH gjort gældende, at Retten begik retlige fejl ved at fastslå:
—
at Bundesbanks godkendelse af de transaktioner, der var foretaget af banken, og som vedrørte tidligere aktiviteter med banker omfattet af sanktioner, ikke var lovlig, da der var tale om en generel godkendelse, og det alene er transaktioner, der godkendes fra sag til sag, der skaber gyldige undtagelser til Unionens sanktionsordning
—
at Bundesbanks tilladelser i henhold til artikel 21 i forordning nr. 961/2010 ikke bekræftede, at de transaktioner, der er gennemført i henhold til den nævnte procedure, var lovlige, og
—
at de transaktioner, som appellanten har gennemført i henhold til trevejsproceduren, ikke var lovlige, idet de var i strid med det i artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 961/2010 fastsatte forbud mod omgåelse, for så vidt som banken bevidst og forsætligt havde deltaget i omgåelsen af sanktioner.
EIH har i denne henseende gjort gældende, at banken ikke har haft mulighed for at fremsætte bemærkninger til, om de generelle godkendelser er lovlige, hvilket udgør en tilsidesættelse af dens ret til forsvar.
Appellanten har gjort gældende, at de relevante bestemmelser i de omhandlede forordninger ikke udelukker generelle tilladelser, og at medlemsstaterne hyppigt udsteder sådanne generelle tilladelser. Appellanten har som eksempel herpå henvist til de generelle tilladelser, der udstedes og anvendes af Det Forenede Kongeriges finansministerium.
EIH har i det væsentlige gjort gældende, at Rådet ikke kan pålægge restriktive foranstaltninger som følge af transaktioner foretaget i overensstemmelse med en af en kompetent national myndighed godkendt procedure, når en sådan myndighed implicit har beføjelse til denne godkendelse i medfør af forordning nr. 423/2007. Når en kompetent national myndighed således anmodes om at indrømme en fritagelse i henhold til denne forordnings artikel 9, men myndigheden finder, at forordningens artikel 7 i denne situation eller i denne kategori af situationer ikke finder anvendelse, og en tilladelse derfor ikke er påkrævet eller hensigtsmæssig, og myndigheden underretter den erhvervsdrivende herom, skal denne have den samme retlige beskyttelse, som den pågældende ville have haft, såfremt den nævnte myndighed havde konkluderet, at nævnte artikel 7 finder anvendelse, og havde indrømmet den ønskede fritagelse.
EIH har gjort gældende, at den konklusion, som Retten nåede frem til i den appellerede doms præmis 150, og hvorefter Bundesbanks tilladelser i henhold til artikel 21 i forordning nr. 961/2010 ikke bekræftede, at de transaktioner, der er gennemført i henhold til trevejsproceduren, var lovlige, er behæftet med en retlig fejl. EIH har bl.a. gjort gældende, at en erhvervsdrivende, der videregiver samtlige oplysninger vedrørende en påtænkt transaktion til en kompetent national myndighed, og som baserer sig på en af denne myndighed givet godkendelse eller tilladelse til at gennemføre den pågældende transaktion, ikke kan anses for bevidst og forsætligt at have deltaget i omgåelsen af ordningen for indefrysning af aktiver som omhandlet i forordningens artikel 16, stk. 4.
EIH har desuden bestridt Rettens konklusion, hvorefter trevejsproceduren udgør et indgreb i artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 961/2010, med den begrundelse, at Retten af egen drift tog et nyt anbringende under påkendelse. Subsidiært har EIH anført, at de af banken gennemførte transaktioner for det første var omfattet af en generel godkendelse fra Bundesbank og/eller et løfte, der fandt generel anvendelse, for så vidt som en tilladelse ikke var påkrævet, og for det andet af tilladelser, der var givet i henhold til denne forordnings artikel 21, og som bekræftede lovligheden af disse transaktioner. Appellanten har endelig givet udtryk for, at denne er uenig i de konklusioner, som Retten drog ud fra de forskellige dokumenter i sagsakterne.
Hvad angår de transaktioner, der påstås at være udelukket fra anvendelsesområdet for de restriktive foranstaltninger, er Rådet af den opfattelse, at Rettens konklusion, hvorefter EIH ikke har understøttet sine påstande, er korrekt.
Hvad angår de påstået tilladte transaktioner er Rådet ligeledes af den opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl.
Hvad angår de transaktioner, der er gennemført i overensstemmelse med trevejsproceduren, har Rådet anført, at Retten stillede parterne et spørgsmål vedrørende den retlige virkning af en kompetent national myndigheds godkendelse af en sådan procedure, og at parterne kunne fremsætte bemærkninger hertil. Rådet er desuden af den opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl.
Det Forenede Kongerige har henvist til artikel 18 i forordning nr. 961/2010, hvorefter en kompetent national myndighed er forpligtet til at godtgøre, at betingelserne for tilladelse er opfyldt. Godkendelse gives efter en individuel bedømmelse og kan ikke omfatte en række forskellige og ubestemte transaktioner. En sådan bedømmelse kan desuden ikke undgås ved at vedtage en indirekte metode til at afvikle en betaling. Det Forenede Kongerige har ligeledes anført, at EU-institutionerne og de øvrige medlemsstater ikke er bundet af en fortolkning, der er foretaget af en medlemsstats kompetente myndighed, og hvorefter en form for generel godkendelse kan gives for visse transaktioner. Hvad angår de tilladelser, der er givet i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning, og hvortil appellanten har henvist, har Det Forenede Kongerige gjort gældende, at de finder anvendelse inden for rammerne af en anden EU-forordning, og at de ikke er relevante i den foreliggende sag.
Det Forenede Kongerige har endvidere anført, at EIH har forsøgt at begrunde sine transaktioner ved at henvise til den omstændighed, at Bundesbank havde udstedt tilladelser i henhold til artikel 21 i forordning nr. 961/2010, men at dette ikke svarede til beskyldningen om, at EIH har handlet i strid med forordningens artikel 16, stk. 4. Den kompetente myndigheds erklæringer, uanset af hvilken art de er i henhold til national ret, forpligter ikke Rådet, når dette tager stilling til spørgsmålet, om en person, en enhed eller et organ med henblik på at omgå forordningens artikel 16, stk. 1 og 2, har gennemført transaktioner på vegne af banker, der er udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår det andet anbringendes første led bemærkes, at det er sammenfaldende med det første appelanbringende, som blev forkastet i denne doms præmis 52.
Hvad angår det andet anbringendes andet led bemærkes indledningsvis, at Rådet, således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 47, ønskede at basere vedtagelsen af de restriktive foranstaltninger over for appellanten på den omstændighed, at banken havde bistået en udpeget person eller enhed eller et udpeget organ med at bryde eller omgå de restriktive foranstaltninger.
De første restriktive foranstaltninger over for appellanten blev vedtaget af Rådet den 23. maj 2011. De faktiske omstændigheder, der er anført i begrundelserne til retsakterne af 23. maj 2011, fandt sted i 2009 og 2010.
De restriktive foranstaltninger over for appellanten og de i disse retsakter anførte faktiske omstændigheder skriver sig ind i den sammenhæng med stigende skepsis samt øget og stadig strengere kontrol med finanstransaktionerne, der er anført i denne doms præmis 12-24, hvilken sammenhæng appellanten ikke kunne være ubekendt med, henset til dennes status som bank specialiseret i tjenesteydelser og aktiviteter vedrørende Iran eller i Iran.
EIH har ifølge eget udsagn gennemført tre typer transaktioner, som ifølge banken ikke var forbudte.
Hvad angår den tredje kategori af transaktioner omfattede denne transaktioner, som angiveligt var godkendt af Bundesbank, og navnlig de transaktioner, der er gennemført i henhold til trevejsproceduren. Det fremgår af sagsakterne i sagen ved Retten, at appellanten som svar på et spørgsmål fra Retten havde fremsat skriftlige bemærkninger til lovligheden af sådanne transaktioner i et dokument af 9. januar 2013. Appellanten havde ligeledes mulighed for at fremsætte bemærkninger hertil i retsmødet ved Retten, der fandt sted den 20. februar 2013. Det er derfor åbenbart, at EIH’s argument vedrørende en tilsidesættelse af bankens ret til forsvar ikke er begrundet.
I den appellerede doms præmis 124-128 foretog Retten en fortolkning af artikel 7-10 i forordning nr. 423/2007 og af artikel 16-19 og 21 i forordning nr. 961/2010. Retten begik således ikke en retlig fejl, da den fastslog, at frigivelse af visse pengemidler udgør en undtagelse til reglen om indefrysning af pengemidler, og at den kompetente myndighed skal foretage en konkret vurdering og derfor ikke er beføjet til at udstede en generel godkendelse af en bestemt type transaktioner, for hvilke de pågældende enheder er fritaget for at anmode om tilladelser fra sag til sag.
En sådan konklusion følger af den klare, nøjagtige og detaljerede ordlyd af disse bestemmelser, som foreskriver, at den kompetente myndighed i hvert enkelt tilfælde kontrollerer, at betingelserne for frigivelse af pengemidlerne er opfyldt, og at Sanktionskomitéen eller medlemsstaterne og Kommissionen, afhængig af tilfældet, er blevet underrettet, således at disse eventuelt kan reagere i overensstemmelse med de gældende bestemmelser.
I den appellerede doms præmis 132-141 prøvede Retten, om det er muligt at fastslå, at transaktioner gennemført gennem en enhed, der ikke er udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger, med henblik på at foretage betalinger eller, ligesom det er tilfældet ved en trevejsprocedure, at betale gæld for enheder, der er udpeget som værende omfattet af sådanne foranstaltninger, er lovlige. Retten begik ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 135 og 136 fastslog, at transaktioner gennemført gennem en enhed, der ikke er udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger, kan medføre en overtrædelse af det i henholdsvis artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 423/2007 og artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 961/2010 fastsatte forbud, når de gennemføres med henblik på at omgå forbudsforanstaltninger.
Retten konkluderede i den appellerede doms præmis 141 på grundlag af denne prøvelse med rette, at »[d]en effektive virkning af artikel 7-10 i forordning nr. 423/2007, sammenholdt med artikel 16-19 og 21 i forordning nr. 961/2010, ville blive bragt i fare, såfremt en ikke-udpeget enhed frit kunne gennemføre transaktioner gennem en ikke-udpeget enhed med henblik på at betale en udpeget enheds gæld eller foretage betalinger på dennes vegne. Det følger heraf, at en ikke-udpeget enhed altid skal sikre sig, at sådanne transaktioner er lovlige, ved i givet fald at anmode den kompetente nationale myndighed om tilladelse«.
Det fremgår af Rettens analyse af de nævnte bestemmelser, at appellanten i alle tilfælde, herunder for så vidt angår pengeoverførsler såsom de i artikel 21 i forordning nr. 961/2010 fastsatte, skulle anmode den kompetente nationale myndighed om en specifik tilladelse. Appellanten kunne så meget desto mindre være ubekendt med dette krav, som de successivt indførte bestemmelser, således som det fremgår af denne doms præmis 73, foreskrev en øget og stadig strengere kontrol med finanstransaktionerne, og som appellanten er en bank specialiseret i tjenesteydelser og aktiviteter vedrørende Iran eller i Iran. Endvidere vidste appellanten, som anført af generaladvokaten i punkt 62 i forslaget til afgørelse, at de transaktioner, som banken gennemførte, vedrørte enheder, der var udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger, og derfor var særlig suspekte, da de muliggjorde en omgåelse af indefrysningen af disse enheders pengemidler.
Til støtte for sit argument om, at de i henhold til trevejsproceduren gennemførte transaktioner var lovlige, har appellanten fremlagt et vist antal beviser, såsom e-mails fra Bundesbank, skrivelser fra Österreichische Nationalbank (Østrigs nationalbank) til Wirtschaftskammer Österreich (det østrigske handelskammer) og tre revisionsrapporter. Retten fastslog i den appellerede doms præmis 155, at skrivelserne fra Österreichische Nationalbank ikke var relevante, og i den nævnte doms præmis 156, at en af revisionsrapporterne talte imod appellantens tese.
Hvad angår mailene fra Bundesbank bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 154, at de lå forud for de transaktioner, der er omhandlet i de anfægtede retsakter, og at de i mangel på tilladelser udstedt fra sag til sag ikke var tilstrækkelige til at bevise lovligheden af de gennemførte transaktioner. Henset til de krav, som er fastsat i artikel 7-10 i forordning nr. 423/2007 og i artikel 16-19 og 21 i forordning nr. 961/2010, er det med rette, at Retten i samme præmis fastslog, at en generel godkendelse, der gives uden sondring mellem arten af de nøjagtige transaktioner og de pågældende udpegede enheder, er utilstrækkelig.
Henset til samtlige disse forhold begik Retten ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 157 fastslog, at »i modsætning til det, som [appellanten] har gjort gældende, er de transaktioner, der er nævnt i begrundelserne for de anfægtede retsakter – i mangel på tilladelser udstedt fra sag til sag – ikke lovlige i lyset af forordning nr. 423/2007 og nr. 961/2010, afhængigt af tilfældet, hvorfor Rådet […] gyldigt kunne basere vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren på nævnte transaktioner«.
På denne baggrund er det ufornødent at prøve, om Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 145 og 147-149 for så vidt angår den første og den anden kategori af transaktioner. Da den tredje kategori af transaktioner nemlig i sig selv begrunder vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for appellanten, er en eventuel retlig fejl i forhold til den første og den anden kategori af transaktioner uden betydning for tvistens løsning og kan ikke berøre den appellerede doms konklusion.
Det andet anbringende skal følgelig forkastes.
Om det tredje anbringende
Den appellerede dom
Med det tredje anbringende, der blev gjort gældende i første instans, gjorde appellanten i det væsentlige gældende, at Rådet har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved ikke at tage hensyn til Bundesbanks tilladelser og godkendelser. Subsidiært gjorde appellanten gældende, at Rådet bl.a. har tilsidesat retssikkerhedsprincippet, for så vidt som det opførte appellantens navn på 2010-listerne og på listen i bilag IX til forordning nr. 267/2012 på grundlag af transaktioner, der var tilladt, eller som var gennemført i henhold til procedurer, der var godkendt af Bundesbank.
I den appellerede doms præmis 176 fastslog Retten, at de transaktioner, som er omhandlet i begrundelserne til de anfægtede retsakter, ikke var blevet tilladt af Bundesbank i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 423/2007, dvs. efter en konkret vurdering, således at argumentet om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke var begrundet. Hvad angår argumentet om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet fastslog Retten i den appellerede doms præmis 179, at forordning nr. 423/2007 samt afgørelse 2010/413, forordning nr. 961/2010 og forordning nr. 267/2012 klart angav betingelserne for opførelse som person, enhed eller organ omfattet af restriktive foranstaltninger, præciserede de forbudte transaktioner og fastsatte betingelserne for tilladelse, således at deres anvendelse kunne forudses af appellanten.
Parternes argumenter
Med det tredje anbringende har EIH gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den forkastede anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af såvel princippet om beskyttelse af den berettigede forventning som retssikkerhedsprincippet.
EIH har gjort gældende, at Bundesbanks klare, præcise og gentagne løfter ikke alene er til hinder for pålæggelsen af enhver sanktion i medfør af de tyske regler til gennemførelse af artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 961/2010, men også for pålæggelsen af restriktive foranstaltninger fra Rådet, der, som fastslået af Retten, i princippet kunne være bundet af den berettigede forventning hidrørende fra Bundesbanks løfter. Appellanten er af den opfattelse, at henset til de standpunkter, som blev anført i forbindelse med bevisførelsen for Retten, fastlog sidstnævnte med urette, at de relevante regler var utvetydige.
Rådet har gjort gældende, at det tredje anbringende er støttet på det andet anbringende og derfor skal forkastes med den samme begrundelse som den, Rådet har anført med hensyn til dette anbringende.
Rådet har anført, at appellanten har baseret sin argumentation på en retspraksis, der vedrører princippet om beskyttelse af den berettigede forventning på strafferetsområdet, på området for pålæggelse af bøder eller på området for tilbagesøgning af statsstøtte. I den foreliggende sag er der imidlertid tale om restriktive foranstaltninger, hvilke ikke udgør sanktioner, men forebyggende beskyttelsesforanstaltninger. Rådet har gjort gældende, at risikoen for, at en enhed udviser en dadelværdig adfærd, kan være tilstrækkelig (dom Rådet mod Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C-348/12 P,
EU:C:2013:776
, præmis 85). Desuden er ordningen for de kompetente nationale myndigheders meddelelse af bestemte afgørelser hverken bindende for Unionen eller for de øvrige medlemsstater.
Det Forenede Kongerige har gjort gældende, at en kompetent national myndigheds opfattelse ikke kan sidestilles med en erklæring fra Rådet, at EIH’s påstande var formuleret i generelle vendinger og ikke udgjorde et tilstrækkelig præcist og specifikt løfte om lovligheden af de af EIH reelt gennemførte transaktioner, at en erhvervsdrivende ikke kan påberåbe sig en berettiget forventning, der er baseret på løfter, som ikke er forenelige med de gældende normer, og endelig at bestemmelserne i forordning nr. 423/2007 og nr. 961/2010 var utvetydige.
Domstolens bemærkninger
Retssikkerhedsprincippet kræver, at en lovgivning skal være klar og utvetydig, og at dens anvendelse skal være forudsigelig for alle, der berøres deraf (dom Frankrig mod Kommissionen, C-325/91,
EU:C:1993:245
, præmis 26).
Som fastslået i denne doms præmis 77, var den lovgivning, som finder anvendelse i hovedsagen, klar, præcis og detaljeret. Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 179 fastslog, at lovgivningen var forudsigelig for appellanten, og da den i den nævnte doms præmis 181 forkastede appellantens argument om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet som ugrundet.
Hvad angår argumentet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning begik Retten ikke en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 174 at henvise til den retspraksis, hvorefter retten til at påberåbe sig dette princip gælder for enhver retsundergiven, hos hvem en EU-institution har skabt begrundede forventninger på baggrund af præcise løfter, som institutionen har afgivet til den pågældende. Når en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende kan påregne vedtagelsen af en EU-foranstaltning, der kan påvirke hans interesser, kan han dog ikke påberåbe sig dette princip, når foranstaltningen vedtages (jf. foruden den i nævnte præmis 174 anførte retspraksis dom Alcoa Trasformazioni mod Kommissionen, C-194/09 P,
EU:C:2011:497
, præmis 71).
I den foreliggende sag bemærkes, at ordlyden af den pågældende lovgivning var klar og ikke efterlod plads til tvivl om, at de omhandlede transaktioner var underkastet en ordning med frigivelse og tilladelse fra sag til sag, således som det bl.a. er blevet anført i denne doms præmis 76 og 77. Desuden henvises der til den konstatering, der allerede er blevet foretaget i denne doms i præmis 73, nemlig at den gældende lovgivning er blevet vedtaget i en sammenhæng med stigende skepsis samt øget og stadig strengere kontrol med finanstransaktionerne, hvilken sammenhæng appellanten ikke kunne være ubekendt med, henset til dennes status som bank specialiseret i tjenesteydelser og aktiviteter vedrørende Iran eller i Iran. I denne henseende skulle appellanten have vidst, at nogle gennemførte transaktioner vedrørte enheder, der var udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger og derfor var særlig suspekte.
Endelig bemærkes, at de pågældende foranstaltninger, henset til denne sammenhæng, er blevet truffet over for appellanten alene for at have gennemført ulovlige transaktioner. Selv om det antages, at generelle tilladelser eller godkendelser givet af Bundesbank som kompetent national myndighed udpeget af Rådet kunne have skabt en berettiget forventning hos appellanten, kan en sådan berettiget forventning ikke medføre, at transaktioner, der udtrykkeligt var forbudt i henhold til den pågældende lovgivning, bliver lovlige, og kan derfor ikke være til hinder for, at de nævnte foranstaltninger bliver truffet over for appellanten.
Retten begik derfor ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 177 forkastede argumentet om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning som ugrundet.
Følgelig skal det tredje anbringende forkastes.
Om det fjerde anbringende
Parternes argumenter
Med det fjerde anbringende har EIH gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 205 fastslog, at banken ikke kunne påberåbe sig artikel 32, stk. 2, i forordning nr. 961/2010, idet banken havde gennemført de af Rådet påståede ulovlige transaktioner. EIH har anført, at formålet med denne artikel 32, stk. 2, er at beskytte de virksomheder, der har tilsidesat forbud fastsat i denne forordning, men som ikke vidste og ikke havde rimelig grund til at formode, at de havde gjort det.
EIH har desuden bestridt Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 209-211, hvorefter vedtagelsen af restriktive foranstaltninger var nødvendig for at opfylde det lovligt forfulgte formål. Appellanten har gjort gældende, at der kunne have været vedtaget andre foranstaltninger, såsom at Bundesbanks ikke længere godkendte trevejsproceduren eller ikke længere gav tilladelser på grundlag af artikel 21 i forordning nr. 961/2010. Appellanten er af den opfattelse, at Retten med urette forkastede den eventuelle mulighed for vedtagelse af sådanne foranstaltninger med den begrundelse, at de ikke kunne sikre en tilstrækkelig forebyggende virkning.
Appellanten har gjort gældende, at Retten ikke tog hensyn til Bundesbanks forpligtelse til loyalt samarbejde for så vidt angår den effektive gennemførelse af sanktionsordningen. Desuden henhører det under EU-institutionernes ansvar at træffe de nødvendige foranstaltninger for at undgå, at de kompetente nationale myndigheder fortolker reglerne vedrørende sanktionsordningen forskelligt. Appellanten har konkluderet, at bankens opførelse som person, enhed eller organ omfattet af restriktive foranstaltninger var en uforholdsmæssig foranstaltning, at Rettens retlige kvalificering af den faktiske situation var fejlbehæftet, og at Retten drog fundamentalt ukorrekte konklusioner ud fra sagsakterne. Appellanten er ligeledes af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog i den appellerede doms præmis 210, at det i artikel 21 i forordning nr. 961/2010 fastsatte godkendelsessystem ikke var i stand til at sikre en forebyggende virkning, der kan sidestilles med indefrysning af aktiver, selv om de to systemer er sammenlignelige.
Rådet og Det Forenede Kongerige har gjort gældende, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den fortolkede artikel 32, stk. 2, i forordning nr. 961/2010. Denne bestemmelse er desuden ikke til hinder for opførelsen af en enhed, som opfylder kriterierne for opførelse som enhed omfattet af restriktive foranstaltninger, men begrænser sig til at forhindre, at denne enhed holdes ansvarlig for ubevidste tilsidesættelser. Rådet er af den opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den fastslog, at de omhandlede restriktive foranstaltninger var forholdsmæssige. Rådet har anført, at det er beføjet til at vurdere risikoen for pengeflugt, når der er tale om en kategori af personer eller enheder udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger.
Rådet og Det Forenede Kongerige har endelig gjort gældende, at det i artikel 21 i forordning nr. 961/2010 fastsatte godkendelsessystem ikke har samme virkning som en indefrysning af aktiver. Når aktiver nemlig er indefrosset, er det indlysende, at risikoen for, at disse bliver anvendt i strid med restriktive foranstaltninger, er mindre end risikoen for tilsidesættelser med tilknytning til de, potentielt talrige, transaktioner, hvortil en tilladelse er påkrævet.
Domstolens bemærkninger
De dele af den appellerede dom, der er blevet kritiseret i forbindelse med det fjerde anbringende, udgør en del af det svar, som Retten gav for så vidt angår det fjerde anbringende, der blev anført for den, og hvorved appellanten gjorde gældende, at Rådet havde tilsidesat proportionalitetsprincippet samt appellantens ejendomsret og frihed til at oprette og drive egen virksomhed.
Appellanten gjorde bl.a. gældende, at den omstændighed at opføre enhver enhed, der er blevet identificeret som havende bistået en anden sanktionsramt enhed med at omgå eller bryde sanktioner – uden hensyntagen til, at en sådan bistand kan have været ydet ved en forsømmelse eller kan have været ubetydelig – udgjorde en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og var i strid med bestemmelserne i artikel 32, stk. 2, i forordning nr. 961/2010, som fastsætter, at de forbud, der er omhandlet i denne forordning, ikke medfører, at de pågældende juridiske eller fysiske personer eller enheder ifalder ansvar, hvis de ikke havde kendskab til og ikke havde rimelig grund til at tro, at de med deres handlinger ville overtræde disse forbud.
Retten forkastede i den appellerede doms præmis 205 dette argument under henvisning til, at de i begrundelserne til de anfægtede retsakter anførte transaktioner ikke var lovlige, således som det fremgik af svaret på det andet anbringende, der blev anført for den.
Herved begik Retten ikke en retlig fejl. Der kan nemlig ikke være tvivl om, at forkastelsen af det anbringende, hvorved appellanten bestred de restriktive foranstaltninger, der var blevet truffet med den begrundelse, at banken havde bistået enheder udpeget som værende omfattet af restriktive foranstaltninger med at bryde de restriktive foranstaltninger over for disse, er tilstrækkelig til at begrunde, at et argument, som er baseret på en påstået rimelig uvidenhed om den ulovlige karakter af den ydede bistand, forkastes.
Hvad angår de af appellanten foreslåede alternative foranstaltninger, som bl.a. består i, at Bundesbank ikke længere godkender trevejsproceduren, eller at Rådet foreslår Bundesbank at ændre sin regelfastsættende praksis, kan disse ikke anses for at gøre det muligt at opfylde det forfulgte formål, nemlig bekæmpelsen af nuklear spredning og finansieringen heraf, på en lige så effektiv måde som de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for appellanten. Retten begik således ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 210 og 211 fastslog, at vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for appellanten var nødvendig for at opfylde det lovligt forfulgte formål.
Det fjerde anbringende skal følgelig forkastes som ugrundet.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at appellen skal forkastes i det hele, da ingen af de af appellanten til støtte for appellen anførte anbringender kan tiltrædes.
Sagens omkostninger
I medfør af artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt appellen ikke tages til følge.
I henhold til samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af reglementets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Rådet har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da appellanten har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale de af Rådet afholdte omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Europäisch-Iranische Handelsbank AG bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Rådet for Den Europæiske Union.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.