CELEX: 62006TJ0303(01)
Yhteisön tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemukset sanamerkkien UNIWEB ja UniCredit Wealth Management rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi
Aikaisemmat kansalliset sanamerkit UNIFONDS ja UNIRAK ja aikaisempi kansallinen kuviomerkki UNIZINS
Suhteellinen hylkäysperuste
Sekaannusvaara
Tavaramerkkisarja tai -perhe
Vaara mielleyhtymästä
Asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
Väliintulijan esittämät kumoamis- ja muuttamisvaatimukset
Työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohta

Asian tausta
Kantaja UniCredit SpA, aiemmin UniCredito Italiano SpA, teki 29.5.2001 ja 7.8.2001 sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) kaksi yhteisön tavaramerkiksi rekisteröintiä koskevaa hakemusta yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (
EYVL 1994, L 11, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna (korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (
EUVL L 78, s. 1
)), nojalla.
Tavaramerkit, joiden rekisteröintiä haettiin, olivat sanamerkit UNIWEB ja UniCredit Wealth Management.
Palvelut, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat erityisesti luokkaan 36 tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvassa luokituksessa, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta:
—
”Pankkiliiketoimet; rahatalousasiat; raha-asiat; vakuutustoiminta; kiinteistöasiat; rahatalous- ja vakuutusasioihin liittyvä tiedotus ja konsultointi; luottokortti-/pankkikorttipalvelut; pankki- ja rahoituspalvelut Internetin välityksellä” tavaramerkin UNIWEB osalta
—
”Pankkiliiketoimet; rahatalousasiat; raha-asiat; vakuutukset; kiinteistöasiat; taloudelliset tiedot” tavaramerkin UniCredit Wealth Management osalta.
Yhteisön tavaramerkiksi rekisteröimistä koskevista hakemuksista ensimmäinen on julkaistu yhteisöjen tavaramerkkilehdessä nro 108/2001 17.12.2001 ja toinen yhteisöjen tavaramerkkilehdessä nro 24/2002 25.3.2002.
Väliintulija Union Investment Privatfonds GmbH esitti 6.3.2002 ja 21.6.2002 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 41 artikla) nojalla väitteitä rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien edellä 3 kohdassa mainittuja palveluja varten tapahtuvaa rekisteröintiä vastaan.
Väitteet perustuivat seuraaviin aikaisempiin oikeuksiin:
—
saksalainen sanamerkki UNIFONDS, jonka rekisteröintiä haettiin 2.4.1979 ja joka rekisteröitiin 17.10.1979 numerolla 991995 luokkaan 36 kuuluvia palveluita varten, jotka vastaavat seuraavaa kuvausta ”Varojen sijoittaminen”
—
saksalainen sanamerkki UNIRAK, jonka rekisteröintiä haettiin 2.4.1979 ja joka rekisteröitiin 17.10.1979 numerolla 991997 luokkaan 36 kuuluvia palveluita varten, jotka vastaavat seuraavaa kuvausta ”Varojen sijoittaminen”
—
saksalainen kuviomerkki, jonka rekisteröintiä haettiin 6.3.1992 ja joka rekisteröitiin 10.7.1992 numerolla 2016954 luokkaan 36 kuuluvia palveluita varten, jotka vastaavat seuraavaa kuvausta ”Varojen sijoittaminen”, sellaisena kuin se on kuvattuna jäljempänä:
Väitteiden tueksi vedottiin asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) tarkoitettuihin perusteisiin.
Kantajan pyynnöstä väliintulijaa on kehotettu esittämään 10.1.2003 ja 24.4.2003 todisteet aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisesta käytöstä.
Väiteosasto hyväksyi 17.12.2004 ja 28.2.2005 päivätyillä päätöksillä rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien rekisteröintiä koskevat väitteet kyseessä olevien palvelujen osalta lukuun ottamatta ”kiinteistöasioita”, joiden osalta väitteet hylättiin.
Kyseisten kahden hakemuksen osalta väiteosasto katsoi ensinnäkin, että väliintulija oli esittänyt näytön aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisesta käytöstä Saksassa niiden palvelujen osalta, joille kyseiset tavaramerkit oli rekisteröity. Sen jälkeen väiteosasto katsoi, että rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin kattamat palvelut muistuttivat aikaisempien tavaramerkkien kattamia palveluja ”kiinteistöasioita” lukuun ottamatta. Väiteosaston mukaan väliintulija esitti lisäksi todisteet siitä, että se oli sellaisten tavaramerkkien haltija, joissa kaikissa oli etuliite ”uni” ja jotka muodostivat tavaramerkkisarjan tai ‑perheen. Sen jälkeen väiteosasto katsoi, että rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien rakenne muistutti aikaisempia tavaramerkkejä, joissa yhdistettiin etuliite ”uni” kuvaileviin tai vain vähän erottamiskykyisiin osatekijöihin. Väiteosasto katsoi, että oli olemassa vaara siitä, että saksalaiset kuluttajat luulevat, että rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit kuuluvat sellaisten väliintulijan tavaramerkkien perheeseen, joihin sisältyy etuliite ”uni” ja jotka kattavat varojen sijoittamista koskevat palvelut. Näin ollen väiteosasto totesi, että sekaannusvaara, joka sisältää vaaran mielleyhtymästä, oli olemassa Saksassa olevien kuluttajien ja samankaltaisiksi arvioitujen palvelujen osalta.
Kantaja teki 17.2.2005 ja 21.4.2005 valitukset SMHV:ssä asetuksen N:o 40/94 57–62 artiklan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 58–64 artikla) nojalla väiteosaston päätöksistä.
Väliintulija teki 11.2.2005 ja 28.4.2005 valitukset väiteosaston päätöksistä SMHV:ssä asetuksen N:o 40/94 57–62 artiklan nojalla.
SMHV:n toinen valituslautakunta vahvisti 5.9.2006 ja 25.9.2006 tekemillään päätöksillä (jäljempänä riidanalaiset päätökset) väiteosaston päätökset ja hylkäsi kantajan ja väliintulijan valitukset.
Valituslautakunta katsoi ensinnäkin, että väiteosasto oli aiheellisesti katsonut, että väliintulija oli todistanut aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisen käytön Saksassa ”varojen sijoittamisen” osalta.
Toiseksi valituslautakunta katsoi, että kun otetaan huomioon, että aikaisemmat tavaramerkit oli rekisteröity Saksassa ja että niitä käytettiin siellä varojen sijoittamista koskevia palveluja varten, kohdeyleisö muodostui kyseisen valtion kuluttajista, joiden tarkkaavaisuuden taso oli melko korkea.
Kolmanneksi valituslautakunta vahvisti väiteosaston arvion, jonka mukaan ”kiinteistöasioihin” liittyviä palveluja lukuun ottamatta palvelut, joita varten tavaramerkkien rekisteröintiä haettiin, muistuttivat varojen sijoittamista koskevia palveluja, joita varten aiemmat tavaramerkit oli rekisteröity.
Neljänneksi valituslautakunta katsoi yhtäältä, että väliintulija oli esittänyt todisteet siitä, että oli olemassa hänelle kuuluva tavaramerkkiperhe, ja toisaalta, että kohdeyleisö liitti etuliitteen ”uni” väliintulijaan silloin, kun sitä käytettiin varojen sijoittamisen yhteydessä. Valituslautakunta katsoi myös, että rekisteröitäviksi haetuissa tavaramerkeissä oli ominaispiirteitä, jotka olivat omiaan liittämään ne väliintulijalle kuuluvaan tavaramerkkiperheeseen asiassa
T-194/03, Il Ponte Finanziaria v. SMHV - Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE), 23.2.2006 annetussa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa (Kok., s. II-445)
tarkoitetulla tavalla, koska rekisteröitäviksi haetuilla tavaramerkeillä ja aiemmilla tavaramerkeillä oli sama rakenne ja koska niiden yhteisellä osatekijällä ”uni” oli erottamiskyky suhteessa saksalaiseen yleisöön ja kyseisten tavaramerkkien kattamiin palveluihin, kun otetaan huomioon niihin itseensä perustuvat ominaisuudet ja se, miten niitä oli käytetty. Rekisteröitäväksi haetusta UniCredit Wealth Management ‑tavaramerkistä valituslautakunta on korostanut, että termejä ”wealth” ja ”management” käytettiin Saksassa yleisesti rahoitus- ja sijoitusalan palveluista ja että näin ollen kyseisten sanojen yhdistelmällä ei ollut erottamiskykyä suhteessa niihin palveluihin, joita varten rekisteröintiä on haettu. Valituslautakunta katsoi näin ollen, että kyseiset tavaramerkit muodostuivat merkeistä, jotka muistuttivat toisiaan ulkoasultaan, lausuntatavaltaan ja merkityssisällöltään, koska niiden ”iskevä osa”, joka yksilöi väliintulijan kohdeyleisön silmissä, oli sama.
Edellä mainittujen näkökohtien perusteella valituslautakunta on todennut, että kyseisten tavaramerkkien välillä oli olemassa sekaannusvaara rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin UNIWEB osalta siltä osin kuin kyseessä on sen kattamat palvelut eli ”pankkiliiketoimet; rahatalousasiat; raha-asiat; vakuutustoiminta; rahatalous- ja vakuutusasioihin liittyvä tiedotus ja konsultointi; luottokortti-/pankkikorttipalvelut; pankki- ja rahoituspalvelut Internetin välityksellä” sekä rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin UniCredit Wealth Management siltä osin kuin kyseessä ovat sen kattamat palvelut eli ”pankkiliiketoimet; rahatalousasiat; raha-asiat; vakuutukset; taloudelliset tiedot”, joiden katsottiin muistuttavan aikaisempien tavaramerkkien kattamaa varojen sijoittamista. Sekaannusvaaraa ei sitä vastoin ollut ”kiinteistöasioita” koskevien palvelujen suhteen, sillä valituslautakunnan mukaan ne eivät muistuttaneet varojen sijoittamista koskevia palveluita.
Oikeudenkäyntimenettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 6. ja 28.11.2006 jättämillään kannekirjelmillä kanteet, joilla se vaati riidanalaisten päätösten kumoamista. Se täsmensi unionin yleisessä tuomioistuimessa 15.9.2009 pidetyssä istunnossa, että sen kanteissa vaadittiin ainoastaan näiden päätösten osittaista kumoamista eli niiden kumoamista siltä osin kuin niissä hyväksyttiin väitteet, joissa vastustettiin sanamerkkien UNIWEB ja UniCredit Wealth Management rekisteröimistä yhteisön tavaramerkeiksi Nizzan sopimukseen pohjautuvan luokituksen luokkaan 36 kuuluvia palveluja varten, kiinteistöasioita lukuun ottamatta.
Unionin yleinen tuomioistuin yhdisti asiat T-303/06 ja T-337/06 tuomion antamista varten työjärjestyksensä 50 artiklan mukaisesti 27.4.2010 antamallaan tuomiolla UniCredito Italiano v. SMHV – Union Investment Privatfonds (UNIWEB ja UniCredit Wealth Management) ja kumosi riidanalaiset päätökset siltä osin kuin niissä oli hylätty kantajan valitukset ja hyväksytty rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien rekisteröimistä vastaan esitetty väite siltä osin kuin kyse oli muista luokkaan 36 kuuluvista palveluista, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuin ”kiinteistöasioista”. Sen lisäksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdan nojalla esitetyt osittaista kumoamista ja muuttamista koskevat väliintulijan vaatimukset ja velvoitti kunkin asianosaisen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi tässä ratkaisussaan kantajan ainoan kanneperusteen, joka koski asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi edellä 17 kohdassa mainittuun tuomioonsa BAINBRIDGE ja katsoi, ettei valituslautakunta ollut tutkinut perusteellisesti vaatimusta, joka koski rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien liittymistä aikaisempien tavaramerkkien sarjaan. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lähinnä, että ominaispiirteenä etuliitteellä ”uni” ei ollut kykyä yksinään liittää rekisteröitäviksi haettuja tavaramerkkejä sarjaan, johon vedottiin, ja ettei mikään muu kyseisten tavaramerkkien väliseen vertailuun liittyvä näkökohta mahdollistanut sen toteamista, että olisi olemassa sekaannusvaara.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan nojalla 1.7.2010 toimittamallaan valituskirjelmällä väliintulija teki unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta (edellä 20 kohta) valituksen, jolla se vaati unionin tuomioistuinta kumoamaan mainitun tuomion ja hylkäämään kantajan unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamat kanteet. Valittaja vaati lisäksi unionin tuomioistuinta kumoamaan riidanalaiset päätökset siltä osin kuin niissä oli hylätty väitteet, jotka valittaja oli esittänyt sitä vastaan, että tavaramerkit UNIWEB ja UniCredit Wealth Management rekisteröitäisiin ”kiinteistöasioita” koskevia palveluita varten ja hyväksymään kyseiset väitteet.
Unionin tuomioistuin kumosi unionin yleisen tuomioistuimen tuomion (edellä 20 kohta) asiassa
C-317/10 P, Union Investment Privatfonds v. UniCredito Italiano, 16.6.2011 antamallaan tuomiolla (Kok., s. I-5471
, jäljempänä valitusasiassa annettu tuomio).
Unionin tuomioistuin totesi, että unionin yleinen tuomioistuin oli tehnyt oikeudellisia virheitä.
Ensinnäkin unionin tuomioistuin katsoi, että unionin yleinen tuomioistuin oli ottanut riidanalaisten päätösten sisällön huomioon vääristyneellä tavalla, koska se oli katsonut, että valituslautakunta oli todennut rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien liittyvän tavaramerkkisarjaan, johon väliintulija vetosi, lähes automaattisesti ja ilman perusteellista tutkimista, ja koska unionin yleinen tuomioistuin ei ollut perustellut tuomiotaan riittävästi, sillä se oli jättänyt tutkimatta seikkoja, joista valituslautakunta oli tehnyt arviointeja. Unionin yleinen tuomioistuin oli lisäksi soveltanut asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohtaa virheellisesti, koska se oli katsonut, ettei sekaannusvaaraa ollut, ottamatta huomioon kaikkia merkityksellisiä tekijöitä selvittääkseen konkreettisesti, onko olemassa vaara, että kohdeyleisö saattaa uskoa, että rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit ovat osa tavaramerkkisarjaa, johon valittaja vetoaa, ja erehtyä siten kyseisten palvelujen alkuperästä ja luulla, että ne ovat peräisin samasta yrityksestä tai toisiinsa taloudellisesti sidoksissa olevista yrityksistä.
Unionin tuomioistuin palautti asiat unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta unionin yleinen tuomioistuin ratkaisisi uudelleen valittajan unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamat kanteet ja väliintulijan esittämät riidanalaisten päätösten osittaista kumoamista ja muuttamista koskevat vaatimukset.
Valitusasiassa annetun tuomion (edellä 23 kohta) johdosta ja työjärjestyksen 118 artiklan 1 kohdan mukaisesti asiat siirrettiin unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäiselle jaostolle.
Asianosaisia kehotettiin työjärjestyksen 119 artiklan 1 kohdan mukaisesti esittämään huomautuksensa. Kantaja ja väliintulija jättivät huomautuksensa asetetuissa määräajoissa. SMHV ilmoitti unionin yleiselle tuomioistuimelle aikeestaan olla jättämättä huomautuksia.
Nyt käsiteltävät asiat yhdistettiin unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtajan 7.11.2013 antamalla määräyksellä suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti 12.6.2014 antamallaan määräyksellä avata suullisen käsittelyvaiheen uudelleen ja kehottaa asianosaisia vastaamaan tiettyihin kysymyksiin. Asianosaiset noudattivat mainittua kehotusta asetetuissa määräajoissa.
Asianosaisten oikeudenkäynnin kuluessa asian palauttamisen jälkeen esittämät vaatimukset
Huomautuksissaan kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
lausuu uudelleen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 6.11.2006 ja 28.11.2006 jätetyistä kanteista ja hyväksyy ne unionin tuomioistuimen antamien ohjeiden mukaisesti esittämillään perusteluilla
—
velvoittaa väliintulijan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Huomautuksissaan väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteet
—
hyväksyy väitteet, jotka on esitetty UNIWEB:in ja UniCredit Wealth Managementin rekisteröimistä yhteisön tavaramerkeiksi vastaan myös siltä osin kuin on kyse ”kiinteistöasioita” koskevista palveluista.
Oikeudellinen arviointi
1.
Alustavat huomautukset
Kantaja on vahvistanut 17.1.2014 pidetyssä istunnossa, että sen asioiden palauttamisen jälkeen esittämiin huomautuksiin sisältyvällä vaatimuksella, jolla unionin yleistä tuomioistuinta vaaditaan lausumaan kanteista uudelleen ja hyväksymään ne, se pyrkii siihen, että riidanalaiset päätökset kumottaisiin osittain eli että ne kumottaisiin siltä osin kuin niissä hyväksyttiin väitteet, joissa vastustettiin tavaramerkkien UNIWEB ja UniCredit Wealth Management rekisteröimistä muiden tavaramerkkihakemuksissa mainittujen palvelujen kuin ”kiinteistöasioiden” osalta, kuten kantaja oli todennut kanteissaan.
Väliintulija on lisäksi vahvistanut 17.1.2014 pidetyssä istunnossa, että asioiden palauttamisen jälkeen jätettyihin huomautuksiin sisältyvällä vaatimuksellaan, joka koskee sitä, että väitteet, jotka on esitetty UNIWEB:in ja UniCredit Wealth Managementin rekisteröimistä yhteisön tavaramerkeiksi vastaan myös siltä osin kuin on kyse ”kiinteistöasioita” koskevista palveluista, hyväksytään, se pyrkii yhtäältä siihen, että riidanalaiset päätökset kumottaisiin osittain eli siltä osin kuin niissä hylätään väitteet, jotka on esitetty tavaramerkkien UNIWEB ja UniCredit Wealth Management rekisteröimistä vastaan siltä osin kuin on kyse tavaramerkkihakemuksissa tarkoitetuista ”kiinteistöasioita” koskevista palveluista, ja toisaalta mainittujen päätösten muuttamiseen.
2.
Kannekirjelmien tiettyjen liitteiden tutkittavaksi ottaminen
Sekä SMHV että väliintulija riitauttavat kannekirjelmien tiettyjen liitteiden tutkittavaksi ottamisen sillä perusteella, että mainitut asiakirjat on esitetty ensimmäistä kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tältä osin, että kyseiset liitteet ovat tulosteita Saksan yritysrekisteristä tehtyjen sellaisten hakujen tuloksista, jotka koskevat lähinnä rahoitusalalla toimivia yhtiöitä, joiden nimeen sisältyy osa ”uni”. Kantaja on esittänyt mainitut asiakirjat osoittaakseen, että koska kyseistä osaa käytetään usein, sillä ei ole erottamiskykyä rahoituspalvelujen alalla.
Näitä ensimmäisen kerran vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjä asiakirjoja ei voida ottaa huomioon. Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen tarkoituksena on nimittäin SMHV:n valituslautakuntien päätösten asetuksen N:o 40/94 63 artiklassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 65 artikla) tarkoitettu laillisuusvalvonta, joten unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei ole tutkia uudelleen tosiseikkoja niiden asiakirjojen valossa, jotka esitetään ensimmäistä kertaa tässä tuomioistuimessa. Mainitut asiakirjat on siis jätettävä huomiotta ilman, että on tarpeen tutkia niiden todistusvoimaa (ks. vastaavasti asia
T-346/04, Sadas v. SMHV - LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), tuomio 24.11.2005, Kok., s. II-4891
, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
3.
Asiakysymys
Kantaja ja väliintulija vetoavat kumpikin omien vaatimustensa tueksi yhteen ainoaan perusteeseen, joka koskee asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista.
Kantajan kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista
Kantaja vetoaa siihen, että valituslautakunta on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on todennut, että on olemassa sekaannusvaara, joka johtuu rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien ja aikaisempien tavaramerkkien, joiden katsottiin muodostavan sarjan, välisestä mielleyhtymästä. Kantajan mukaan oikeuskäytännössä asetetut edellytykset, jotka koskevat sarjaan kuuluvien tavaramerkkien laajennettua suojaa, eivät nyt käsiteltävässä asiassa täyty.
SMHV ja väliintulija kiistävät kantajan väitteet.
On muistutettava, että asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei rekisteröidä, jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, sen alueen yleisön keskuudessa, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu, on sekaannusvaara. Sekaannusvaara sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. Asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohta) mukaan aikaisemmilla tavaramerkeillä tarkoitetaan jäsenvaltiossa rekisteröityjä tavaramerkkejä, joiden rekisteröintihakemus on tehty ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaara on olemassa, jos yleisö saattaa luulla, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai toisiinsa taloudellisesti sidoksissa olevista yrityksistä. Saman oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaraa on arvioitava kokonaisuutena sen mukaan, mikä käsitys kohdeyleisöllä on merkeistä ja kyseessä olevista tavaroista tai palveluista, ottaen huomioon kaikki tekijät, joilla on merkitystä yksittäistapauksessa, ja etenkin kyseisten merkkien samankaltaisuuden ja merkkien kattamien tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden välinen keskinäinen riippuvuus (ks. asia
T-162/01, Laboratorios RTB v. SMHV - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2821, 30
–33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että jos yhteisön tavaramerkkihakemusta vastaan tehty väite perustuu useisiin aikaisempiin tavaramerkkeihin, jotka sisältävät ominaisuuksia, joiden perusteella niiden voidaan katsoa kuuluvan samaan sarjaan tai perheeseen, kuten voi olla etenkin silloin, jos niissä kaikissa on sama erottamiskykyinen elementti ja ne erottuvat toisistaan siihen lisätyn kuvio‑ tai sanaelementin avulla, tai silloin, kun niille on ominaista sama prefiksi tai suffiksi, joka on alkuperäisen tavaramerkin osa, tällainen seikka muodostaa merkityksellisen tekijän sekaannusvaaraa arvioitaessa (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 123 kohta).
Tällaisissa tapauksissa sekaannusvaaran voi nimittäin aiheuttaa rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ja aikaisempien sarjaan kuuluvien tavaramerkkien välisen mielleyhtymän mahdollisuus, kun rekisteröitäväksi haetussa tavaramerkissä ja viimeksi mainituissa on sellaisia samankaltaisuuksia, jotka voivat saada kuluttajan uskomaan, että rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki on osa tätä samaa sarjaa ja että sillä varustetuilla tavaroilla on täten sama tai samankaltainen kaupallinen alkuperä kuin aikaisemmilla tavaramerkeillä varustetuilla tavaroilla. Tällainen vaara rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ja aikaisempien sarjaan kuuluvien tavaramerkkien välisestä mielleyhtymästä, joka voi aiheuttaa sekaannuksen kyseisillä merkeillä varustettujen tavaroiden kaupallisesta alkuperästä, voi olla olemassa, vaikka rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ja aikaisempien tavaramerkkien, kutakin erikseen arvioituna, välillä tehdyn vertailun perusteella ei ole mahdollista katsoa suoran sekaannusvaaran olevan käsillä. Tällaisessa tapauksessa vaara, että kuluttaja voi erehtyä kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen kaupallisesta alkuperästä, ei johdu siitä mahdollisuudesta, että hän sekoittaa rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin johonkin aikaisempaan sarjaan kuuluvaan merkkiin, vaan mahdollisuudesta, että hän katsoo rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin kuuluvan samaan sarjaan (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 124 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan on sitä paitsi niin, että se, että kyseessä on tavaramerkkisarja tai ‑perhe, on merkityksellistä arvioitaessa rekisteröitäväksi haetun merkin ja kyseisen sarjan väliseen mielleyhtymän vaaraan liittyvän sekaannusvaaran olemassaoloa vain, jos kyseisille tavaramerkeille yhteinen osa on erottamiskykyinen. Jos kyseinen osa taas on kuvaileva, se ei ole omiaan luomaan sekaannusvaaraa (asia
T-117/02, Grupo El Prado Cervera v. SMHV - Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), tuomio 6.7.2004, Kok., s. II-2073
, 59 kohta ja asia T‑255/09, Caixa Geral de Depósitos v. SMHV – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), tuomio 13.7.2012, 81 kohta).
Valituslautakunnan arviointia kyseisten tavaramerkkien sekaannusvaarasta on tarkasteltava edellä esitettyjen näkökohtien valossa.
Kohdeyleisö
Kuten oikeuskäytännössä on todettu, sekaannusvaaran kokonaisarvioinnissa on otettava huomioon asianomaisen tuoteryhmän tavanomaisesti valistunut sekä kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja. On myös otettava huomioon se, että keskivertokuluttajan tarkkaavaisuusaste voi vaihdella asianomaisen tavara- tai palveluryhmän mukaan (ks. asia
T-256/04, Mundipharma v. SMHV - Altana Pharma (RESPICUR), tuomio 13.2.2007, Kok., s. II-449
, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävissä asioissa on hyväksyttävä valituslautakunnan arviointi, jota asianosaiset eivät sitä paitsi ole riitauttaneet ja jonka mukaan kohdeyleisö, jonka suhteen sekaannusvaaraa on arvioitava, on saksalainen kuluttaja, koska aikaisemmat tavaramerkit ovat Saksassa rekisteröityjä ja käytettyjä tavaramerkkejä. Mainitun kuluttajan huomion tason on myös katsottava olevan melko korkea, koska kyseiset palvelut ovat luonteeltaan luokkaan 36 kuuluvia rahoituspalveluja, joilla on kyseiselle kuluttajalle tiettyä taloudellista merkitystä, koska ne liittyvät hänen rahoitusomaisuuteensa ja muuhun omaisuuteensa (ks. vastaavasti edellä 45 kohdassa mainittu tuomio Caixa, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Palveluiden vertailu
Riidanalaisista päätöksistä ilmenee, ettei kantaja eikä väliintulijakaan ole riitauttanut valituslautakunnassa väiteosaston päätelmää, jonka mukaan rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin UNIWEB kattamat palvelut ”pankkiliiketoimet; rahatalousasiat; raha-asiat; vakuutustoiminta; rahatalous- ja vakuutusasioihin liittyvä tiedotus ja konsultointi; luottokortti-/pankkikorttipalvelut; pankki- ja rahoituspalvelut Internetin välityksellä” ja rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin UniCredit Wealth Management kattamat palvelut ”pankkiliiketoimet; rahatalousasiat; raha-asiat; vakuutukset; taloudelliset tiedot” muistuttavat aikaisempien tavaramerkkien kattamia ”varojen sijoittamista” koskevia palveluja. Kun valituslautakunta on pysyttänyt väiteosaston ratkaisut kokonaan, valituslautakunta on vahvistanut mainitun arvioinnin, joka on hyväksyttävä, sillä asianosaiset eivät edes ole riitauttaneet sitä unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä.
Merkkien vertailu
Sekaannusvaaraa koskevan kokonaisarvioinnin on kyseisten merkkien ulkoasun, lausuntatavan tai merkityssisällön samankaltaisuuden osalta perustuttava merkeistä syntyvään kokonaisvaikutelmaan, ja huomioon on otettava erityisesti merkkien erottavat ja hallitsevat osat (ks. asia
C-334/05 P, SMHV v. Shaker, tuomio 12.6.2007, Kok., s. I-4529
, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valituslautakunta on katsonut ensimmäisen riidanalaisen päätöksen 36 kohdassa ja toisen 40 kohdassa, että kyseisillä tavaramerkeillä oli sama rakenne, koska ne muodostuivat kahden sanaosan yhdistelmästä eli etuliitteestä ”uni”, jonka jälkeen tuli aina eri sana. Valituslautakunta on lisäksi katsonut ensimmäisen riidanalaisen päätöksen 43 kohdassa ja toisen 48 kohdassa, että kyseiset merkit muistuttivat toisiaan ulkoasultaan, lausuntatavaltaan ja merkityssisällöltään, koska niiden ”iskevä osa” oli sama. Asianosaiset eivät ole riitauttaneet tätä arviota, joten se on hyväksyttävä.
Tältä osin on huomattava, että vaikka keskivertokuluttaja ymmärtää tavanomaisesti tavaramerkin kokonaisuutena eikä ryhdy tutkimaan sen eri osia (asia
C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer, tuomio 22.6.1999, Kok., s. I-3819
, 25 kohta), on kuitenkin niin, että sanamerkin havaitessaan hän purkaa sen sanaosiin, jotka tuovat hänen mieleensä konkreettisen merkityksen tai jotka muistuttavat sanoja, jotka hän tuntee (ks. vastaavasti asia
T-356/02, Vitakraft-Werke Wührmann v. SMHV - Krafft (VITAKRAFT), tuomio 6.10.2004, Kok., s. II-3445
, 51 kohta). Mainittua oikeuskäytäntöä sovelletaan myös sen arviointiin, miten kohdeyleisö mieltää kuviomerkin, kuten nyt käsiteltävässä asiassa merkin UNIZINS, joka muodostuu ainoastaan tyylitellystä sanaosasta.
Kyseiset tavaramerkit muodostuvat etuliitteestä ”uni”, jonka perään on suoraan liitetty niiden kattamia palveluja kuvailevia termejä tai termejä, joilla ei juuri ole erottamiskykyä kyseisten palvelujen suhteen. Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen kantaja ja väliintulija ovat nimittäin ilmoittaneet, että osa ”rak” aikaisemmassa tavaramerkissä UNIRAK muodostuu saksan kielen termien Renten ja Aktien (obligaatiot, osakkeet) tai Renten, Aktien, Kapital (obligaatiot, osakkeet, pääoma) alkukirjaimista, ja sillä siis viitataan niiden rahastojen sijoitustavoitteisiin ja ‑politiikkoihin, jotka kyseinen tavaramerkki kattaa. Kuten kantaja on lisäksi hallinnollisessa menettelyssä todennut väliintulijan kyseisiä väitteitä kiistämättä, etuliitteen ”uni” perään suoraan liitetyistä termeistä ”fonds” ja ”zins” aiemmissa tavaramerkeissä UNIFONDS ja UNIZINS ”fonds” merkitsee sijoitukseen tarkoitettua rahastoa ja ”zins” tarkoittaa korkoa. Tavaramerkissä UniCredit Wealth Management yhtäältä etuliitteen ”uni” perään suoraan liitetty termi liittyy rahoitusalan päivittäiseen toimintaan kuuluvaan toimeen, jossa pankki antaa asiakkaansa käyttöön rahasumman. Sillä perusteella, että termit ”credit” ja ”management” ovat englanninkielisiä, ei voida sulkea pois sitä, että kohdeyleisö katsoisi niiden merkitsevän jotakin tavaramerkkien kattamiin palveluihin liittyvää. Yhtäältä termit ”credit” ja ”management” muistuttavat saksan kielen sanoja ”Kredit” ja ”Management”, joilla on sama merkitys. Termi ”fonds” kuuluu saksan kieleen eikä englannin kieleen, toisin kuin kantaja väittää. Toisaalta englannin kieli on laajalti levinnyt ja laajalti ymmärretty kyseisessä toimintaympäristössä eli rahoituspalvelujen toimintaympäristössä. Kuten valituslautakunta on lisäksi aiheellisesti korostanut 26.9.2006 päivätyn riidanalaisen päätöksen 40 kohdassa, termejä ”wealth” ja ”management” käytetään yleisesti rahoitusalalla – myös Saksassa – sijoitusalan neuvontapalvelujen tai kirjanpitopalvelujen kaltaisten rahoituspalvelujen alalla. Lopuksi tavaramerkissä UNIWEB olevasta termistä ”web” väiteosasto on todennut kantajan tätä kiistämättä, että se on yleisesti käytetty lyhenne englanninkielisestä ilmaisusta ”world wide web”, joka liittyy maailmanlaajuiseen tietoverkkoon Internetiin. Vaikkakin kyseinen termi on englanninkielinen, kansainvälinen yleisö notorisesti tuntee sen, koska internetiä käytetään maailmanlaajuisesti. Vaikkakaan kyseinen termi ei suoraan viittaa rahoituspalveluihin, se voi kuitenkin liittyä niihin. Se voi esimerkiksi viitata internetin välityksellä suoritettaviin rahoituspalveluihin tai sijoituspalveluihin internetiin liittyvällä alalla. Näin ollen kohdeyleisö purkaa kyseiset tavaramerkit osaan ”uni”, jonka jälkeen tulee muita termejä.
Tästä seuraa, että kyseiset tavaramerkit ovat jossain määrin samankaltaisia ulkoasultaan ja lausuntatavaltaan, koska niissä on etuliite ”uni”. Se, että kyseiseen etuliitteeseen liitetyt osat ovat erilaisia ja että tavaramerkki UniCredit Wealth Management muodostuu kolmesta eikä vain yhdestä sanaosasta, ei ole omiaan lieventämään mainittua samankaltaisuutta, kun otetaan huomioon se, että kuluttaja pitää yleensä sanojen alkuosaa tärkeämpänä (yhdistetyt asiat
T-183/02 ja T-184/02, El Corte Inglés v. SMHV - González Cabello ja Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), tuomio 17.3.2004, Kok., s. II-965
, 81 kohta). Lisäksi lausuntatavan osalta kyseiset tavaramerkit muodostuvat kolmesta tavusta lukuun ottamatta rekisteröitäväksi haettua tavaramerkkiä UniCredit Wealth Management. Tavaramerkissä UniCredit Wealth Management se, että siinä on etuliite ”uni” ensimmäisenä sanaosana, mahdollistaa sen toteamisen, että se on jossain määrin samankaltainen aikaisempien tavaramerkkien kanssa. Samoin merkityssisällöltään kyseiset tavaramerkit ovat jossain määrin samankaltaisia, koska niiden rakenne on erittäin samankaltainen (ks. vastaavasti asia T‑301/09, IG Communications v. SMHV – Citigroup ja Citibank (CITIGATE), tuomio 26.9.2012, 78 kohta).
Lisäksi on todettava, että valituslautakunta on tutkinut otsikon ”Merkkien vertailu” alla, oliko rekisteröitäviksi haetuilla tavaramerkeillä ominaispiirteitä, joiden perusteella kohdeyleisö saattoi liittää ne mielessään väliintulijalle kuuluvaan tavaramerkkiperheeseen tai ‑sarjaan. Oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että tavaramerkkiperheen tai ‑sarjan olemassaolo on tekijä, joka on otettava huomioon, kun arvioidaan sekaannusvaaraa, mutta ettei kyseisellä tekijällä kuitenkaan ole merkitystä, kun arvioidaan sitä, ovatko kyseiset tavaramerkit samankaltaisia (asia
C-552/09 P, Ferrero v. SMHV, tuomio 24.3.2011, Kok., s. I-2063, 97
ja 98 kohta).
Näin ollen mainittu valituslautakunnan arvio on tutkittava sekaannusvaaraa tutkittaessa.
Sekaannusvaara
Valituslautakunta on katsonut, että kun otetaan huomioon sekä kyseisten merkkien samankaltaisuus ja kyseisten merkkien kattamien palvelujen samankaltaisuus, oli olemassa sekaannusvaara, joka johtui siitä, että kuluttaja liittää mielessään rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit väliintulijalle kuuluvaan aikaisempien tavaramerkkien sarjaan.
Tästä on todettava, että rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ja aikaisempien tavaramerkkien sarjan välisen mielleyhtymän vaaraan voidaan vedota vain, jos kaksi edellytystä täyttyy samanaikaisesti. Ensinnäkin aikaisempien rekisteröintien sarjan haltijan täytyy toimittaa näyttöä siitä, että on käytetty kaikkia sarjaan kuuluvia tavaramerkkejä tai vähintään sellaista määrää tavaramerkkejä, joiden voidaan katsoa muodostavan sarjan. Toiseksi rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ei tule vain olla samankaltainen kuin sarjaan kuuluvat tavaramerkit, vaan siinä tulee myös olla sellaisia ominaispiirteitä, joiden perusteella se voidaan liittää sarjaan (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 125–127 kohta).
Kantaja väittää, ettei kumpikaan mainituista kahdesta edellytyksestä täyty nyt käsiteltävässä asiassa, koska yhtäältä väliintulija ei ole toimittanut näyttöä sarjaan kuuluvien tavaramerkkien käytöstä ja toisaalta se mahdollisuus, että rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit liitettäisiin aikaisempien tavaramerkkien sarjaan, oli suljettu pois.
– Näyttö siitä, että tavaramerkkisarjaan tai ‑perheeseen kuuluvia aikaisempia tavaramerkkejä on käytetty
On muistutettava siitä, että jotta olisi olemassa vaara, että yleisö erehtyy luulemaan rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin kuuluvan sarjaan, tähän sarjaan kuuluvien aikaisempien tavaramerkkien on välttämättä oltava esillä markkinoilla. Koska aikaisempien tavaramerkkien sarjaluonteen huomioon ottaminen laajentaa sarjaan kuuluvien yksitellen tarkasteltavien tavaramerkkien suojan alaa, on suljettava pois kaikenlainen sekaannusvaaran abstrakti arviointi, joka perustuu ainoastaan useisiin rekisteröinteihin, joiden kohteina ovat tavaramerkit, joissa on sama erottamiskykyinen elementti ja joita ei todella käytetä (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 126 kohta). Kun nimittäin on kyse tavaramerkkiperheestä tai ‑sarjasta, silloin, kun sekaannusvaara aiheutuu siitä, että kuluttaja voi erehtyä rekisteröitäväksi haetulla tavaramerkillä varustettujen tavaroiden tai palvelujen alkuperästä ja katsoo virheellisesti, että se kuuluu tähän perheeseen tai sarjaan, näyttö siitä, että tavaramerkkiperheen tai ‑sarjan mahdollisesti muodostavista tavaramerkeistä on käytetty riittävää määrää, on erityisen tärkeää, koska jollei tällaista käyttöä ole ollut, kuluttajan ei voida olettaa huomaavan mainitun tavaramerkkiperheen tai ‑sarjan yhteistä osatekijää ja/tai liittävän tähän perheeseen tai sarjaan toista tavaramerkkiä, joka sisältää saman yhteisen osatekijän (ks. vastaavasti asia
C-234/06 P, Il Ponte Finanziaria v. SMHV, tuomio 13.9.2007, Kok., s. I-7333, 63
ja 64 kohta). Jos siis näyttö perheen tai sarjan muodostamiseen omiaan olevien tavaramerkkien riittävän määrän käytöstä puuttuu, rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ilmestymisestä markkinoille mahdollisesti aiheutuvaa sekaannusvaaraa on arvioitava vertaamalla jokaista aikaisempaa tavaramerkkiä erikseen tarkasteltuina rekisteröitäväksi haettuun tavaramerkkiin (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 126 kohta).
Valituslautakunta on tältä osin vahvistanut väiteosaston ratkaisut ja todennut ensimmäisen riidanalaisen päätöksen 20 kohdassa ja toisen 24 kohdassa, että väliintulijan toimittamat asiakirjat osoittivat, että aikaisempia tavaramerkkejä oli tosiasiallisesti käytetty Saksassa ”varojen sijoittamista” koskeville palveluille.
Kirjelmissään kantaja tuo tältä osin esiin, ettei väliintulija ole esittänyt riittävää näyttöä, joka voisi muodostua muun muassa kyselyistä, ”demoskooppisten tutkimusten” tuloksista tai tavaramerkkien kattamien rahastojen tunnettuutta koskevista tiedoista osoittaakseen sen, että kohdeyleisö mieltää aikaisemmat tavaramerkit tavaramerkkisarjaksi, eikä väliintulija ole myöskään näyttänyt toteen, että kohdeyleisö kykeni liittämään rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin mielessään näihin aikaisempiin tavaramerkkeihin, joiden katsottiin muodostavan sarjan. Näin ollen kantajan mukaan valituslautakunta on tehnyt vakavan virheen, kun se on katsonut, että näyttö aikaisempien tavaramerkkien käytöstä oli riittävää asetuksen N:o 40/94 43 artiklan 2 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 2 kohta) perinteisen soveltamisperusteen nojalla vaatimatta näyttöä aikaisempien tavaramerkkien ”kvalifioidusta käytöstä” sarjan osana. Kantaja moittii valituslautakuntaa myös siitä, ettei se ole perustellut päätöstään oikeudellisesti riittävällä tavalla, mikä on vastoin asetuksen N:o 40/94 73 artiklaa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 75 artikla), koska valituslautakunta ei ole ottanut arvioidessaan näyttöä aikaisempien tavaramerkkien käytöstä väliintulijan tavaramerkkien sarjaan tai perheeseen kuuluvina huomioon kohdeyleisön huomion melko korkeaa tasoa. Lopuksi kantaja väittää kannekirjelmissään, että esitetty näyttö on joka tapauksessa riittämätöntä näyttämään toteen aikaisempien tavaramerkkien käyttöä, koska yhtäältä väliintulijan toimittamat hallintoraportit ovat sisäiseen käyttöön tarkoitettuja asiakirjoja eikä niistä saa tietoa siitä, miten tunnettuja aikaisemmat tavaramerkit ovat markkinoilla, ja toisaalta lehdistössä olleet tiedot sijoitusrahastoista antavat tietoa arvopaperien hintojen muutoksista, mutteivät todista sitä, että tavaramerkkejä on todella käytetty markkinoilla.
Kantaja on todennut 17.1.2014 pidetyssä istunnossa, ettei se enää riitauta sitä, että väliintulija oli esittänyt näytön aikaisempien tavaramerkkien, joihin on vedottu väitteiden tueksi, todellisesta käytöstä, mutta katsoi edelleen, ettei väliintulija kuitenkaan ollut näyttänyt toteen, että kohdeyleisö mielsi aikaisemmat tavaramerkit väliintulijalle kuuluvaksi tavaramerkkisarjaksi tai ‑perheeksi.
SMHV ja väliintulija kiistävät kantajan väitteet.
Tältä osin on todettava, että edellä 60 kohdassa mieliin palautetusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että aikaisempien rekisteröintien sarjan haltijan on esitettävä näyttö siitä, että sarjaan kuuluvia tavaramerkkejä on todella käytetty merkityksellisillä markkinoilla, tai ainakin, että niillä on käytetty sellaista määrää tavaramerkkejä, joka voi muodostaa sarjan, eikä kuten kantaja väittää, siitä, että kohdeyleisö mieltää näiden tavaramerkkien muodostavan sarjan tai perheen.
Tästä seuraa, ettei sarjaan kuuluvien aikaisempien tavaramerkkien haltijaa voida vaatia todistamaan sitä, että sen lisäksi, että kyseiset tavaramerkit todella ovat esillä markkinoilla, kohdeyleisö mieltää niiden muodostavan sarjan.
Toisin kuin kantaja on tuonut esiin 17.1.2014 pidetyssä istunnossa, edellä 17 kohdassa mainitun tuomion BAINBRIDGE 124 kohdasta ei voida tehdä muuta päätelmää. Mainitusta kohdasta ilmenee näet, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on viitannut siihen, kuinka kuluttaja mieltää asian, vain todetakseen, että olosuhteissa, jotka mainittu tuomioistuin on sen jälkeen määritellyt, oli olemassa vaara, että kuluttaja saattaa mielessään liittää rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin sarjaan kuuluviin aikaisempiin tavaramerkkeihin ja siis luulla, että se kuuluu samaan sarjaan. Sitä vastoin kohdasta, johon kantaja on vedonnut, eikä mistään muustakaan kyseisen tuomion kohdasta ei ilmene, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi vaatinut, että rekisteröintien sarjan haltija esittää sen näytön lisäksi, jonka kyseinen haltija esittää siitä, että kyseiseen sarjaan kuuluvat tavaramerkit todella ovat esillä markkinoilla, näyttöä siitä, miten kohdeyleisö konkreettisesti mieltää aikaisempien tavaramerkkien kuuluvan sarjaan.
Näin ollen kantajan väite, jonka tarkoituksena on tuoda esiin se, ettei väliintulija ole näyttänyt toteen sitä, että kohdeyleisö mieltää aikaisempien tavaramerkkien muodostavan sarjan, on tehoton. Tehoton on myös kantajan väite, joka perustuu siihen, ettei valituslautakunta ole ottanut huomioon kohdeyleisön huomion melko korkeaa tasoa arvioidessaan näyttöä aikaisempien tavaramerkkien käytöstä sarjaan kuuluvina.
Lisäksi kantajan väitteestä, jonka mukaan sijoittajista koostuva yleisö ei miellä aikaisempien tavaramerkkien, jotka kuvaavat väliintulijan rahastojen nimiä, muodostavan tavaramerkkien sarjaa, koska kyseiset rahastot ovat kaupallisesta näkökulmasta yksi ainoa tuote, kantaja on täsmentänyt 17.1.2014 pidetyssä istunnossa, että mainittu väite oli esitetty toissijaisesti sen väitteen tueksi, että tavaramerkkiperheen olemassaolo olisi helpompaa näyttää toteen, jos tavaramerkit kattaisivat eri tuotteita, mutta että kantajan mukaan mainittu seikka ei ole välttämätön edellytys sille, että tavaramerkkiperhe voi olla olemassa. Tältä osin on todettava, että riippumatta siitä, ovatko aikaisempien tavaramerkkien kattamat palvelut kaupallisesta näkökulmasta yksi ainoa tuote, kuten kantaja väittää, vai eri tuotteita niiden hyvin erilaisten rahoituksellisten ja teknisten ominaispiirteiden perusteella, kuten SMHV ja väliintulija tuovat esiin, mainitulla kysymyksellä ei ole merkitystä arvioitaessa sitä, onko olemassa väliintulijalle kuuluva tavaramerkkiperhe, koska kuten kantaja on istunnossa myöntänyt, tavaramerkkiperheen olemassaolo ei voi riippua siitä, kattavatko tavaramerkit, joilla on sellaisia ominaispiirteitä, että niiden voidaan katsoa muodostavan perheen tai sarjan, yhden ainoan tuotteen vai eri tuotteita. Tästä seuraa, että mainittu kantajan väite on tehoton.
Edellä mainituista näkökohdista seuraa, että valituslautakunta on aivan oikein päätellyt, että edellä 17 kohdassa mainitussa BAINBRIDGE-oikeuskäytännössä tarkoitettu ensimmäinen edellytys, jonka perusteella voidaan katsoa, että on olemassa sekaannusvaara, joka johtuu rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien ja väliintulijan aikaisempien tavaramerkkien sarjan välisen mielleyhtymän vaarasta, täyttyy nyt käsiteltävissä asioissa eli näyttö sarjan muodostavien tavaramerkkien todellisesta käytöstä on esitetty.
On siis tutkittava, onko rekisteröitäviksi haetuilla tavaramerkeillä UNIWEB ja UniCredit Wealth Management sellaisia ominaispiirteitä, jotka ovat omiaan liittämään ne kyseiseen väliintulijalle kuuluvaan aikaisempien tavaramerkkien sarjaan ja siis aiheuttamaan sekaannusta niiden kattamien palvelujen alkuperästä kuluttajien mielissä.
– Se, voidaanko rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit liittää aikaisempien tavaramerkkien sarjaan
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että tavaramerkkien voidaan katsoa kuuluvan samaan sarjaan tai perheeseen etenkin silloin, jos niissä on kokonaisuudessaan sama erottamiskykyinen elementti ja ne erottuvat toisistaan siihen lisätyn kuvio‑ tai sanaelementin avulla, tai silloin, jos niille on ominaista sama prefiksi tai suffiksi, joka on alkuperäisen tavaramerkin osa (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 123 kohta).
Tältä osin on muistutettava siitä, että nyt käsiteltävissä asioissa aikaisemmille tavaramerkeille on ominaista etuliitteen ”uni”, jolla on tietty erottamiskyky, kuten jäljempänä osoitetaan, yhdistäminen toiseen sanaosaan eli sanaosiin ”rak”, ”fonds” ja ”zins”, jotka viittaavat sen rahaston sijoitustavoitteeseen tai ‑politiikkaan, johon kyseiset tavaramerkit liittyvät. Aikaisemmissa tavaramerkeissä etuliitteeseen ”uni” liitetyt termit ovat siis luonteeltaan kuvailevia tai niillä ei juuri ole erottamiskykyä niiden rahastosijoituspalvelujen suhteen, jotka kyseiset tavaramerkit kattavat (ks. edellä 53 kohta).
Kyseiset kolme aikaisempaa tavaramerkkiä UNIRAK, UNIFONDS ja UNIZINS, joihin väliintulija on perustanut väitteensä, ovat lukumäärältään vähäiset mutta kuitenkin riittävät nyt käsiteltävissä asioissa muodostamaan tavaramerkkisarjan tai ‑perheen arvioitaessa sitä, onko olemassa rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien ja kyseisen sarjan välisestä mielleyhtymästä aiheutuva sekaannusvaara. On siis tutkittava vaaraa siitä, että kohdeyleisö mielessään liittää rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit aikaisemmista kolmesta tavaramerkistä muodostuvaan perheeseen, eikä ole tarpeen tutkia väliintulijan väitettä, jonka mukaan mainittu tutkimus on suoritettava koko sen tavaramerkkisarjan osalta, jonka haltija väliintulija on, eikä vain niiden kolmen tavaramerkin osalta, joihin väitteiden tueksi on esimerkinomaisesti vedottu.
Tältä osin on muistutettava siitä, että jotta rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki voisi herättää kuluttajan mielessä mielleyhtymän aikaisempien tavaramerkkien sarjaan, rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ei tule vain muistuttaa sarjaan kuuluvia tavaramerkkejä, vaan siinä tulee myös olla sellaisia ominaispiirteitä, joiden perusteella se voidaan liittää sarjaan. Olisi mahdotonta, että asia ei olisi näin, jos esimerkiksi aikaisempien sarjaan kuuluvien tavaramerkkien yhteistä elementtiä käytetään rekisteröitäväksi haetussa tavaramerkissä erilaisessa paikassa kuin missä se tavallisesti on sarjaan kuuluvissa tavaramerkeissä tai merkityssisällöltään erilaisena (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 127 kohta) tai silloin, kun yhteisellä elementillä ei ole erottamiskykyä (edellä 45 kohdassa mainittu tuomio CHUFAFIT, 59 kohta ja edellä 45 kohdassa mainittu tuomio la Caixa, 81 kohta).
Valituslautakunta on todennut, että kyseisillä tavaramerkeillä oli sama rakenne (ks. edellä 51 kohta), mutta katsonut, ettei pelkästään sillä perusteella voitu todeta, että rekisteröitäviksi haetuilla tavaramerkeillä olisi ollut ominaispiirteitä, joiden perusteella ne voitaisiin liittää aikaisempien tavaramerkkien sarjaan. Valituslautakunnan mukaan näin voi olla vain, jos yhteinen osa ”uni” ei ole yksinomaan kuvaileva tai jos sillä on erottamiskykyä. Valituslautakunta totesi, että etuliite ”uni” oli erottamiskykyinen kyseisten rahoituspalvelujen suhteen, kun otetaan huomioon siihen itseensä perustuvat ominaisuudet ja se, miten sitä on käytetty.
Kantaja väittää, ettei nyt käsiteltävissä asioissa ole olemassa osatekijöitä, joiden perusteella olisi mahdollista todeta rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin liittyminen aikaisempien tavaramerkkien sarjaan. Tältä osin kantaja tuo esiin, että toisin kuin valituslautakunta on katsonut, yhteisellä osalla ”uni” ei ole sen ominaispiirteisiin perustuvaa erottamiskykyä rahoitusalalla. Väitteensä tueksi kantaja vetoaa yhtäältä lukuisiin SMHV:n päätöksiin, joissa on todettu, ettei etuliitteellä ”uni” ole riittävää erottamiskykyä, ja toisaalta tuo esiin, että mainittu etuliite on yleisessä kielenkäytössä ja erityisesti rahoitusalalla usein käytettyjen sanojen ”union”, ”universal”, ”unité” tai ”unique” lyhenne. Kantajan mukaan myös se, että lukuisten Saksassa rekisteröityjen ja kyseisellä alalla toimivien yhtiöiden toiminimet alkavat osalla ”uni”, ja se, että kyseinen osa ”uni” on osa muiden Saksassa toimivien yhtiöiden hallinnoimien rahastojen nimiä, kuten myös kolmansien luokkaan 36 kuuluvia palveluita varten Saksassa rekisteröimiä tavaramerkkejä, tukevat tätä. Tästä seuraa kantajan mukaan se, ettei yhteinen etuliite ”uni” yksinään voi olla se osatekijä, jonka perusteella kohdeyleisö liittää mielessään aikaisempien tavaramerkkien kattamat palvelut väliintulijan toimintaan.
Kantaja on lisäksi sen jälkeen, kun asia on palautettu unionin yleiseen tuomioistuimeen, esittämissään huomautuksissa ollut eri mieltä SMHV:n ja väliintulijan väitteestä, jonka mukaan etuliitteen ”uni” erottamiskykyä arvioitaessa olisi otettava huomioon Saksan tuomioistuinten ja Deutsches Patent- und Markenamtin (Saksan patentti- ja tavaramerkkivirasto) ratkaisut, ja vetoaa siihen, että unionin järjestelmä ja jäsenvaltioiden järjestelmät ovat itsenäisiä järjestelmiä, joten kansallisten viranomaisten ratkaisut eivät sido unionin viranomaisia.
SMHV ja väliintulija kiistävät kantajan väitteet.
Tältä osin on aivan ensimmäiseksi todettava, että kyseisten tavaramerkkien samanlainen rakenne on omiaan liittämään rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit aikaisempien tavaramerkkien sarjaan (ks. vastaavasti edellä 54 kohdassa mainittu tuomio IG Communications v. SMHV – Citigroup ja Citibank (CITIGATE), 89 kohta). Kun kuluttaja havaitsee sekä rekisteröitäviksi haettuja tavaramerkkejä, joissa on, kuten aikaisemmissakin tavaramerkeissä, etuliite ”uni”, johon on liitetty suoraan perään luonteeltaan rahoituspalveluja kuvailevia termejä tai termejä, joilla ei ole niiden suhteen erottamiskykyä, kuten edellä 53 kohdassa on todettu, kuluttaja voi luulla, että kyseessä on väliintulijan tavaramerkkiperheeseen kuuluva uusi tavaramerkki, joka viittaa johonkin sellaiseen muuhun rahastoon, jonka sijoituspolitiikkaa etuliitteeseen ”uni” liitetty termi kuvaa.
Se, että yhteinen osa ”uni” on kaikkien kyseisten tavaramerkkien alkuosassa, on myös ominaispiirre, joka on omiaan aiheuttamaan sen, että rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit liitetään aikaisempien tavaramerkkien perheeseen (edellä 17 kohdassa mainittu tuomio BAINBRIDGE, 127 kohta).
Edellä 45 kohdassa mieleen palautetusta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että se, että kyseessä on tavaramerkkisarja tai ‑perhe, on merkityksellistä arvioitaessa rekisteröitäväksi haetun merkin ja kyseisen sarjan välisen mielleyhtymän vaaraan liittyvän sekaannusvaaran olemassaoloa vain, jos kyseisten tavaramerkkien yhteinen osa on erottamiskykyinen.
Asianosaiset ovat eri mieltä lähinnä siitä, onko kyseisten tavaramerkkien yhteisellä osalla eli etuliitteellä ”uni” erottamiskykyä niiden palvelujen suhteen, jotka tavaramerkit kattavat.
Siltä osin kuin on kyse osatekijään ”uni” itseensä perustuvista erottamiskykyisistä ominaisuuksista, valituslautakunta on todennut ensimmäisen riidanalaisen päätöksen 37 kohdassa ja toisen päätöksen 41 kohdassa, että kyseisellä osatekijällä oli erottamiskyky kyseisten palvelujen suhteen, sillä koska saksalainen kohdeyleisö liittää sen termiin, joka tarkoittaa yksiväristä, tai puhekielessä sanaan, joka merkitsee yliopistoa, mainitulla osatekijällä ei ole selvää ja välitöntä merkitystä rahoituspalvelujen suhteen. Tämä arvio on vahvistettava.
Kuten kantaja väittää, ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että koska osatekijän ”uni” alkuperä on latinankielisessä sanassa ”unus”, joka merkitsee ”yhtä, ainoaa, yhden ainoan osatekijän määrittämää”, se tuo kohdeyleisön mieleen myös sellaisia termejä kuin ”unico” [ainutlaatuinen], joka merkitsee ”ainutlaatuista tai ominaispiirteiltään omalaatuista”, ”unità” [yhtenäisyys], joka merkitsee ”jakamattomuutta tai yhdenmukaisuutta”, ”unione” [unioni], joka tuo mieleen ”yhteenkuuluvuuden tai yhtenäisyyden”, tai ”universale” [universaali] merkityksessä ”kattava”tai ”kaikkitietävä”. Näin on erityisesti siksi, että – kuten väliintulija huomauttaa – termi ”uni” ei ole aikaisemmissa tavaramerkeissä erillisenä sanana, mikä voisi tosiaankin olla saksalaisen yleisön mielessä viittaus yliopistoon tai yksivärisyyteen, vaan se on aina liitetty muihin sanoihin.
On kuitenkin todettava, että kun otetaan huomioon niiden merkitysten moninaisuus, joita kantaja itsekin liittää etuliitteeseen ”uni”, se ei voi herättää mitään täsmällistä ajatusta kyseisistä palveluista. Lisäksi termien ”unico”, ”unità”, ”unione” ja ”universale” kaltaiset termit ovat yleisiä termejä, joiden erityistä liittymistä kyseisiin palveluihin ei ole osoitettu. Vaikka siis katsottaisiinkin, että etuliite ”uni” on omiaan tuomaan mieleen sen kaltaisia termejä kuin ”unico”, ”unità”, ”unione” ja ”universale”, se ei silti rahoituspalveluihin liittyviin termeihin yhdistettynä objektiivisesti ja erityisesti kuvaa kyseisten palvelujen lajia, laatua, määrää, käyttötarkoitusta, arvoa tai muita ominaisuuksia (ks. vastaavasti ja analogisesti asia
T-87/00, Bank für Arbeit und Wirtschaft v. SMHV (EASYBANK), tuomio 5.4.2001, Kok., s. II-1259, 28
–32 kohta).
On siis katsottava, että koska etuliitteellä ”uni”ei ole selvää ja välitöntä merkitystä, se ei kuvaile kyseisiä palveluja, ja että sillä on tietty sen ominaispiirteisiin perustuva erottamiskyky mainittujen palvelujen suhteen. Sen erottamiskyky on sitäkin selvempi nyt käsiteltävissä asioissa sen vuoksi, että etuliitteen ”uni” jälkeen kyseisissä tavaramerkeissä tulevat kyseisiä palveluja kuvailevat termit tai termit, joilla ei juuri ole niiden suhteen erottamiskykyä (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 54 kohdassa mainittu tuomio IG Communications v. SMHV – Citigroup ja Citibank (CITIGATE), 75 kohta).
Toisaalta valituslautakunta on todennut, että etuliitteellä ”uni”on erottamiskyky, kun otetaan huomioon se, miten sitä oli käytetty, ja tarkemmin sanottuna se, että väliintulija käytti kaikkia kolmea etuliitteen ”uni” sisältävää tavaramerkkiä ”varojen sijoittamista” koskevia palveluita varten Saksassa.
Tältä osin on huomattava, että kuten valituslautakunta on katsonut, väliintulija on esittänyt näytön kyseisen kolmen etuliitteen ”uni” sisältävän tavaramerkin käytöstä varojen sijoittamista koskevia palveluita varten Saksan markkinoilla (ks. edellä 70 kohta).
Lisäksi on huomattava, että asiakirja-aineistosta ilmenee, että Deutsches Patent- und Markenamt ja Saksan tuomioistuimet ovat katsoneet, että termillä ”uni” oli erottamiskyky rahoituspalvelujen suhteen.
Tässä asiayhteydessä kantajan väite, jonka mukaan kyseisiä ratkaisuja, joihin väliintulija on vedonnut SMHV:ssa käydyssä menettelyssä, ei voida ottaa huomioon arvioitaessa sekaannusvaaraa sellaisten tavaramerkkien kanssa, joiden rekisteröintiä on haettu unionin tasolla, on hylättävä perusteettomana. Vaikka – kuten kantaja tuo esiin – yhteisön tavaramerkkejä koskeva säännöstö muodostaa itsenäisen järjestelmän, joka koostuu sen omien tavoitteiden ja sääntöjen kokonaisuudesta ja jonka soveltaminen on riippumaton kansallisista järjestelmistä (ks. asia T-290/10, Sports Warehouse v. SMHV(TENNIS WAREHOUSE), tuomio 22.11.2011, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että mikään ei estä asianosaisia tai unionin yleistä tuomioistuinta käyttämästä unionin oikeutta tulkitessaan tukena kansallista oikeuskäytäntöä (ks. vastaavasti asia
T-277/04, Vitakraft-Werke Wührmann v. SMHV - Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), tuomio 12.7.2006, Kok., s. II-2211
, 71 kohta). Tästä seuraa, että vaikkeivät kansallisten viranomaisten ratkaisut olekaan sitovia yhteisön tavaramerkkioikeutta sovellettaessa, ne voidaan ottaa huomioon (asia T-552/10, riha v. SMHV – Lidl Stiftung (VITAL&FIT), tuomio 25.10.2012, 66 kohta) etenkin – kuten käsiteltävänä olevissa asioissa – sen arvioimiseksi, miten kohdeyleisö mieltää kyseiset tavaramerkit.
Tästä seuraa, että riidanalaiset päätökset on hyväksyttävä siltä osin kuin valituslautakunta on katsonut, että kyseisissä tavaramerkeissä olevalla yhteisellä etuliitteellä ”uni” oli saksalaisen kohdeyleisön ja tavaramerkkien kattamien palveluiden suhteen erottamiskyky sekä sen ominaispiirteiden perusteella että sen käytön perusteella.
Tätä päätelmää ei voida kumota kantajan muilla väitteillä
Ensinnäkin valituslautakunta on aivan oikein katsonut ensimmäisen riidanalaisen päätöksen 38 kohdassa ja toisen 42 kohdassa, ettei kantaja voinut vedota etuliitteen ”uni” heikon erottamiskyvyn toteen näyttääkseen siihen, että oli olemassa kolmansille kuuluvia rahastoja, joita kuvattiin termeillä, joihin sisältyi termi ”uni”, kuten United Kingdom C, United Kingdom D, Unico Equity, Unico Investment, Universal-Effect ja Universal-Value Test. Kuten valituslautakunta on pääpiirteissään todennut, kyseiset kolme kirjainta u, n ja i ovat englanninkielisten sanojen united ja universal aluissa sekä termin unico, jolla ei vaikuta olevan mitään erityistä merkitystä saksalaiselle yleisölle, alussa, joten niitä ei voida erottaa kyseisten sanojen loppuosista, sillä kyseiset sanat ovat homogeenisiä termejä.
Toiseksi myöskään viittaus muihin kolmansille kuuluviin Saksassa rekisteröityihin tavaramerkkeihin, joihin etuliite ”uni” sisältyy, ei sekään voi olla todiste termin ”uni” heikosta erottamiskyvystä sillä perusteella, että kyseiset tavaramerkit ja väliintulijan aikaisemmat tavaramerkit ovat olleet rauhassa olemassa samaan aikaan – kuten valituslautakunta on aivan oikein todennut – koska kantaja ei ole esittänyt tietoja, joiden perusteella voitaisiin todeta, että kyseisiä tavaramerkkejä on todella käytetty Saksan markkinoilla. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä tosin ilmenee, että vaikka ei ole suljettu pois, että tietyissä tapauksissa se, että aikaisempia tavaramerkkejä on samaan aikaan olemassa tietyillä markkinoilla, voi mahdollisesti pienentää sekaannusvaaraa, jonka SMHV:n elimet toteavat kahden kyseisen tavaramerkin välillä, tällainen mahdollisuus voidaan ottaa huomioon vain, jos yhteisön tavaramerkin hakija on vähintään SMHV:ssa käydyssä suhteellisia hylkäysperusteita koskevassa menettelyssä asianmukaisesti näyttänyt toteen, että mainittu samanaikainen olemassaolo perustui siihen, että niiden aikaisempien tavaramerkkien, joihin se vetoaa, ja välintulijan aikaisempien tavaramerkkien, joihin väite perustuu, välillä ei ole sekaannusvaaraa kohdeyleisön keskuudessa, ja jos nämä aikaisemmin rekisteröidyt tavaramerkit ja kyseiset tavaramerkit ovat samoja (asia
T-31/03, Grupo Sada v. SMHV - Sadia (GRUPO SADA), tuomio 11.5.2005, Kok., s. II-1667
, 86 kohta; asia
T-29/04, Castellblanch v. SMHV - Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), tuomio 8.12.2005, Kok., s. II-5309
, 72 kohta ja asia T-460/11, Scandic Distilleries v. SMHV – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), tuomio 18.9.2012, 60 kohta). Koska kantaja ei nyt käsiteltävässä asiassa ole esittänyt muuta kuin etuliitteen ”uni” sisältävien kolmansille kuuluvien tavaramerkkien rekisteröintejä Saksassa, se ei ole mitenkään näyttänyt toteen, että mainittu samanaikainen olemassaolo perustui siihen, ettei sekaannusvaaraa ollut. Tästä seuraa, ettei kantaja ole näyttänyt toteen sitä, että osan ”uni” erottamiskyky olisi heikentynyt tai laimennut.
Kolmanneksi kantajan viittauksesta tiettyihin Saksassa rekisteröityjen yhtiöiden toiminimiin, joihin sisältyy osa ”uni”, on aivan aluksi todettava, että kantajan kyseisen väitteen tueksi esittämästä näytöstä on katsottu, ettei sitä voida ottaa tutkittavaksi, koska se on esitetty ensimmäistä kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. edellä 37 kohta). On lisäksi huomattava, että yhtiöt valitsevat toiminimensä vapaasti eikä mainitulle valinnalle ole asetettu tavaramerkkioikeudessa tarkoitettuun erottamiskykyyn liittyviä rajoituksia. Kyseinen kantajan väite olisi siis joka tapauksessa tehoton.
Neljänneksi kantajan viittaus SMHV:n aikaisempiin päätöksiin, joissa kantajan mukaan on todettu, ettei termillä ”uni” ole erottamiskykyä, ei myöskään voi tukea kantajan perusteluja. Tältä osin on huomautettava, että vaikka SMHV:n on rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi koskevaa hakemusta tutkiessaan otettava huomioon jo tehdyt samankaltaisia hakemuksia koskevat päätökset ja pohdittava erityisen huolellisesti sitä, onko tehtävä samanlainen päätös vai ei, sen on sovitettava yhteen yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteet laillisuusperiaatteen kanssa (ks. vastaavasti asia
C-51/10 P, Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV, tuomio 10.3.2011, Kok., s. I-1541, 74
ja 75 kohta). Yhtäältä on kuitenkin todettava, ettei SMHV:n elimillä ole yksiselitteistä käytäntöä osan ”uni” erottamiskyvyn arvioinnissa, minkä kantaja on myöntänyt 17.1.2014 pidetyssä istunnossa. Vastauksena kantajan väitteeseen SMHV on nimittäin siteerannut ja esittänyt vastauskirjelmiensä liitteenä erinäisiä päätöksiä, jotka on annettu niiden kantajan esiin tuomien päätösten jälkeen, joissa oli katsottu, että etuliitteen ”uni” sisältävien väliintulijan tavaramerkkien ja saman etuliitteen ”uni” sisältävien kantajan rekisteröitäviksi hakemien tavaramerkkien välillä oli vaara niiden välisestä mielleyhtymästä, kun otetaan huomioon väliintulijan esittämä näyttö sille kuuluvan tavaramerkkiperheen olemassaolosta. Valituslautakunta on juurikin ottanut huomioon nyt käsiteltäviä asioita muistuttavissa olosuhteissa hiljattain jo tehtyjä päätöksiä ja voinut todeta, että etuliitteellä ”uni” on erottamiskyky. Kantaja ei siis voi perustellusti vedota implisiittisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamatta jättämiseen.
Näin ollen on erittäin todennäköistä, että kohdeyleisö ajattelee rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit UNIWEB tai UniCredit Wealth Managment kohdatessaan, että kyseessä on uusi väliintulijan tavaramerkkiperheeseen, joka muodostuu tavaramerkeistä UNIFOND, UNIRAK ja UNIZINS, kuuluva tavaramerkki.
Kantajan väite, jonka tueksi on esitetty leikkeitä erikoisalojen lehdistä ja joka perustuu siihen, että kohdeyleisö kohtaa kyseiset tavaramerkit olosuhteissa, joissa niitä edeltävät kyseisten rahastojen hallinnointiyhtiöiden nimet, mikä sulkee pois sekaannusvaaran kyseisten tavaramerkkien kattamien palvelujen alkuperästä, ei voi kumota tätä päätelmää.
Tältä osin on aivan aluksi todettava – kuten väliintulija tuo esiin –, että kohdeyleisö voi kohdata eri sijoitusrahastoja osoittavia tavaramerkkejä kyseisten rahastojen hallinnointiin liittyvissä eri olosuhteissa, kuten erikoistuneissa piireissä pidettyjen suullisten esitysten tai käytyjen keskustelujen yhteydessä, jolloin kyseisiä tavaramerkkejä ei välttämättä edellä tai niihin ei liity hallinnointiyhtiön nimeä, joka mahdollistaisi kyseisten rahastojen alkuperää koskevan sekaannusvaaran välttämisen.
Vaikka tietyissä erityisolosuhteissa, kuten sijoitusrahastoja koskevissa julkaisuissa erikoistuneissa lehdissä, rahastoja osoittavia tavaramerkkejä edeltää aina tieto hallinnointiyhtiöstä, ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että kohdeyleisö saattaa luulla, että rahastot, joiden nimet muodostuvat etuliitteestä ”uni”, johon on liitetty rahoituspalveluja kuvailevia termejä tai termejä, joilla ei ole niiden suhteen erottamiskykyä, jollaisia rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit ovat, ovat peräisin väliintulijaan taloudellisesti sidoksissa olevista yrityksistä.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan ainoa kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Väliintulijan esittämä peruste, joka koskee asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista
Väliintulija vaatii unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan riidanalaiset päätökset osittain eli siltä osin kuin valituslautakunta on hylännyt väitteet rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien kattamien ”kiinteistöasioita” koskevien palvelujen suhteen, sillä valituslautakunnan mukaan ne eivät muistuttaneet aikaisempien tavaramerkkien kattamia ”varojen sijoittamista” koskevia palveluita, ja hyväksymään väitteet myös ”kiinteistöasioita” koskevien palvelujen suhteen.
Kun väliintulija on esittänyt kyseiset vaatimukset, se on käyttänyt työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdan mukaista mahdollisuuttaan esittää vastineessaan vaatimuksia riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi tai muuttamiseksi sellaisen kohdan osalta, jota kannekirjelmässä ei ole esitetty (ks. vastaavasti asia
T-214/04, Royal County of Berkshire Polo Club v. SMHV - Polo v. Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), tuomio 21.2.2006, Kok., s. II-239
, 50 kohta ja asia
T-116/06, Oakley v. SMHV - Venticinque (O STORE), tuomio 24.9.2008, Kok., s. II-2455
, 81 kohta). Kantaja on ottanut kantaa kyseisiin vaatimuksiin huomautuksissaan, jotka se on esittänyt palauttamisen jälkeen käydyssä menettelyssä. Asianosaiset ovat myös esittäneet omat kantansa kyseisiin vaatimuksiin unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa sekä 17.1.2014 pidetyssä istunnossa. Sekä kantaja että SMHV ovat vaatineet unionin yleistä tuomioistuinta hylkäämään väliintulijan vaatimukset perusteettomina.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden arvioimiseksi on otettava huomioon kaikki niiden väliseen yhteyteen liittyvät merkitykselliset tekijät. Mainittuihin tekijöihin kuuluvat erityisesti niiden luonne, käyttötarkoitus, käyttötavat sekä se, kilpailevatko ne keskenään tai täydentävätkö ne toisiaan. Huomioon voidaan ottaa myös muita tekijöitä, kuten esimerkiksi kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen jakelukanavat (ks. asia
T-443/05, El Corte Inglés v. SMHV - Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), tuomio 11.7.2007, Kok., s. II-2579
, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valituslautakunta on ensimmäisen riidanalaisen päätöksen 28 kohdassa ja toisen 32 kohdassa pysyttänyt väiteosaston tätä kysymystä koskevat ratkaisut ja katsonut, että rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien kattamat ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ja aikaisempien tavaramerkkien kattamat varojen ”sijoittamista koskevat” palvelut eivät olleet samankaltaisia, koska ensin mainittujen tarkoituksena oli avustaa kiinteän omaisuuden ostossa, myynnissä tai vuokraamisessa muun muassa siinä tarkoituksessa, että niistä saataisiin voittoa, kun taas viimeksi mainitut muodostuivat pääomien keräämisestä sellaisten sijoitusten tekemiseksi, jotka olisivat houkuttelevampia kuin yksittäin tehdyt sijoitukset. Valituslautakunnan mukaan kyseiset palvelut erosivat toisistaan myös siten, että ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ovat toimintaa, jota yleensä harjoittavat kiinteistönvälittäjät tai rakennuttajat, kun taas ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut ovat pankkien ja rahoituslaitosten suorittamia palveluja.
Riidanalaisten päätösten osittaista kumoamista ja muuttamista, siltä osin kuin niissä on hylätty väitteet ”kiinteistöasioihin” liittyvien palvelujen osalta, koskevien vaatimusten tueksi väliintulija vetoaa lähinnä siihen, että toisin kuin valituslautakunta on katsonut, rahoitusalalla tarjotut palvelut ja kiinteistöalalla tarjotut palvelut voivat olla keskenään läheisiä, sillä kiinteistörahastot eivät ainoastaan laske liikkeelle tai lunasta osuustodistuksia, vaan myös ostavat, hallinnoivat ja myyvät uudelleen kiinteistöjä taaten näin, että kiinteistöjen omistuksen hankkimisesta tai niiden hallinnoinnista syntyy omaa lisäarvoa.
SMHV ja kantaja kiistävät väliintulijan väitteet.
Ensinnäkin kyseisten palvelujen luonteesta, käyttötarkoituksesta ja käyttötavoista on katsottu, etteivät rahoituspalvelujen ja kiinteistöpalvelujen luonne, käyttötarkoitus eivätkä käyttötavat ole samoja (ks. vastaavasti asia T-197/12, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones v. SMHV – MIP Metro (METRO), tuomio 11.7.2013, 42 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Mainittua oikeuskäytäntöä on sovellettava nyt käsiteltävissä asioissa kyseessä oleviin palveluihin, koska ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut sisältyvät rahoituspalvelujen yleisempään luokkaan.
Kuten valituslautakunta on nimittäin aivan oikein todennut, ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut koskevat lähinnä apua ja välitystä kiinteistöjen osto-, myynti- tai vuokraushetkellä. Vaikka katsottaisiinkin – mihin väliintulija pääasiallisesti vetoaa –, että ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ovat laajempia kuin myynti- tai vuokraustoimissa avustaminen ja kattavat myös kiinteistön hallinnon tai ylläpidon, niiden luonne liittyy kuitenkin aina siihen, että kyse on kiinteistöä koskevasta palvelusta. ”Varojen sijoittamista” koskevat palvelut sitä vastoin ovat luonteeltaan rahoitukseen liittyviä ja muodostuvat rahaston rahoitusinstrumenttiin tehtävissä pääoman sijoituksissa tai sijoitustoimissa annettavasta neuvonnasta tai niiden välittämisestä. Riippumatta siitä, millaiseen rahastoon kuluttaja lopulta päättää pääomansa sijoittaa – kuten esimerkiksi kiinteistösijoitusrahastoon – tarjottu palvelu liittyy arvopaperia koskevaan luonteeltaan rahoitustoimeen. Väliintulijan esiin tuoma seikka, jonka mukaan ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut voivat – kuten sen itsensä tarjoamien palvelujen tapauksessa – merkitä rahaston muodostavien kiinteistöjen vuokrausta, hallinnointia ja ylläpitoa, mikä osaltaan varmistaa rahaston tuoton, ei muuta sijoitukseen tai sijoitustoimeen liittyvän neuvonnan rahoituksellista luonnetta.
Tästä seuraa, että ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ja ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut eivät luonteeltaan ole samankaltaisia.
Myös kyseisten palvelujen käyttötarkoituksesta ja käyttötavoista on todettava, että ”kiinteistöasioihin” liittyvien palvelujen pääasiallinen tavoite kuluttajan kannalta on muun muassa kiinteistön hankinta, myynti tai vuokraus hänen omien tarpeidensa ja vaatimustensa mukaan muun muassa, jotta hän saisi siitä voittoa. Sitä vastoin ”varojen sijoittamista” koskevien palvelujen tavoite on lisätä rahoitusinstrumenttiin sijoitetun pääoman tuottoa. Vaikkakin molempien palvelujen tarkoituksena voi siis olla pääoman sijoittaminen muun muassa, jos asiakas harkitsee kiinteistön hankkimista saadakseen siitä voittoa, ”kiinteistöasioihin” liittyvien palvelujen käyttötarkoitus liittyy aina omaisuuden tai kiinteistön omistuksen tai hallinnan siirtoon eikä ostajan aikeeseen saada hankitusta kiinteistöstä arvonnousua.
Vaikka sitä paitsi verrattaisiinkin ”kiinteistöasioihin” liittyviä palveluja ”varojen sijoittamista” koskeviin palveluihin, kuten väliintulija on tehnyt, on todettava, että rahoitusalan välikäsi, joka suorittaa rahastosijoitukset, tarjoaa asiakkaalleen rahastoa sijoitukseen liittyvänä rahoitusinstrumenttina eikä kiinteistöä, josta rahasto muodostuu, kuten kantaja on aivan oikein tuonut esiin. Kuluttajasta tulee siis joko ”kiinteistöasioihin” liittyvien palvelujen asiakkaana kiinteistön omistaja tai ”varojen sijoittamista” koskevien palvelujen asiakkaana hän sijoittaa rahastosta – esimerkiksi kiinteistörahastosta – muodostuvaan rahoitusinstrumenttiin ainoana tarkoituksenaan saada voittoa siitä, että kolmannet hallinnoivat hänen omaisuuttaan.
Näin ollen ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ja ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut eroavat toisistaan myös tavoitteen tai kuluttajan suunnitteleman käyttötavan suhteen eikä niiden käyttötarkoitus siis tästä syystä ole sama.
Toiseksi siitä, kilpailevatko kyseiset palvelut keskenään, niiden luonteesta ja käyttötarkoituksesta seuraa, ettei ”kiinteistöasioihin” liittyvien palvelujen kohdeyleisö ole sama kuin ”varojen sijoittamista” koskevien palvelujen. Näin ollen kyseiset palvelut eivät ole suoraan toisiaan korvaavia eivätkä keskenään vaihdettavissa, joten ne eivät voi kilpailla keskenään (asia
T-316/07, Commercy v. SMHV - easyGroup IP Licensing (easyHotel), tuomio 22.1.2009, Kok., s. II-43
, 56 kohta).
Kolmanneksi kyseiset palvelut eivät myöskään täydennä toisiaan. Vaikka oletettaisiinkin, että ”kiinteistöasioihin” liittyviin palveluihin liittyy pääasiallisesti tai liitännäisesti rahoitustoimi, kuten pankkilaina tai myyntihinnan maksaminen tilisiirrolla, kyseisiin toimiin liittyvät rahoituspalvelut eivät ole kiinteistöpalveluiden käyttämisen kannalta niin välttämättömiä tai merkittäviä, että kuluttajat uskoisivat kyseisten rahoituspalvelujen ja kiinteistöpalvelujen hoitamisen samalle yritykselle (edellä 109 kohdassa mainittu tuomio METRO, 50 kohta).
Neljänneksi valituslautakunnan mukaan se, etteivät kyseiset palvelut muistuta toisiaan, perustuu myös kyseisten palveluiden tarjoajia koskevaan eroon. ”Kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ovat toimintaa, jota yleensä harjoittavat kiinteistönvälittäjät tai rakennuttajat, kun taas ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut ovat pankkien ja rahoituslaitosten suorittamia palveluja.
Tämä arviointi on pysytettävä. On kuitenkin huomattava pankkien kaltaisten elinten tarjoamien palvelujen alan nykyisessä tosiasiallisessa tilanteessa tietty kehityssuunta, jossa ne laajentavat toimintaansa naapurialoille. Ei siis ole poissuljettua, kuten kantaja on 17.1.2014 pidetyssä istunnossa myöntänyt, että laajuudeltaan kansainvälinen rahoituslaitos tai siihen taloudellisesti sidoksissa olevat yritykset saattavat tarjota palveluja, jotka ovat luonteeltaan erilaisia mutta kuuluvat naapurimarkkinoille, kuten kiinteistöpalvelujen markkinoille. SMHV on myös myöntänyt istunnossa, että talouskriisin kaltaisissa poikkeuksellisissa olosuhteissa pankit saattavat joutua harjoittamaan tiettyjä kiinteistöpalvelujen alaan kuuluvia toimintoja. On kuitenkin niin, että jotta mainitunlaiset näkökohdat voitaisiin ottaa huomioon kyseisten palvelujen samankaltaisuuden arvioinnissa, olisi osoitettava, että kyseessä on yleinen kehityssuunta ”kiinteistöasioihin” liittyvien palvelujen alalla ja että kuluttajat pitävät tavanomaisena sitä, että myös pankit ja rahoituslaitokset tarjoavat mainittuja palveluja (ks. vastaavasti asia
T-150/04, Mülhens v. SMHV - Minoronzoni (TOSCA BLU), tuomio 11.7.2007, Kok., s. II-2353
, 37 kohta), mitä väliintulija ei ole väittänyt eikä näyttänyt.
Edellä esitetystä seuraa, että ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ja ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut eroavat toisistaan luonteensa, käyttötarkoituksensa ja käyttötapansa suhteen. Ne eivät myöskään suoraan kilpaile keskenään eivätkä täydennä toisiaan eikä niillä lähtökohtaisesti ole samoja jakelukanavia. Näin ollen on todettava valituslautakunnan tavoin, että ”kiinteistöasioihin” liittyvät palvelut ja ”varojen sijoittamista” koskevat palvelut eivät ole keskenään samankaltaisia.
Tästä seuraa, että väliintulijan riidanalaisten päätösten osittaista kumoamista ja muuttamista koskevien vaatimusten tueksi esittämä ainoa peruste on hylättävä perusteettomana.
Näin ollen sekä kanteet että väliintulijan työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdan nojalla esittämät vaatimukset on kokonaisuudessaan hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuin määräsi edellä 23 kohdassa mainitussa, valituksen johdosta annetussa tuomiossa, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin. Unionin yleisen tuomioistuimen on näin ollen määrättävä tässä tuomiossa kaikista eri menettelyihin liittyvistä oikeudenkäyntikuluista työjärjestyksensä 121 artiklan mukaisesti.
Työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Saman työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
Nyt käsiteltävissä asioissa kantaja ei ole esittänyt oikeudenkäyntikuluja koskevia vaatimuksia valitusta edeltävässä menettelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa. Se on vaatinut muutoksenhakumenettelyssä ja sen jälkeen, kun asia on palautettu unionin yleiseen tuomioistuimeen, käydyssä menettelyssä esitetyissä huomautuksissa väliintulijan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut. SMHV on vaatinut valitusta edeltävässä menettelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa jättämissään vastineissa sekä muutoksenhakumenettelyssä kantajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Väliintulija ei sitä vastoin ole esittänyt oikeudenkäyntikuluja koskevia vaatimuksia.
Näissä olosuhteissa – ja kun otetaan huomioon se, että osa vaatimuksista on ratkaistu kantajan hyväksi ja osa väliintulijan hyväksi – on määrättävä, että kantaja vastaa omien oikeudenkäyntikulujensa lisäksi SMHV:n oikeudenkäyntikuluista, koska SMHV on vaatinut niiden korvaamista. Väliintulija vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asiat seuraavasti:

1)
Kanteet hylätään.

2)
Union Investment Privatfonds GmbH:n esittämät kumoamista ja muuttamista koskevat vaatimukset hylätään.

3)
UniCredit SpA vastaa oikeudenkäyntikuluista Union Investment Privatfondsin oikeudenkäyntikuluja lukuun ottamatta.

4)
Union Investment Privatfonds vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä marraskuuta 2014.
Allekirjoitukset
Sisällys

Asian tausta

Oikeudenkäyntimenettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa

Asianosaisten oikeudenkäynnin kuluessa asian palauttamisen jälkeen esittämät vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

1. Alustavat huomautukset

2. Kannekirjelmien tiettyjen liitteiden tutkittavaksi ottaminen

3. Asiakysymys

Kantajan kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista

Kohdeyleisö

Palveluiden vertailu

Merkkien vertailu

Sekaannusvaara

– Näyttö siitä, että tavaramerkkisarjaan tai ‑perheeseen kuuluvia aikaisempia tavaramerkkejä on käytetty

– Se, voidaanko rekisteröitäviksi haetut tavaramerkit liittää aikaisempien tavaramerkkien sarjaan

Väliintulijan esittämä peruste, joka koskee asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.