CELEX: 62007TJ0262
Maatalous
Yhteinen markkinajärjestely
Uusien jäsenvaltioiden liittymisen vuoksi toteutettavat toimenpiteet
Vuoden 2003 liittymisasiakirja
Muiden maataloustuotteiden kuin sokerin ylijäämävarastojen määrittäminen ja niiden poistamisesta aiheutuvat taloudelliset seuraukset
Primaarioikeuden määräyksellä tavoiteltu päämäärä
Päätös 2007/361/EY

Asian tausta
Euroopan unionin laajentumisen yhteydessä, joka päättyi 1.5.2004 Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan (jäljempänä uudet jäsenvaltiot) unioniin liittymiseen (jäljempänä liittyminen), unioni ja uudet jäsenvaltiot aloittivat neuvottelut useammasta kysymyksestä, jotka ryhmiteltiin neuvotteluluvuiksi. Maatalousluvun neuvottelut koskivat muun muassa uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä vapaassa vaihdannassa olevien sellaisten maataloustuotteiden varastojen oikeudellista tilannetta, jotka määrältään ylittivät sen, minkä voidaan katsoa edustavan tavanomaista tasausvarastoa (jäljempänä ylijäämät).
Tätä kysymystä säännellään uusien jäsenvaltioiden liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, annetun asiakirjan (
EUVL 2003, L 236, s. 39
; jäljempänä liittymisasiakirja) 22 artiklan perusteella liittymisasiakirjan liitteessä IV (
EUVL 2003, L 236, s. 798
) olevassa 4 luvussa, jossa määrätään seuraavaa:
”– –
2.   Kaikki uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä vapaassa vaihdannassa olevien [maataloustuotteiden] yksityiset tai julkiset varastot, jotka määrältään ylittävät sen, minkä voidaan katsoa edustavan tavanomaista tasausvarastoa, on poistettava uusien jäsenvaltioiden kustannuksella.
Tavanomaisen tasausvaraston käsite määritellään kunkin tuotteen osalta kullekin yhteiselle markkinajärjestelylle ominaisten arviointiperusteiden ja tavoitteiden perusteella.
– –
4.   Komissio panee täytäntöön edellä kuvaillut järjestelyt ja soveltaa niitä – –”
Euroopan yhteisöjen komissio teki 4.5.2007 liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 4 kohdan perusteella muiden maataloustuotteiden kuin sokerin ylijäämävarastojen määrittämisestä ja niiden poistamisesta aiheutuvista taloudellisista seurauksista uusien jäsenvaltioiden liittymisen vuoksi päätöksen 2007/361/EY (
EUVL L 138, s. 14
; jäljempänä riidanalainen päätös).
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 11 ja 12 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Asianmukaisin menetelmä laskea ylijäämävarastojen taloudelliset seuraukset [liittymisasiakirjan] liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoitteen huomioon ottamiseksi on arvioida ylijäämävarastojen poistamiskustannukset kullakin alalla. Jos tuotteille myönnettiin liittymisen jälkeisenä vuonna vientitukia, taloudelliset seuraukset on aiheellista vahvistaa sisäisen ja ulkoisen hintatason erotuksen perusteella, jota kuvastaa keskimääräinen vientituki liittymistä seuraavien 12 kuukauden aikana.
Jos tuotteiden, – – joille ei ole myönnetty vientitukia, varastojen on todettu eräissä uusissa jäsenvaltioissa olevan merkittävästi ylijäämäisiä, on vastaavan lähestymistavan varmistamiseksi aiheellista ottaa perustaksi sisäisten ja ulkoisten keskihintojen erotus. Koska taloudelliset seuraukset, jotka johtuvat eri maataloustuotteiden ylijäämävarastojen määrittämisestä eräissä uusissa jäsenvaltioissa, ovat luonteeltaan väliaikaisia, asianomaisten jäsenvaltioiden olisi maksettava vastaavat määrät yhteisön talousarvioon. On tarpeen vahvistaa kyseisille maksuille maksupäivämäärä.”
Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti:
”
1 artikla
Uusissa jäsenvaltioissa liittymispäivänä vapaassa vaihdannassa olleiden tuotteiden määrät, jotka ovat suuremmat kuin määrät, joiden voidaan katsoa edustavan tavanomaista tasausvarastoa 1 päivänä toukokuuta 2004, sekä kyseisten määrien poistamisesta aiheutuvat, uusilta jäsenvaltioilta perittävät määrät, vahvistetaan liitteessä.
2 artikla
1.   Liitteessä vahvistettuja määriä pidetään tuloina yhteisön talousarvioon.
2.   Jäsenvaltiot voivat maksaa liitteessä vahvistetut määrät yhteisön talousarvioon neljänä yhtä suurena eränä. Ensimmäinen erä on maksettava viimeistään sitä kuukautta, jona tämä päätös annetaan tiedoksi asianomaiselle uudelle jäsenvaltiolle, seuraavan toisen kuukauden viimeisenä päivänä. Seuraavat erät on maksettava viimeistään 31 päivänä toukokuuta 2008, 31 päivänä toukokuuta 2009 ja 31 päivänä toukokuuta 2010.
3 artikla
Tämä päätös on osoitettu Tšekin tasavallalle, Viron tasavallalle, Kyproksen tasavallalle, Latvian tasavallalle, Liettuan tasavallalle, Maltan tasavallalle, Puolan tasavallalle, Slovenian tasavallalle ja Slovakian tasavallalle.”
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetut määrät ja summat, jotka koskevat kyseisen päätöksen 3 artiklassa mainittuja uusia jäsenvaltioita, on vahvistettu kyseisen päätöksen liitteessä. Liettuan tasavallan osalta ne on määritetty seuraavasti:
Tuoteryhmä
Määrä tonneina
Määrä tuhansina euroina
Maito
2 804
2 971
Hedelmät
Riisi
Yhteensä:

3 181
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Liettuan tasavalta vaati ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 13.7.2007 jättämällään kanteella EY 230 artiklan nojalla riidanalaisen päätöksen kumoamista.
Slovakian tasavalta toimitti 24.10. ja Puolan tasavalta toimitti 29.10.2007 väliintulohakemuksen, jolla ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen Liettuan tasavallan vaatimuksia; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemukset 18.1.2008 antamallaan määräyksellä.
Puolan tasavalta jätti 29.2. ja Slovakian tasavalta jätti 6.3.2008 väliintulokirjelmän. Liettuan tasavalta esitti 20.6.2008 huomautuksensa näistä kirjelmistä. Komissio esitti 2.7.2008 huomautuksensa Slovakian tasavallan ja 23.7.2008 Puolan tasavallan väliintulokirjelmistä.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin kahdeksanteen jaostoon, jolle tämän asian käsittely siis siirrettiin.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti 10.3.2011 kirjallisia kysymyksiä asianosaisille, jotka vastasivat näihin kysymyksiin asetetussa määräajassa.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten vaatimukset ja niiden vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 13.4.2011 pidetyssä istunnossa.
Liettuan tasavalta, jota Puolan tasavalta ja Slovakian tasavalta tukevat, vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen tai toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee Liettuan tasavaltaa
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa Liettuan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Liettuan tasavallan väitteet voidaan lähtökohtaisesti ryhmitellä seitsemäksi kanneperusteeksi, jotka koskevat ensinnäkin komission puuttuvaa toimivaltaa tehdä riidanalainen päätös ja liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan rikkomista, toiseksi virheellisen oikeudellisen perustan käyttämistä ja liittymisasiakirjan 41 artiklassa tarkoitetun määräajan ylittämistä, kolmanneksi oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista, neljänneksi syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista, viidenneksi avoimuusperiaatteen ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, kuudenneksi riittämättömiä perusteluja ja seitsemänneksi ilmeisiä arviointivirheitä.
Liettuan tasavalta väittää ensimmäisellä kanneperusteellaan lähtökohtaisesti, ettei riidanalaisen päätöksen oikeudellisena perustana olevassa liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 4 kohdassa anneta komissiolle toimivaltaa määrätä uusia jäsenvaltioita maksamaan yhteisön talousarvioon tällä päätöksellä säädettyjä rahamääriä.
Kuten edellä 2 kohdassa on todettu, liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 4 kohdassa määrätään, että komissio panee täytäntöön kyseisen asiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan ja soveltaa sitä. Näissä määräyksissä annetaan siis komission tehtäväksi ottaa käyttöön järjestelmä, jolla on tarkoitus taata, että uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä olemassa olevat ylijäämät poistetaan näiden jäsenvaltioiden kustannuksella.
Liettuan tasavalta ei kiistä komission toimivaltaa sellaisenaan liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan täytäntöönpanemiseksi, mutta se katsoo, että komission tätä varten käyttämä menetelmä on ristiriidassa tämän määräyksen kanssa.
Liettuan tasavallan mukaan kyseessä oleva määräys merkitsee ennen kaikkea sitä, että uusille jäsenvaltioille on asetettu velvoite poistaa ylijäämät niiden kustannuksella. Komissiolle on annettu tätä varten täytäntöönpanovalta. Se muodostuu muun muassa toimivallasta määritellä tavanomaisen tasausvaraston käsite, tasattujen varastojen laskentamenetelmät ja poistamisen valvontaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt. Riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuja rahamääriä ei kuitenkaan voida määrätä tällaista täytäntöönpanovaltaa käyttäen ja ne ovat luonteeltaan sanktioita, sillä niillä ei korvata yhteisölle tai sen toimijoille aiheutunutta vahinkoa. Komissio ei missään tapauksessa ole esittänyt mitään näyttöä vahingon olemassaolosta. Sanktioluonteisuus on erityisen ilmeinen sellaisten maataloustuotteiden osalta, joiden osalta ei ole oikeutta vientitukeen.
Puolan tasavalta ja Slovakian tasavalta yhtyvät Liettuan tasavallan väitteisiin. Ne lisäävät, että liittymisasiakirjan liitteessä IV olevassa 4 luvun 2 kohdassa määrätään ylijäämien ”fyysisestä” poistamista koskevasta velvollisuudesta.
Komissio väittää, ettei liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdassa täsmennetä niitä yksityiskohtaisia sääntöjä, joiden mukaisesti ylijäämät on poistettava. Näin ollen tämä määräys on yhteensoveltuva kaikenlaisten ajateltavissa olevien poistamismuotojen kanssa, mukaan lukien se, että markkinat yksinkertaisesti ottavat ylijäämät vastaan. Tällaisella vastaanottamisella tosin on tiettyjä taloudellisia vaikutuksia, jotka eivät ole kvantifioitavissa ja joita on pidettävä ylijäämien poistokustannuksina. Liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohtaa olisi näin ollen tulkittava siten, että komissiolla on velvollisuus laskea nämä kustannukset kohtuullisella tavalla ja taata, että uudet jäsenvaltiot vastaisivat niistä maksamalla tietyn rahasumman yhteisön talousarvioon.
On siis todettava, että kantajan näkemys nyt käsiteltävässä asiassa eroaa perustavanlaatuisesti komission sitä koskevasta näkemyksestä, mitä toimenpiteitä komissio voi toteuttaa pannakseen täytäntöön liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan.
Riidanalaisen päätöksen yhteensoveltuvuutta liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan kanssa koskevien asianosaisten väitteiden tutkimiseksi on aluksi esiteltävä komission ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä toteuttamat eri toimenpiteet, jotka koskevat uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä olemassa olleita ylijäämiä.
Komission ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä toteuttamia toimenpiteitä koskevat alustavat huomautukset
Belgian kuningaskunnan, Tanskan kuningaskunnan, Saksan liittotasavallan, Helleenien tasavallan, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Irlannin, Italian tasavallan, Luxemburgin suurherttuakunnan, Alankomaiden kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Portugalin tasavallan, Suomen tasavallan, Ruotsin kuningaskunnan, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan (Euroopan unionin jäsenvaltiot) ja uusien jäsenvaltioiden liittymisestä Euroopan unioniin Ateenassa 16.4.2003 allekirjoitetun sopimuksen (
EUVL L 236, s. 17
; jäljempänä liittymissopimus) 2 artiklan 3 kohdassa määrätään, että unionin toimielimet voivat ennen liittymistä toteuttaa muun muassa liittymisasiakirjan 41 artiklassa ja liitteessä IV tarkoitetut toimenpiteet. Kyseisen liittymisasiakirjan 41 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos siirtymätoimenpiteet ovat tarpeen helpottamaan siirtymistä uusissa jäsenvaltioissa voimassa olevasta järjestelmästä tässä asiakirjassa esitettyjen edellytysten mukaisesti sovellettavasta yhteisestä maatalouspolitiikasta johtuvaan järjestelmään, komissio voi toteuttaa ne kolmen vuoden kuluessa liittymispäivästä eikä niitä saa soveltaa kyseisen kauden jälkeen.
Komissio antoi liittymissopimuksen 2 artiklan 3 kohdan ja liittymisasiakirjan 41 artiklan ensimmäisen kohdan perusteella 10.11.2003 maataloustuotteiden kaupan osalta toteutettavista siirtymätoimenpiteistä uusien jäsenvaltioiden liittymisen vuoksi asetuksen (EY) N:o 1972/2003 (
EUVL L 293, s. 3
).
Kyseisen asetuksen ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan, että olisi toteutettava siirtymätoimenpiteitä, jotta vältettäisiin maatalouden yhteiseen markkinajärjestelyyn vaikuttava kaupan vääristymisen uhka, joka johtuu liittymisestä. Saman asetuksen kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, että vääristymiä syntyy usein kuljetettaessa liittymistä silmällä pitäen keinotekoisesti tuotteita, jotka eivät kuulu asianomaisen valtion tavanomaiseen varastoon, mutta että ylijäämävarastoja voi syntyä myös kansallisesta tuotannosta. Lopuksi täsmennetään, että uusien jäsenvaltioiden ylijäämävarastoista on siten syytä periä maksuja, jotka vaikuttavat ennalta ehkäisevästi.
Asetuksen N:o 1972/2003 4 artiklassa, sellaisena kuin asetus on viimeksi muutettuna 20.4.2004 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 735/2004 (
EUVL L 114, s. 13
), säädetään uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä vapaassa vaihdannassa olleiden maataloustuotteiden ylijäämävarastoja koskevasta maksujärjestelmästä. Tämän artiklan 1 kohdassa todetaan, että uusien jäsenvaltioiden on perittävä vapaassa liikkeessä olevien tuotteiden ylijäämävarastojen haltijoilta maksuja, sanotun kuitenkaan rajoittamatta liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun soveltamista ja mikäli kansallisella tasolla ei sovelleta ankarampaa lainsäädäntöä. Asetuksen N:o 1972/2003 4 artiklan 3 kohdassa, sellaisena kuin asetus on muutettuna, säädetään kyseisen maksun määrästä ja siitä, että maksusta saatavat tulot sidotaan kyseisen uuden jäsenvaltion kansalliseen talousarvioon. Kyseisen asetuksen 4 artiklan 5 kohta sisältää kunkin uuden jäsenvaltion osalta erilaisen luettelon niistä maataloustuotteista, joihin maksua sovelletaan.
Asetuksella N:o 1972/2003 säädettyjen toimenpiteiden perusteella useiden muiden maataloustuotteiden kuin sokerin ylijäämävarastojen haltijoille uusissa jäsenvaltioissa ilmoitettiin näin ollen siitä, että niiden täytyy maksaa liittymisen jälkeen niiden ylijäämävarastojen määrään suhteutettua maksua.
Vaikkeivät asetuksessa N:o 1972/2003 säädetyt toimenpiteet koske suoraan liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdassa säädettyä ylijäämien poistamista, näiden toimenpiteiden ja kyseisen määräyksen välillä on yhteys, kuten Liettuan tasavalta väittää. Kyseisen maksun asettaminen lievittää liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdassa tarkoitetun ylijäämän poistamisvelvollisuuden raskautta. Yhtäältä maksun olemassaolo saattoi saada uusien jäsenvaltioiden talouden toimijat luopumaan ylijäämävarastojen muodostamisesta, mikä lähtökohtaisesti vähensi niitä määriä, jotka oli lopulta poistettava liittymisen jälkeen. Toisaalta maksuilla kerätyistä varoista saattoi kertyä kyseisille jäsenvaltioille lisätuloja ja niillä voitiin siis vähentää niitä tosiasiallisia kustannuksia, joita niille syntyi velvoitteesta vastata ylijäämien poistamisesta.
Komissio antoi 14.1.2004 myös liittymissopimuksen 2 artiklan 3 kohdan ja liittymisasiakirjan 41 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla sokerialalla sovellettavista siirtymätoimenpiteistä uusien jäsenvaltioiden unioniin liittymisen vuoksi asetuksen (EY) N:o 60/2004 (
EUVL L 9, s. 8
).
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna 28.4.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 651/2005 (
EUVL L 108, s. 3
), säädetään, että komissio määrittelee viimeistään 31.5.2005 kunkin uuden jäsenvaltion osalta sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin ja fruktoosin määrät, jotka ylittävät 1.5.2004 tavanomaiseksi katsotun siirtovaraston (jäljempänä sokerin ylijäämä). Tässä säännöksessä säädetään myös tavasta, jolla komission on määriteltävä tämä ylijäämä.
Asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 2 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetään, että kunkin asianomaisen uuden jäsenvaltion on varmistettava, että sen sokeriylijäämää vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä poistetaan markkinoilta ilman yhteisön tukea. Poistaminen voidaan suorittaa 30.11.2005 mennessä viemällä tämä ylijäämää ilman yhteisön tukea, käyttämällä sitä polttoainealalla tai denaturoimalla se.
Saman artiklan 3 kohdan mukaan kunkin uuden jäsenvaltion käytössä on 1.5.2004 oltava järjestelmä, jolla voidaan asianomaisten tärkeimpien toimijoiden tasolla tunnistaa sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin tai fruktoosin ylijäämävarastot ja jota sen on käytettävä velvoittaakseen nämä toimijat poistamaan markkinoilta omalla kustannuksellaan niiden ylijäämävarastoa vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä. Näiden toimijoiden on esitettävä todisteet tästä poistamisesta. Päinvastaisessa tapauksessa uuden jäsenvaltion on velvoitettava nämä toimijat maksamaan niiden poistamattomaan määrään suhteessa oleva maksu, joka siirretään sen kansalliseen talousarvioon.
Asetuksen N:o 60/2004 7 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetään, että uusien jäsenvaltioiden on esitettävä 31.3.2006 mennessä komissiolle todisteet niiden sokeriylijäämän poistamisesta markkinoilta. Saman artiklan 2 kohdassa säädetään, että kunkin uuden jäsenvaltion on maksettava summa, joka vastaa sitä sokeriylijäämän osaa, jonka poistamisesta ei ole esitetty todisteita säädetyssä määräajassa. Tämä määrä siirretään yhteisön talousarvioon ja se otetaan huomioon markkinointivuoden 2004/2005 tuotantomaksujen laskennassa.
Komissio suoritti kunkin uuden jäsenvaltion sokeriylijäämää koskevan laskelman antamalla 31.5.2005 sokerin, isoglukoosin ja fruktoosin ylijäämämäärien määrittämisestä uusien jäsenvaltioiden osalta asetuksen (EY) N:o 832/2005 (
EYVL L 138, s. 3
). Kyseisen asetuksen 1 artiklassa vahvistettiin sokerimäärä, joka kunkin niiden viiden uuden jäsenvaltion, jonka osalta sokeriylijäämän olemassaolo oli todettu, oli poistettava yhteisön markkinoilta.
Asetuksilla N:o 60/2004 ja N:o 832/2005 säädettyjen toimenpiteiden nojalla nämä viisi uutta jäsenvaltiota olivat siis velvollisia valvomaan, että niiden sokeriylijäämä poistettaisiin markkinoilta tai päinvastaisessa tapauksessa maksamaan yhteisön talousarvioon summan, joka otettaisiin huomioon sellaisten tiettyjen maksujen laskemisessa, jotka unionin tuottajien on maksettava.
Riidanalaisessa päätöksessä säädetyn poistamismekanismin yhteensoveltuvuus liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan kanssa
Liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohta
Asianosaisten esittämien väitteiden tutkimiseksi on otettava huomioon ylijäämien hallinnoimiseksi liittymisen yhteydessä toteutettujen säännösten ja toimenpiteiden yleinen asiayhteys, jotta voidaan vastata siihen, onko riidanalaisessa päätöksessä säädetty poistamismenetelmä yhteensoveltuva liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan kanssa.
Edellä 19–22 kohdassa esitetyistä asianosaisten näkemyksistä ilmenee, että ne eroavat toisistaan erityisesti sen suhteen, mikä merkitys olisi annettava liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdassa käytetylle ilmaisulle ”poistettava”.
Koska unionin oikeudessa ei tällä alalla määritellä mitenkään ilmaisua ”poistaa”, tämän ilmaisun merkityssisältö ja ulottuvuus on määriteltävä ottamalla huomioon se yleinen asiayhteys, jossa sitä käytetään, ja sen tavanomainen merkitys yleiskielessä (asia
349/85, Tanska v. komissio, tuomio 27.1.1988, Kok., s. 169
, 9 kohta; asia
C-164/98 P, DIR International Film ym. v. komissio, tuomio 27.1.2000, Kok., s. I-447
, 26 kohta ja asia
C-431/04, Masschusetts Institute of Technology, tuomio 4.5.2006, Kok., s. I-4089
, 17 kohta). Maataloustuotteiden osalta on kuitenkin katsottava, että yleiskielessä ilmaisulla ”poistettava”, sellaisena kuin sitä käytetään liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdassa, on merkitys ”hävitettävä” tai ”poistettava markkinoilta”.
Markkinoilla on kuitenkin taipumus ottaa vastaan jäsenvaltion alueella vapaassa vaihdannassa olevat maataloustuotteet. Näin ollen liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan täsmennystä, jonka mukaan ylijäämät on poistettava, ei voida ymmärtää niin, että sillä tarkoitetaan sitä, että markkinat ottavat ylijäämät vastaan. Jos liittymisasiakirjan laatijat olisivat halunneet ottaa käyttöön uusien jäsenvaltioiden velvoitteen maksaa yhteisön talousarvioon rahasumman, jolla on tarkoitus korvata tämän vastaanottamisen kustannukset, ne olisivat ennemminkin velvoittaneet kyseiset jäsenvaltiot maksamaan yhteisön talousarvioon niiden ylijäämien määrän perusteella lasketun rahasumman.
Tältä osin on lisäksi todettava, ettei komissio ole yksilöinyt niitä valmistelutöitä tai -asiakirjoja, joista voisi ilmetä, että liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan antamisen yhteydessä kyseisen asiakirjan laatijoiden tahtona oli mahdollistaa se, että komissio panee täytäntöön järjestelmän, jonka nojalla velvollisuus liitteessä tarkoitettujen ylijäämien poistamiseen voitaisiin ymmärtää pelkäksi velvollisuudeksi maksaa yhteisön talousarvioon näiden ylijäämien määrän perusteella laskettu summa.
Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoitteesta, että kyseessä on erityisesti sokerin osalta se, että vältetään sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrättyjen mekanismien toiminnan häiriintyminen ja etenkin sellainen häiriintyminen, joka vaikuttaisi hinnanmuodostukseen ja johtuisi siitä, että uusiin jäsenvaltioihin kertyisi epätavallisia määriä sokeria ennen niiden liittymistä unioniin (asia
T-324/05, Viro v. komissio, tuomio 2.10.2009, Kok., s. II-3681
, 119 kohta). On siis katsottava, että liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdalla on soveltuvin osin tämä sama tavoite muiden maataloustuotteiden kuin sokerin osalta.
Tästä on todettava, kuten komissio väittää, että uuden jäsenvaltion alueella liittymispäivänä olevan maataloustuotteen kaiken ylijäämän menekillä sisämarkkinoilla voi olla vaikutusta tämän tuotteen hintaan liittymisen jälkeen. Siltä osin kuin tuotteen tarjonnan lisääntyminen merkitsee normaaliolosuhteissa sen hinnan pienentymistä, jos sen kysyntä pysyy vakaana, unionin tuottajien liittymisen jälkeen saama hinta on väistämättä alhaisempi kuin jonka ne olisivat saaneet, jos kyseisellä ylijäämällä ei olisi ollut menekkiä.
Se, että hintojenmuodostusmekanismit ovat tällä tavoin häiriintyneet, ei kuitenkaan merkitse sitä, että niiden maataloustuotteiden hinta, joiden ylijäämiä on todettu uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä, olisi 1.5.2004 jälkeen alhaisempi kuin ennen mainittua päivää voimassa olleet hinnat. Se voisi olla jopa korkeampi. Liittymispäivän jälkeinen hintataso on yksinkertaisesti alhaisempi kuin taso, jonka se olisi voinut saavuttaa, kuten komissio on perustellusti todennut. Liettuan tasavallan ja väliintulijoiden väitteet, joita tiettyjen eurooppalaisten elinten esittämät kertomukset tukevat ja joilla on tarkoitus osoittaa, ettei kyseisten ylijäämien tulo sisämarkkinoille eikä niiden mahdollinen menekki ole aiheuttanut hintojen laskua eikä maatalousmarkkinoiden häiriintymisiä, ovat näin ollen merkityksettömiä.
Kuten komissio perustellusti toteaa, liittymisasiakirjan laatijat eivät voineet olla tietämättä siitä, että uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä olemassa olleet ylijäämät saattoivat aiheuttaa hinnanmuodostusmekanismien häiriöitä 1.5.2004 lähtien, koska liittymisasiakirjassa ei määrätä mistään mekanismista, jolla voidaan taata, että kaikki ylijäämävarastot on täysin poistettu 30.4.2004 mennessä, ja koska liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdassa todetaan, että ylijäämät ovat ”vapaassa vaihdannassa” olevia tuotteita tästä päivästä lähtien, mikä merkitsee sitä, että kyseiset tuotteet voidaan välittömästi myydä. Liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tehokkaan oikeusvaikutuksen säilyttämiseksi on siis katsottava, ettei tämän määräyksen tarkoituksena ole ainoastaan välttää ylijäämien menekin sisämarkkinoilla aiheuttamia häiriöitä, vaan myös korjata niiden vaikutuksia.
Liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan analyysistä, joka on edellä tehty tämän määräyksen asiayhteyden sekä sen sanamuodon ja tavoitteen valossa, johtuu, että ne järjestelyt, jotka komission on pantava täytäntöön tämän saman luvun 4 kohdan perusteella, mahdollistavat joko näiden ylijäämien menekin sisämarkkinoilla aikaansaamien häiriöiden ehkäisemisen tai näiden häiriöiden taloudellisten vaikutusten korvaamisen varmistamisen, ja että tämän järjestelmän perusteella uusien jäsenvaltioiden alueella 1.5.2004 olemassa olevat ylijäämät on lähtökohtaisesti poistettava markkinoilta niiden kustannuksella muun muassa viemällä ylijäämät sisämarkkinoiden ulkopuolelle tai tuhoamalla ne.
Lopuksi on katsottava yhtäältä, että toisin kuin Liettuan tasavalta väittää, liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohta ei merkitse sitä, että uusilla jäsenvaltioilla on velvollisuus poistaa itse ylijäämät ja toisaalta, että kun komissio käyttää liittymisasiakirjassa sille annettua toimivaltaa yhteisen maatalouspolitiikan alalla liittymisasiakirjassa vahvistettujen sääntöjen täytäntöönpanemiseksi, se voi joutua käyttämään laajaa harkintavaltaa, joten vain tällä alalla toteutetun toimenpiteen ilmeinen soveltumattomuus toimivaltaisen toimielimen sillä tavoittelemaan päämäärään nähden voi vaikuttaa tällaisen toimenpiteen laillisuuteen (yhdistetyt asiat T-300/05 ja T-316/05, Kypros v. komissio, tuomio 2.10.2009, 100 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Näin ollen ei ole poissuljettua, että järjestelmä, jolla yhteisö yhtäältä varmistaa uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä olevien ylijäämien tuhoamisen tai viennin sisämarkkinoiden ulkopuolelle ja jolla toisaalta näiden toimenpiteiden kustannukset tämän jälkeen vyörytetään uusille jäsenvaltioille, on myös yhteensoveltuva liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan kanssa.
Riidanalainen päätös
On huomautettava, ettei riidanalaisella päätöksellä säädetty muiden maataloustuotteiden kuin sokerin ylijäämien poistojärjestelmä perustu näiden ylijäämien tuhoamiseen tai sisämarkkinoiden ulkopuolelle vientiin. Kyseessä on järjestelmä, jolla ylijäämät voidaan integroida lopullisesti näille markkinoille 1.5.2004 alkaen. Uusien jäsenvaltioiden velvollisuus vastata näiden ylijäämien poistokustannuksista ilmenee pelkkänä velvollisuutena maksaa yhteisön talousarvioon rahasumma, joka on laskettu kunkin kyseisen maataloustuotteen ylijäämän määrän perusteella. Riidanalaisen päätöksen mukaan tämä rahasumma lasketaan kunkin tuotteen osalta, jolle on myönnetty vientitukia liittymisen jälkeisenä vuonna, kertomalla todettujen ylijäämien määrä kyseisen vuoden keskimääräisellä vientituella. Sellaisten tuotteiden osalta, jotka eivät oikeuta vientitukeen, tämä summa lasketaan kertomalla todettujen ylijäämien määrä kyseisestä tuotteesta kansainvälisillä markkinoilla saadun keskimääräisen hinnan ja tästä tuotteesta sisämarkkinoilla saadun keskimääräisen hinnan välisellä erotuksella (ks. edellä 4 kohta).
Riidanalaisella päätöksellä säädetyt määrät heijastavat siis niitä kustannuksia, jotka olisi pitänyt kattaa yhteisön talousarviosta, jos yhteisö olisi rahoittanut todettujen ylijäämien viennin sisämarkkinoiden ulkopuolelle. Riidanalaisessa päätöksessä ei kuitenkaan säädetä tällaisesta viennistä. Siinä ei todeta, että ylijäämät on viety yhteisön rahoituksella, jonka kustannuksista uusien jäsenvaltioiden olisi vastattava. Nyt käsiteltävän asian asiakirja-aineistosta ei ilmene, että näitä vientejä olisi suoritettu tai että muita ylijäämien poistamistoimenpiteitä olisi toteutettu, tai että niitä olisi rahoitettu yhteisön talousarviosta. Komissio ei ole pystynyt täsmentämään unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa, oliko kyseisten ylijäämien menekki sisämarkkinoilla aiheuttanut yhteisön talousarviolle tappioita tai suoria kustannuksia, joita voidaan pitää kyseisten ylijäämien poistamiskustannuksina.
Näin ollen riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuja rahasummia ei voida pitää tiettyjen yhteisön toteuttamien poistamistoimenpiteiden kustannusten vastikkeena tai niiden vastattavaksi ottamisena. Kyseessä on pelkkä uusille jäsenvaltioille yhteisön hyödyksi määrätty maksuvelvoite.
Vaikka komissiolla onkin liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan täytäntöönpanoa koskevaa laajaa harkintavaltaa, kuten edellä on todettu, se ei voi asettaa tämän määräyksen perusteella uusille jäsenvaltioille yhteisön hyödyksi pelkkää maksuvelvollisuutta ilman, että tätä maksuvelvollisuutta voitaisiin pitää taloudellisena panoksena ylijäämien poistamisesta sisämarkkinoilta aiheutuvien kustannusten kattamiseksi.
Komissio väittää kuitenkin lähinnä, että riidanalaisessa päätöksessä säädetty toimenpide on ainoa, jolla voidaan taata liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan mukaisen tavoitteen toteutuminen, joten unionin yleisen tuomioistuimen olisi katsottava, että tämä määräys ja riidanalainen päätös ovat yhteensoveltuvia. Komissio esittää tältä osin kolme väitettä.
Komission esittämä ensimmäinen väite koskee sitä, että koska sisämarkkinat ottivat uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä olemassa olleet ylijäämät välittömästi vastaan 1.5.2004 ja koska ne mahdollisesti saatiin kaupaksi eli kulutukseen, oli käytännössä mahdotonta poistaa ne sisämarkkinoilta tuhoamalla tai viemällä ne ilman yhteisön tukea tämän päivän jälkeen.
Tämä väite perustuu lähinnä siihen olettamaan, että uudessa jäsenvaltiossa 1.5.2004 ylijäämäisiksi katsotut tuotteet olivat samoja tuotteita kuin jotka piti poistaa kyseisen jäsenvaltion kustannuksella liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan nojalla. Tämä edellyttää, että tuotteet, jotka kuuluvat 1.5.2004 ylijäämäisinä pidettyihin varastoihin, ja tuotteet, jotka kuuluvat liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan nojalla poistettaviin varastoihin, ovat ”samankaltaisia”.
Varastot, jotka on tämän määräyksen nojalla poistettava sillä perusteella, että ne ylittävät määrän, jota voidaan pitää tavanomaisena tasausvarastona, eivät kuitenkaan muodostu tietyistä tuotteista, jotka olivat yksilöitävissä liittymishetkellä. On nimittäin mahdotonta erotella sellaisen maataloustuotteen, jonka osalta on todettu ylijäämiä, varastoista ylijäämävarastot tai niiden osat niistä, jotka eivät ole ylijäämävarastoja tai niiden osia. Näin ollen on katsottava, että liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohta velvoittaa poistamaan maataloustuotteiden määrän, joka vastaa määrää, jonka ylijäämäisyys on todettu, eikä tiettyjä tämän tuotteen yksilöitävissä olevia yksiköitä. Tältä osin ei ole merkitystä sillä, onko tämä vastaava määrä ostettu tai tuotettu ennen vai jälkeen liittymisen.
Komissio on itse ottanut käyttöön uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä olleiden sokeriylijäämien osalta järjestelmän, joka koskee näiden ylijäämien poistamista sisämarkkinoilta tuhoamalla tai viemällä ne ilman yhteisön tukea ja joka ei perustu 1.5.2004 ylijäämäisenä pidetyn sokerin poistamiseen, vaan vastaavan sokerimäärän poistamiseen, vaikka se olisi ostettu tai tuotettu tämän ajankohdan jälkeen (ks. vastaavasti edellä 43 kohdassa mainittu asia Viro v. komissio, tuomion 168–171 kohta).
Kuten edellä 32 ja 33 kohdassa on todettu, asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että komissio määrittelee kunkin uuden jäsenvaltion alueella 1.5.2004 olevat sokeriylijäämät ja asettaa uusille jäsenvaltioille määräajan sen varmistamiseksi, että tätä ylijäämää ”vastaava” sokerimäärä poistetaan markkinoilta ilman yhteisön toimenpiteitä viemällä se ilman yhteisön tukea, käyttämällä se polttoainealalla tai denaturoimalla se.
Saman artiklan 3 kohdan mukaan kullakin uudella jäsenvaltiolla on oltava 1.5.2004 järjestelmä, jolla voidaan tunnistaa sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin tai fruktoosin ylijäämävarastot asianomaisten tärkeimpien toimijoiden tasolla ja jota sen on käytettävä velvoittaakseen nämä toimijat poistamaan markkinoilta omalla kustannuksellaan niiden ylijäämävarastoa ”vastaavan” sokeri- tai isoglukoosimäärän.
Näin ollen on katsottava, että liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdassa määrätään muiden maataloustuotteiden kuin sokerin poistamista sisämarkkinoilta koskevasta järjestelmästä huolimatta siitä, että sisämarkkinat ottivat uusien jäsenvaltioiden alueella 1.5.2004 olemassa olleet näiden tuotteiden ylijäämät välittömästi vastaan kyseisen päivän jälkeen.
Komission ensimmäinen väite sen osoittamiseksi, että riidanalaisessa päätöksessä säädetty toimenpide on ainoa, jolla voidaan taata liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoitteen saavuttaminen, on siis katsottava perusteettomaksi.
Komission tätä varten esittämä toinen väite on se, että sellaisen järjestelmän organisointi, jossa muiden tuotteiden kuin sokerin ylijäämät poistetaan sisämarkkinoilta tuhoamalla ne tai viemällä ne ilman tukea, olisi kohtuuttoman kallista ja vaikeasti toteutettavissa, koska yhtäältä kyseessä olisi täsmällinen toimenpide, joka vaatii olemassa olevien varastojen monimutkaisten laskenta-, seuranta- ja valvontamekanismien käyttöön ottamista, ja koska toisaalta tuottajamäärä on liian suuri, jotta nämä ylijäämät voidaan käytännössä yksilöidä. Nämä ominaisuudet ovat komission mukaan erilaiset kuin sokerimarkkinoilla vallitsevat ominaisuudet. Viimeksi mainituilla markkinoilla, jotka ovat erittäin keskittyneitä ja säänneltyjä, tuottajien määrä on rajoitettu ja on olemassa kunakin markkinointivuonna tuotettuja sokerimääriä koskevia pysyviä valvontamekanismeja sekä kyseisten markkinoiden sääntelyvälineiden mukaisesti sallitut kiintiöt ylittävien määrien fyysisiä poistamismekanismeja.
Tältä osin on katsottava, ettei liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan kaltaisen primaarioikeuden määräyksen perusteella toteutetun toimenpiteen kalleus voi johtaa siihen päätelmään, ettei kyseisellä toimenpiteellä voida taata kyseisellä määräyksellä tavoitellun päämäärän saavuttamista, ja vielä vähemmän siihen päätelmään, jonka mukaan viimeksi mainittua määräystä on tulkittava niin, että siinä määrätään eri toimenpiteen toteuttamisesta.
Pitää paikkansa, että unionin oikeuden yleisiin oikeusperiaatteisiin kuuluvan suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten pakottava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. asia
C-33/08, Agrana Zucker, tuomio 11.6.2009, Kok., s. I-5035
, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jos näin ollen kahdella eri toimenpiteellä voitaisiin saavuttaa liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoite, komissiolla olisi velvollisuus toteuttaa näistä edullisempi toimenpide. Tämän toimenpiteen on kuitenkin joka tapauksessa oltava yhteensoveltuva itse määräyksen kanssa.
Mitä tulee käytännön mahdottomuuteen organisoida muiden tuotteiden kuin sokerin ylijäämien poistamista sisämarkkinoilta koskeva järjestelmä, ainoa seikka, johon komissio vetoaa, on muiden maataloustuotteiden kuin sokerin markkinoiden pirstoutuminen toimijoiden näkökannalta. Mikään ei kuitenkaan viittaa siihen, ettei komissio tästä pirstoutumisesta huolimatta olisi voinut taata uusien jäsenvaltioiden alueella ennen 1.5.2004 olleiden näiden tuotteiden ylijäämän poistamista sisämarkkinoilta säätämällä järjestelmästä, jonka nojalla kyseinen jäsenvaltio voisi täyttää poistamisvelvollisuutensa siten, että se hankkii ylijäämää vastaavan määrän poistaakseen sen tuhoamalla tai viemällä sen ilman yhteisön tukea. Tämä määrä voitaisiin hankkia tarvittaessa yhteisön markkinahintaan kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevilta talouden toimijoilta tai muilta yhteisön toimijoilta (ks. tältä osin edellä 43 kohdassa mainittu asia Viro v. komissio, tuomion 178 kohta).
Samoin on huomautettava, että uusilla jäsenvaltioilla oli velvollisuus tehdä asetuksen N:o 1972/2003 4 artiklan 4 kohdan nojalla, sellaisena kuin se on muutettuna, niiden alueella 1.5.2004 olemassa olleiden muiden maataloustuotteiden kuin sokerin varastojen määritys, ja lukuun ottamatta saman asetuksen 5 artiklassa tarkoitettuja julkisissa varastoissa olevia määriä ilmoittamaan 31.10.2004 mennessä komissiolle ylijäämävarastoissa olevien tuotteiden määrä. Komissio ei selitä, miksei tämä määritys, jonka suorittamisen se on katsonut mahdolliseksi antaessaan asetuksen N:o 1972/2003, olisi voinut mahdollistaa sitä, että uudet jäsenvaltiot takaavat niiden talouden toimijoiden hallussa olleiden ylijäämien merkittävän osan poistamisen.
Komission esittämä toinen väite sen osoittamiseksi, että riidanalaisessa päätöksessä säädetty toimenpide on ainoa, jolla voidaan taata liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoitteen toteuttaminen, on siis hylättävä.
Komission tätä tarkoitusta varten esittämä kolmas väite on, että riidanalaisen päätöksen tekohetkellä sisämarkkinat olivat jo ottaneet uusien jäsenvaltioiden alueella olevat ylijäämät vastaan ja että ne olivat näin ollen jo kauan vaikuttaneet maataloustuotteiden hinnanmuodostusmekanismeihin. Komissio väittää näin ollen, että se saattoi liittymisen jälkeen vain pyytää uusia jäsenvaltioita maksamaan aiheutunutta vahinkoa vastaavan korvauksen.
Tällä väitteellään komissio väittää todellisuudessa, että järjestelmällä, jossa ylijäämiä poistetaan sisämarkkinoilta tuhoamalla tai viemällä ilman yhteisön tukea, ei voitaisi saavuttaa liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoitetta, sellaisena kuin se on määritelty edellä 43–46 kohdassa, ja että riidanalaisella päätöksellä säädetty toimenpide on sitä vastoin omiaan tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Toisin kuin komissio väittää, ylijäämien poistaminen tuhoamalla tai viemällä ne ilman yhteisön tukea sisämarkkinoiden ulkopuolelle edesauttaa uusien jäsenvaltioiden alueella liittymispäivänä olleisiin ylijäämiin liittyvien taloudellisten häiriöiden korjaamista senkin jälkeen, kun ylijäämät on saatettu markkinoille. Ylijäämien poistaminen voi nimittäin aiheuttaa kyseisten maataloustuotteiden kysynnän kasvun sisämarkkinoilla ja siten tasoittaa kokonaan tai osittain ylijäämien olemassaolosta aiheutuvan kielteisen vaikutuksen kyseisten markkinoiden vakaudelle (ks. sokerimarkkinoiden osalta edellä 43 kohdassa mainittu asia Viro v. komissio, tuomion 178 kohta; ks. myös muiden maataloustuotteiden osalta julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus asiassa
C-179/00, Weidacher, tuomio 15.1.2002, Kok., s. I-501, I-505
, ratkaisuehdotuksen 55 kohta).
Näin ollen toisin kuin komissio väittää, sellaisen järjestelmän täytäntöönpanolla liittymisen jälkeen, jossa uusien jäsenvaltioiden alueella 1.5.2004 olleet ylijäämät poistetaan sisämarkkinoilta tuhoamalla tai viemällä ilman yhteisön tukea, voidaan saavuttaa liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoite.
Ei tosin voida sulkea pois sitä, että se, että uudet jäsenvaltiot yksinkertaisesti maksavat rahasumman, voi myös korjata tietyissä olosuhteissa näiden jäsenvaltioiden alueella ennen liittymistä olleiden epänormaalien varastojen kumuloitumisen aiheuttamat hintojenmuodostusmekanismien häiriöt ja siten taata liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoitteen toteuttamisen. Tämän summan maksaminen voi kompensoida niiden talouden toimijoiden taloudelliset tappiot, joiden on täytynyt tyytyä alhaisempiin hintoihin kuin jotka muuten olisi saatu. Tällä maksulla voitaisiin myös rahoittaa relevanttien markkinoiden tasapainottamistoimenpiteet.
Pelkällä riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen rahasummien maksamisella yhteisön talousarvioon ei kuitenkaan yhtäältä voida taata korvausta toimijoille, jotka ovat kärsineet ylijäämien menekin taloudellisesta vaikutuksesta, eikä sillä voi olla pienintäkään vaikutusta maataloustuotteiden hintatasoon liittymisen jälkeen.
Toisaalta on niin, että vaikka maatalousmarkkinoiden tasapainottamismekanismeihin liittyvät kustannukset välttämättä rahoitetaan yhteisön talousarviosta, kuten komissio väittää, sellaisen lisämaksun luomisen, joka uusien jäsenvaltioiden on maksettava yhteisön talousarvioon, ja uusien tasapainottamismekanismien käyttöön ottamisen tai olemassa olevien mekanismien vahvistamisen välillä ei ole mitään automaattista eikä varsinkaan suoraa suhdetta.
Ei tosin voida sulkea pois sitä, että uusien jäsenvaltioiden velvollisuutta maksaa rahasumma yhteisön talousarvioon voitaisiin pitää ylijäämien fyysistä poistamista koskevassa järjestelmässä täydentävänä mekanismina, joka on välttämätön sen varmistamiseksi, että ne lisäkustannukset, joita väistämättä aiheutuu vastattaessa sellaisista ylijäämistä, joita ei ole poistettu sisämarkkinoilta tämän järjestelmän sääntöjen mukaisesti, aiheutuviin maatalousmarkkinoiden mahdollisiin häiriöihin, eivät tulisi yhteisön talousarvion tai tuottajien vaan asianomaisten jäsenvaltioiden vastattaviksi (ks. vastaavasti edellä 43 kohdassa mainittu asia Viro v. komissio, tuomion 180 kohta).
Komissio sääti tällaisesta täydentävästä mekanismista sokerin osalta antaessaan asetuksen N:o 60/2006 7 artiklan 2 kohdan, sellaisena kuin se on muutettuna, jonka mukaan silloin, jos uudet jäsenvaltiot eivät pystyneet esittämään komissiolle todisteita sen toteaman sokeriylijäämän poistamisesta, niiden oli maksettava yhteisön talousarvioon rahasumma, joka otettiin huomion markkinointivuoden 2004/2005 tuotantomaksujen laskennassa.
Riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetut rahasummat eivät kuitenkaan muodosta tällaista täydentävää mekanismia. Velvollisuus maksaa nämä rahasummat päinvastoin korvaa kyseessä olevien ylijäämien poistamisen sisämarkkinoilta ja se muodostaa ainoan riidanalaisessa päätöksessä säädetyn ”poistamismekanismin”. Kuten edellä on todettu, tämä velvollisuus ei myöskään itsessään anna mitään suoraa etua yhteisön tuottajille.
Näin ollen on katsottava, että komission esittämää kolmatta väitettä sen osoittamiseksi, että riidanalaisessa päätöksessä säädetty toimenpide on ainoa, jolla voidaan taata liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan tavoite, on pidettävä perusteettomana.
Edellä todetuista seikoista johtuu, että riidanalaisessa päätöksessä uusille jäsenvaltioille säädetty velvollisuus maksaa rahasumma yhteisön talousarvioon ei ole yhteensoveltuva liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 2 kohdan kanssa. Tätä toimenpidettä ei siis voitu toteuttaa liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 4 luvun 4 kohdan perusteella. Ensimmäinen kanneperuste on siis hyväksyttävä siltä osin kuin se koskee näiden määräysten rikkomista.
Riidanalainen päätös on siis kumottava Liettuan tasavallan pääasiallisen vaatimuksen mukaisesti ilman, että olisi tarpeen tutkia sen esittämiä muita kanneperusteita.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava Liettuan tasavallan vaatimusten mukaisesti korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Saman työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Slovakian tasavalta ja Puolan tasavalta on siis velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Muiden maataloustuotteiden kuin sokerin ylijäämävarastojen määrittämisestä ja niiden poistamisesta aiheutuvista taloudellisista seurauksista Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian liittymisen vuoksi 4.5.2007 tehty komission päätös 2007/361/EY kumotaan.

2)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Liettuan tasavallan oikeudenkäyntikulut.

3)
Slovakian tasavalta ja Puolan tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä maaliskuuta 2012.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: liettua.