CELEX: 62007TJ0240
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Nizozemski trg piva
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Dokaz kršitve
Vpogled v spis
Globa
Načelo enakega obravnavanja
Razumen rok

Dejansko stanje
Tožeči stranki, družbi Heineken Nederland BV in Heineken NV, spadata v skupino Heineken (v nadaljevanju: Heineken), ki se
ukvarja s proizvodnjo in trženjem piva. Družba Heineken NV vodi skupino, družba Heineken Nederland pa proizvaja pivo. Družba
Heineken NV ima prek 100-odstotne hčerinske družbe Heineken Nederlands Beheer BV v lasti vse delnice družbe Heineken Nederland.
Skupina Heineken je eden glavnih akterjev na nizozemskem trgu piva. Preostali pomembni pivovarji na tem trgu so, prvič, skupina
InBev (v nadaljevanju: skupina InBev), ki se je pred letom 2004 imenovala Interbrew in ki jo vodi družba InBev NV, za proizvodnjo
pa je odgovorna hčerinska družba InBev Nederland NV, drugič, skupina Grolsch (v nadaljevanju: Grolsch), ki jo vodi družba
Koninklijke Grolsch NV, in, tretjič, družba Bavaria NV.
Tožeči stranki in trije drugi glavni pivovarji na tem trgu prodajajo pivo končnim potrošnikom zlasti po dveh distribucijskih
kanalih. Tako je treba razlikovati, na eni strani, med mrežo lokalov v gostinskem sektorju „horeca“, in sicer hotelov, restavracij
in kavarn, v katerih se pivo uživa na kraju samem, in, na drugi strani, med mrežo „food“ iz supermarketov in prodajaln vina
in žganih pijač, v katerih se pivo kupuje za uživanje doma. Zadnjenavedeni sektor vključuje tudi segment piva, ki se prodaja
pod znamko distributerja. Med štirimi zadevnimi pivovarji sta v tem segmentu dejavni samo skupina InBev in družba Bavaria.
Ti štirje pivovarji so člani organizacije Centraal Brouwerij Kantoor (v nadaljevanju: organizacija CBK). To je krovna organizacija,
ki v skladu s statutom zastopa interese svojih članov in je sestavljena iz generalne skupščine in različnih komisij, kot sta
komisija za gostinstvo in finančna komisija, ki je postala upravni odbor. Za sestanke, ki potekajo v okviru CBK, njen sekretariat
pripravi vabila in zaporedno oštevilčene uradne zapisnike, ki jih pošlje sodelujočim članom.

Upravni postopek
Skupina InBev je z dopisi z dne 28. januarja 2000 ter 3., 25. in 29. februarja 2000 predložila številne izjave glede informacij
o omejevalnih poslovnih praksah na nizozemskem trgu piva. Te izjave so bile dane med preiskavo, ki jo je med drugim leta 1999
opravila Komisija Evropskih skupnosti glede obstoja omejevalnih sporazumov in morebitne zlorabe prevladujočega položaja na
belgijskem trgu piva. Skupina InBev je skupaj s temi izjavami vložila prošnjo za ugodno obravnavo v skladu z Obvestilom Komisije
o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL C 207, 18.7.1996, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).
Komisija je na podlagi izjav skupine InBev 22. in 23. marca 2000 v prostorih tožečih strank in drugih zadevnih podjetij izvedla
preiskave. Med letoma 2001 in 2005 so bile tožečima strankama poslane še dodatne zahteve za posredovanje podatkov.
Komisija je 30. avgusta 2005 tožečima strankama in drugim zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Tožeči stranki sta z dopisom z dne 24. novembra 2005 predložili pisne pripombe glede tega obvestila. Nobena od zadevnih strank
ni zahtevala zaslišanja.
Komisija je tožeči stranki z dopisoma z dne 26. januarja in 7. marca 2006 seznanila z dodatnimi dokumenti. Pri tem je šlo
zlasti za zahteve za posredovanje podatkov, naslovljene na skupino InBev, in njene odgovore na te zahteve.
Komisija je 18. aprila 2007 sprejela Odločbo C(2007) 1697 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva COMP/B/37.766
– Nizozemski trg piva, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere povzetek je bil objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 20. maja 2008 (UL C 122, str. 1) in ki je bila tožečima strankama vročena z dopisom z dne 24. aprila 2007.

Izpodbijana odločba
Zadevna kršitev
Člen 1 izpodbijane odločbe določa, da so tožeči stranki ter družbe InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch in Bavaria
med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999 sodelovale pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81(1) ES v obliki več sporazumov
in/ali usklajenih ravnanj, katerih cilj je bil omejevanje konkurence na skupnem trgu.
Kršitev je zajemala, prvič, usklajevanje cen in podražitve piva na Nizozemskem v gostinskem sektorju in sektorju uživanja
doma, vključno s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja, drugič, občasno usklajevanje drugih tržnih pogojev, ki so
bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem sektorju na Nizozemskem, kot so posojila lokalom, in, tretjič, občasno usklajevanje
glede razdelitve strank v gostinskem sektorju in sektorju uživanja doma na Nizozemskem (člen 1 ter točki 257 in 258 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
V skladu z izpodbijano odločbo je do protikonkurenčnih ravnanj pivovarjev prišlo na rednih večstranskih neformalnih sestankih
štirih glavnih akterjev na nizozemskem trgu piva in na dvostranskih srečanjih, na katerih so sodelovali isti pivovarji v različnih
sestavah. V izpodbijani odločbi je še navedeno, da so ta srečanja potekala tajno in namerno, udeleženci pa so vedeli, da niso
dovoljena (točke od 257 do 260 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tako je, prvič, več večstranskih sestankov, imenovanih „Catherijne overleg“ (uskladitev Catherijne) ali „agendacommissie (komisija
za dnevni red) potekalo med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999. V izpodbijani odločbi je navedeno, da so bili cilji
teh sestankov, ki so bili osredotočeni na gostinski sektor, lahko pa so se nanašali tudi na sektor uživanja doma, predvsem
usklajevanje cen in podražitve piva, razpravljanje o omejitvah zneskov rabatov in razdelitvi strank ter dogovarjanje o nekaterih
drugih tržnih pogojih. Na teh sestankih naj bi prav tako razpravljali o ceni piva, ki se prodaja pod znamko distributerja
(točke 85, 90, 98, od 115 do 127 in od 247 do 252 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Drugič, v izpodbijani odločbi je glede dvostranskih stikov med pivovarji ugotovljeno, da sta se skupina InBev in družba Bavaria
12. maja 1997 sestali in razpravljali o podražitvi piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (točka 104 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Poleg tega Komisija trdi, da so se tožeči stranki in družba Bavaria leta 1998 sestale, da bi razpravljale o omejitvah
glede prodajnih mest v gostinskem sektorju (točka 189 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija trdi, da je do dvostranskih
stikov med tožečima strankama in skupino Grolsch prišlo tudi 5. julija 1999 zaradi nadomestil, odobrenih strankam na področju
uživanja doma, ki so začasno znižala cene (točki 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nazadnje, v skladu z izpodbijano odločbo je leta 1997 prišlo do dvostranskih stikov in izmenjav informacij med skupino InBev
in družbo Bavaria, namenjenih splošnim razpravam glede cene piva ter razpravam, ki so se bolj nanašale na znamke distributerja.
Dvostranski stiki v obliki izmenjav informacij glede znamk distributerja naj bi junija in julija 1998 vključevali tudi belgijske
pivovarje. Komisija je pojasnila, da so te razprave potekale v navzočnosti tožečih strank in skupine Grolsch (točke 105, od 222
do 229 in od 232 do 236 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Odgovornost družbe Heineken NV je bila ugotovljena, ker je bila družba Heineken Nederland v času kršitve neposredno ali posredno
njena 100-odstotna hčerinska družba, kar skupaj z drugimi elementi iz spisa dokazuje, da je odločilno vplivala na poslovne
politike hčerinske družbe (točke od 400 do 414 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Globa, naložena tožečima strankama
S členom 3(a) izpodbijane odločbe je bila tožečima strankama solidarno naložena globa v višini 219.275.000 EUR.
Komisija je zadevno globo izračunala na podlagi člena 23(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju
pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) ter metodologije
iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) ESPJ (posebna izdaja v
slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju: smernice) (točki 436 in 442 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Globa, naložena tožečima strankama, je bila po tej metodi odmerjena v skladu s težo in trajanjem kršitve (točka 437 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Natančneje, kršitev je bila opredeljena kot „zelo resna“, ker je vključevala predvsem redno usklajevanje cen, podražitev in
drugih tržnih pogojev ter razdelitev strank (točka 440 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je upoštevala tudi tajnost
in namernost protikonkurenčnega ravnanja ter dejstvo, da je kršitev vplivala na celotno nizozemsko ozemlje in celoten trg
piva, to je gostinski sektor in sektor uživanja doma (točki 453 in 455 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je poleg
tega pojasnila, da v obravnavanem primeru ni upoštevala dejanskega vpliva protikonkurenčnega ravnanja na nizozemski trg, ker
ga ni bilo mogoče izmeriti (točka 452 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Poleg tega se je odločila za različno obravnavo tožečih strank, da bi upoštevala njuno dejansko gospodarsko zmogljivost in
posamičen prispevek pri ugotovljenih kršitvah. Za to je uporabila podatke o tem, koliko piva sta tožeči stranki prodali na
Nizozemskem leta 1998, to je v zadnjem celem koledarskem letu kršitve. Na podlagi tega sta bili tožeči stranki uvrščeni v
prvo kategorijo, za katero je bil določen izhodiščni znesek 65.000.000 EUR (točka 462 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Da bi zagotovili zadosten odvračalni učinek, je bil navedeni izhodiščni znesek ob upoštevanju velikega prometa skupine Heineken
pomnožen z 2,5 (točka 464 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ker sta tožeči stranki pri kršitvi sodelovali od 27. februarja 1996 do 3. novembra 1999, to je tri leta in osem mesecev, je
bil ta izhodiščni znesek povečan za 35 % (točki 465 in 466 obrazložitve izpodbijane odločbe). Osnovni znesek je bil torej
določen na 219.375.000 EUR.
Nazadnje, Komisija je globo znižala za 100.000 EUR, saj je priznala, da je bil v obravnavanem primeru upravni postopek nerazumno
dolg (točke od 495 do 499 obrazložitve izpodbijane odločbe).

Postopek in predlogi strank
Tožeči stranki sta 4. julija 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili to tožbo.
Splošno sodišče je na podlagi členov 14(1) in 51(1) Poslovnika Splošnega sodišča s sklepom z dne 10. februarja 2010 zadevo
dodelilo šestemu razširjenemu senatu.
Splošno sodišče je 12. februarja 2010 Komisiji v okviru ukrepov procesnega vodstva postavilo pisna vprašanja, na katera je
odgovorila v predpisanem roku.
Stranke so na obravnavi 25. marca 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.
Ker je bil sodnik poročevalec po koncu ustnega postopka odsoten, je bila zadeva dodeljena novemu sodniku poročevalcu, o tej
sodbi pa so v skladu s členom 32 Poslovnika odločali trije sodniki, ki so sodbo tudi podpisali.
Tožeči stranki Splošnemu sodišču predlagata:
–        naj izpodbijano odločbo razglasi za nično v celoti ali v delu, v katerem se nanaša nanju;
–        naj odpravi ali zniža globo, ki jima je bila naložena;
–        naj Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga:
–        naj tožbo zavrne;
–        naj tožečima strankama naloži plačilo stroškov.

Pravo
Tožeči stranki v podporo svoji tožbi navajata enajst tožbenih razlogov, in sicer, prvič, kršitev načela dobrega upravljanja
in člena 27 Uredbe št. 1/2003, kar zadeva zavrnitev dostopa do odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah drugih
podjetij, drugič, kršitev načela dobrega upravljanja, „načela skrbnosti“ in načela kontradiktornosti, saj naj preiskava ne
bi bila skrbna in nepristranska, tretjič, kršitev domneve nedolžnosti, četrtič, kršitev obveznosti, da se upravni postopek
izvede v razumnem roku, petič, nezadostnost dokazov o kršitvi, šestič, neobstoj sporazumov in/ali usklajenih ravnanj v smislu
člena 81(1) ES, sedmič, napačno ugotovitev trajanja kršitve, osmič, kršitev člena 23(3) Uredbe št. 1/2003 smernic, načel enakega
obravnavanja, pravne varnosti in sorazmernosti ter obveznosti obrazložitve, kar zadeva odmero globe, devetič, napačno presojo
olajševalnih okoliščin, desetič, vpliv trajanja upravnega postopka na višino globe in, enajstič, premajhno znižanje globe,
ki ga je Komisija odobrila zaradi upoštevanja predolgega trajanja upravnega postopka.
Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti peti, šesti in sedmi tožbeni razlog, s katerimi se v bistvu izpodbija kršitev,
nato prvi, drugi, tretji in četrti tožbeni razlog, ki temeljijo na domnevnih procesnih napakah in kršitvi pravice do obrambe,
ter nazadnje še osmi, deveti, deseti in enajsti tožbeni razlog, ki zadevajo odmero globe.

Peti in šesti tožbeni razlog: nezadostnost dokazov o kršitvi ter neobstoj sporazumov in/ali usklajenih ravnanj v smislu člena 81(1) ES
Trditve strank
Tožeči stranki v okviru petega tožbenega razloga v bistvu trdita, da dokazi, na katere se sklicuje Komisija v izpodbijani
odločbi, ne zadostujejo za to, da bi lahko brez vsakega razumnega dvoma dokazali obstoj kršitve člena 81 ES. Zato naj bi bil
sklep, do katerega je prišla Komisija glede tega, v nasprotju z domnevo nedolžnosti in obveznostjo obrazložitve.
Tožeči stranki v zvezi s tem izpodbijata dokazno vrednost izjave skupine InBev, na katero naj bi se večinoma opirala izpodbijana
odločba, saj naj bi bila ta zelo nedoločna in protislovna ter naj bi delno temeljila na informacijah, pridobljenih od tretjih
oseb. Poleg tega Komisiji očitata, da ni preučila, ali je bila ta izjava podana premišljeno in po resnem preudarku, ter da
ni podrobneje preučila razbremenilnih navedb, ki jih je vsebovala.
Glede tega še menita, da obstoja protikonkurenčnega ravnanja ni mogoče zadostno dokazati z nepopolnimi rokopisnimi zapiski,
ki so jih med spornimi sestanki sestavili predstavniki nizozemskih pivovarjev.
Tožeči stranki v okviru šestega tožbenega razloga izpodbijata upoštevnost in razlago Komisije, kar zadeva nekatere listinske
dokaze, na podlagi katerih je bil ugotovljen obstoj celote sporazumov in/ali usklajenih ravnanj, s katerimi je bila omejena
konkurenca.
Glede tega izpodbijata trditev, da so stiki med pivovarji pripeljali do sporazuma, saj naj ne bi med seboj nikoli dosegli
„soglasja volj“ za določitev posebne usmeritve ravnanja na trgu.
Izpodbijata tudi obstoj usklajenega ravnanja. Glede tega trdita, da dokazi, ki so na voljo, ne kažejo na to, da je bila zaradi
stikov med pivovarji odpravljena ali vsaj bistveno zmanjšana negotovost, kar zadeva njihovo prihodnje ravnanje na trgu. Nasprotno,
menita, da sta zadostno dokazali, da so pivovarji o svojem ravnanju na trgu odločali samostojno.
Tožeči stranki še trdita, da sporni sestanki nikoli niso imeli protikonkurenčnega cilja. Na teh sestankih naj bi se razpravljalo
o več zakonitih vprašanjih, pogovori o položaju na trgu, vključno z maloprodajnimi cenami na trgu, ki se nanaša na uživanje
doma, in ponudbami nekaterim strankam v gostinskem sektorju, pa naj bi potekali le občasno in neformalno.
Nazadnje, tožeči stranki nasprotujeta tudi temu, da se jima pripisujejo razprave med skupino Interbrew in družbo Bavaria v
zvezi s segmentom prodaje piva pod znamko distributerja, saj v tem segmentu sploh nista dejavni.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Tožeči stranki s petim tožbenim razlogom Komisiji v bistvu očitata, da ni pravno zadostno dokazala ugotovitev dejanskega stanja,
na podlagi katerih je sklepala o obstoju kršitve. S šestim tožbenim razlogom izpodbijata opredelitev zadevnega ravnanja kot
sporazumov in/ali usklajenih ravnanj v smislu člena 81 ES. Ker se z obema tožbenima razlogoma izpodbija ugotovitev kršitve,
ju je treba preučiti skupaj.
Člen 81(1) ES določa, da so kot nezdružljivi s skupnim trgom prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj
in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje,
omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu.
Za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen
način (sodbi Splošnega sodišča z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, T-7/89, Recueil, str. II-1711,
točka 256, in z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 199).
Lahko se šteje, da je sporazum v smislu člena 81(1) ES sklenjen že, če je načeloma podano soglasje volj o sami omejitvi konkurence,in
to tudi, če o posameznih elementih nameravane omejitve še tečejo pogajanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 44 navedeno sodbo
HFB in drugi proti Komisiji, točke od 151 do 157 in 206).
Pojem usklajenega ravnanja se nanaša na kakršnokoli obliko usklajenega delovanja podjetij, pri čemer ni nujno, da gre za izvedbo
sporazuma v pravem pomenu, ampak zadostuje, da so bila tveganja, povezana s konkurenco, hote nadomeščena s praktičnim sodelovanjem
(sodbi Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Recueil, str. I-4125, točka 115,
in Hüls proti Komisiji, C-199/92 P, Recueil, str. I-4287, točka 158).
Člen 81(1) ES v zvezi s tem nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med gospodarskimi subjekti, ki bi bodisi
vplival na ravnanje trenutnega ali potencialnega konkurenta na trgu bodisi bi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu,
za katero se je gospodarski subjekt odločil ali ki ga namerava upoštevati, kadar je cilj ali posledica teh stikov omejevanje
konkurence (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točki 116 in 117).
Spomniti je treba, da mora Komisija, kar zadeva izvedbo dokazov glede kršitve člena 81(1) ES, dokazati kršitve, ki jih ugotovi,
in predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj dejstev, ki pomenijo kršitev (sodbi Sodišča z dne 17. decembra 1998
v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 58, in zgoraj v točki 46 navedena sodba Komisija
proti Anic Partecipazioni, točka 86).
Tako mora Komisija predložiti točne in skladne dokaze o obstoju kršitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 6. julija 2000
v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T-62/98, Recueil, str. II-2707, točka 43 in navedena sodna praksa).
Vendar je pomembno poudariti, da ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega elementa
kršitve. Dovolj je, da več dokazov, na katere se sklicuje institucija in ki se presojajo skupaj, izpolnjuje to zahtevo (glej
sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T-67/00, T-68/00,
T-71/00 in T-78/00, ZOdl., str. II-2501, točki 179 in 180 ter navedena sodna praksa).
Ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov od Komisije ni mogoče zahtevati, naj predloži listine,
ki izrecno dokazujejo stike med zadevnimi gospodarskimi subjekti. Nepopolni in posredni dokazi, ki bi jih lahko imela Komisija,
morajo biti taki, da se vsekakor lahko dopolnijo s sklepanjem, ki omogoča rekonstrukcijo upoštevnih okoliščin. O obstoju protikonkurenčnega
ravnanja ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila dogodkov, ki sovpadajo, in indicev, ki lahko
skupaj, če ne obstaja druga dosledna razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004
v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in
C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točke od 55 do 57).
Če se Komisija pri ugotovitvi obstoja protikonkurenčnega ravnanja sklicuje na listinske dokaze, morajo stranke, ki pred Splošnim
sodiščem izpodbijajo to ugotovitev, ne le predložiti prepričljivo alternativo tezi Komisije, temveč morajo dokazati, da dokazi,
navedeni v izpodbijani odločbi, ne zadostujejo za ugotovitev obstoja kršitve (zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering
in drugi proti Komisiji, točka 187).
V zvezi z obsegom sodnega nadzora mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče, kadar mu je predložena tožba za
razglasitev ničnosti odločbe, sprejete na podlagi člena 81(1) ES, na splošno izvesti celovit nadzor za ugotovitev, ali so
pogoji za uporabo člena 81(1) ES izpolnjeni ali ne (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Bayer proti
Komisiji, T-41/96, Recueil, str. II-3383, točka 62 in navedena sodna praksa).
Dvom, ki ga ima sodišče, je v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve, saj je treba upoštevati načelo domneve
nedolžnosti, ki se kot splošno načelo prava Unije uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki
veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (zgoraj v točki 46 navedena
sodba Hüls proti Komisiji, točki 149 in 150, ter sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v združenih zadevah Dresdner
Bank in drugi proti Komisiji, T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP in T-61/02 OP, ZOdl., str. II-3567, točki 60
in 61).
Na podlagi teh ugotovitev je treba preučiti, ali je Komisija v obravnavanem primeru pravno zadostno dokazala, da je bil z
ravnanjem tožečih strank kršen člen 81(1) ES.
–       Izjava skupine InBev
Najprej je treba opozoriti, da se Komisija opira predvsem (glej zlasti točke od 40 do 62 obrazložitve izpodbijane odločbe)
na izjavo, ki jo je predložila skupina InBev v okviru prošnje za ugodno obravnavo z dopisi z dne 28. januarja ter 3., 25.
in 29. februarja 2000, ki jih je dopolnila s priloženimi izjavami petih direktorjev skupine InBev (točki 34 in 40 obrazložitve
izpodbijane odločbe; v nadaljevanju skupaj: izjava skupine InBev).
Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je iz izjave skupine InBev razvidno, da so obstajale „različne oblike usklajevanja […] med
pivovarji na nizozemskem trgu piva“, pri čemer se razlikuje med uradnimi sestanki generalne skupščine organizacije CBK, neformalnimi
sestanki finančne komisije te organizacije in „drugimi [vzporednimi] sestanki“, imenovanimi „uskladitev Catherijne“, katerih
sestava se je spreminjala in glede katerih skupina InBev navaja, da v zvezi z njimi ni našla pisnih sledi. „Druge sestanke“
je mogoče razdeliti zlasti na „(i) sestanke direktorjev za gostinski sektor pri štirih glavnih pivovarjih (Heineken, Interbrew,
Grolsch in Bavaria) […], (ii) skupne sestanke direktorjev za gostinski sektor in direktorjev, zadolženih za sektor uživanja
doma (dva v letu 1998), ter (iii) sestanke direktorjev, zadolženih za sektor uživanja doma (eden v letu 1999 […])“ (točke
od 41 do 46 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Na podlagi izjave skupine InBev je imela finančna komisija „uradni dnevni red, vendar je bila hkrati tudi forum za razpravo
o določitvi cen za sektor uživanja doma in gostinski sektor[; v] zvezi s temi razpravami ni bil sestavljen noben zapisnik“
(točka 43 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Na podlagi iste izjave se je tudi na „drugih sestankih“ razpravljalo o gostinskem sektorju, sektorju uživanja doma in segmentu
prodaje piva pod znamko distributerja (točka 47 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Na prvem mestu, kar zadeva gostinski sektor, se je razpravljalo o dveh glavnih temah: „[O]bstajal je temeljni sporazum glede
določitve največjih količinskih rabatov za gostinski sektor […], drugi predmet posvetovanj so bile naložbe v tem sektorju[;
s] tem naj bi v zadevnem sektorju ohranili
status quo
in preprečili prevzeme strank drugih pivovarjev“ (točka 48 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Eden od direktorjev skupine InBev je navedel, da ni seznanjen z natančno vsebino zadevnega sporazuma, drugi direktor pa ga
je opisal kot „zelo kompleksen in ohlapen sporazum o lestvicah (rabatih za gostinski sektor), pri katerem nismo nikoli sodelovali“,
k čemur je dodal, da je „[u]sklajevanje potekalo v obliki sestankov direktorjev za gostinski sektor dvakrat mesečno, na katerih
so razpravljali o znanih kršitvah ,pravila‘ (čeprav je bilo to ohlapno; govorilo se je o tržnih ekscesih)“ (točka 48 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Na drugem mestu, kar zadeva sektor uživanja doma, so se v skladu z izjavo skupine InBev razprave nanašale na raven cen na
splošno in na posebno vprašanjem prodaje piva pod znamko distributerja.
Kar zadeva raven cen na splošno, je eden od direktorjev skupine InBev izjavil, da „je bilo v navadi, da je pivovarna dvignila
cene šele potem, ko je to napovedala kolegom pivovarjem [… ;] pobudo je vedno dala ena od velikih pivovarn, večinoma Heineken[;
t]ako so imele preostale pivovarne čas, da so v zvezi s tem izoblikovale stališče[, in č]eprav so v grobem prilagajale cene
druga drugi, je vsaka od njih imela in ohranila lastno cenovno politiko“ (točka 51 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva prodajo piva pod znamko distributerja, je skupina InBev navedla, da sta nizozemska akterja iz tega segmenta (družbi
Bavaria in Oranjeboom, ki jo je pozneje kupila skupina Interbrew) o cenah razpravljala od leta 1987. K temu je dodala, da
sta „[o]be strani po tem, ko sta se o tem pogovorili še skupaj, sporazumeli, da ne bosta sprejeli nobenega poseganja v svoj
krog strank v segmentu znamk distributerja, ki bi pomenilo zmanjšanje količine“ (točka 52 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva vpletenost skupin Heineken in Grolsch v tem sektorju, je v izjavi skupine InBev navedeno, da je za „[n]izozemski
trg […] značilna precejšnja razlika med cenami piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (,znamke B‘), in [cenami pod drugimi
znamkami (,znamke A‘);] skupina Heineken, ki ne deluje v segmentu znamk distributerja, je vedno zavračala podražitve za znamke A,
če se ni podražilo tudi pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja[; t]ako je izvajala posredni pritisk zlasti na proizvajalce
znamk distributerja, kot sta družba Bavaria in skupina Interbrew“ (točka 53 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Skupina InBev je izjavila, da so o cenah znamk distributerja razpravljali tudi vsi štirje pivovarji – torej tudi v navzočnosti
skupine Grolsch – v okviru splošnejšega vprašanja razlik, ki jih je treba ohraniti med cenami znamk piva. Na podlagi izjave
skupine InBev „skupini Heineken in Grolsch nista več let povišali cen, podražilo pa se ni niti pivo znamk drugih pivovarjev
niti pivo, ki ga ti prodajajo pod znamko distributerja[; v] zadnjih letih sta podražitve izvedli družba Bavaria in skupina
Interbrew, ki jima je sledila skupina Grolsch“ (točka 54 obrazložitve izpodbijane odločbe). Navedeno je še, da „[s]o bila
pred tremi ali štirimi leti ta neformalna posvetovanja vključena v uskladitev Catherijne o gostinskem sektorju, pri kateri
so sodelovali tudi predstavniki organizacije CBK[; p]o nekaj sestankih je bilo odločeno, da se ti sestanki znova ločijo na
sestanke za sektor uživanja doma in gostinski sektor“ (točka 54 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Skupina InBev je še navedla, da je bil po tem, ko je v letih 1996 in 1997 del trga prevzel belgijski pivovar Martens, sklenjen
„sporazum med belgijskimi in nizozemskimi pivovarji, dejavnimi na trgu znamk distributerja[; d]va sestanka sta potekala [v]
Bredi leta 1998 […; t]am je bilo dogovorjeno, da se bodo upoštevale ustrezne količine za znamke distributerja, ki se prodajajo
strankam na Nizozemskem oziroma v Belgiji“ (točka 55 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Na podlagi izjav direktorjev skupine InBev so bili „drugi sestanki“ organizirani za vzajemno pomiritev glede „omejene napadalnosti“
na trgu (točka 46 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Skupina InBev je v odgovor na zahtevo za posredovanje podatkov z dne 19. decembra 2001 navedla, da so bili „rokovniki iz predhodnih
let in zapiski, izdelani na teh neformalnih sestankih, uničeni konec novembra 1998[; p]ribližno v tem času se je začel na
trgu razkrivati obstoj usklajevanja med nizozemskimi pivovarji, kar je vzbudilo strah pred nadzorom nizozemskega organa za
varstvo konkurence[; r]okovniki so bili uničeni še v naslednjih letih“ (točka 61 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Najprej je treba ugotoviti, da nobena določba niti nobeno splošno načelo prava Unije Komisiji ne prepovedujeta, da bi proti
podjetju uporabila izjave drugih obtoženih podjetij. Če ne bi bilo tako, bi bilo dokazno breme, ki ga nosi Komisija za ravnanja,
ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES, nevzdržno in nezdružljivo z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki
jo Komisiji dodeljuje Pogodba ES (zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 192).
V obravnavanem primeru tožeči stranki ne izpodbijata navedb iz izjave skupine InBev, po katerih so obstajali sestanki med
predstavniki nizozemskih proizvajalcev piva. Ne izpodbijata niti tega, da sta bili na večini teh sestankov zastopani in da
se je tam neformalno razpravljalo o splošnem položaju na trgu piva. Poleg tega v tožbi še priznavata, da je bila na teh sestankih
občasno izražena tudi zaskrbljenost nad ravnjo maloprodajnih cen in težavami, povezanimi z nekaterimi strankami.
Vendar pa zanikata, da bi bil na podlagi razprav na teh sestankih sklenjen nezakonit sporazum ali da bi se udeleženci dogovorili
o usklajenem ravnanju. Tožeči stranki trdita, da so sestanki večinoma zadevali zakonita vprašanja, razprave o položaju na
trgu pa niso imele protikonkurenčnih namenov. Glede tega izpodbijata zanesljivost izjave skupine InBev, saj trdita, da je
zelo nedoločna in protislovna ter da delno vsebuje ugotovitve, s katerimi avtorji zadevnih izjav niso bili neposredno seznanjeni,
kar pomeni, da vsebuje posredne izjave (tako imenovane „dokaze hearsay“).
Kar zadeva protislovnost izjave skupine InBev, tožeči stranki pripominjata, da vsebuje več razbremenilnih izjav.
To naj bi po eni strani zadevalo izjave, ki niso navedene v izpodbijani odločbi in po katerih se je „[r]azpravljalo […] o
znanih primerih kršitve lestvic (ki pa so bile zelo ohlapne)“, medtem ko je na terenu „vsakdo delal po svoji presoji“; je
bilo „[n]aše ravnanje na trgu […] zelo odločno usmerjeno k pridobivanju novih strank – tudi z rabati“; „[s]mo torej ravnali
popolnoma zakonito“; „[skupina InBev] ni sklenila nobenega sporazuma in ni ničesar upoštevala“; „[u]skladitev [Catherijne]
ni imela dejanskega učinka na trgu […; n]iti prvič niti drugič nismo govorili konkretno o ravnanju na trgu“; je bil sestanek
„bolj neformalen“; „[n]i obstajal sporazum za prehrambni sektor“; „[n]isem nikoli opazil, da bi bil sestanek [organizacije
CBK] podaljšan zaradi razprav o vprašanjih, občutljivih za trg“; so lahko taki sestanki „vedno priložnost za neformalne dvostranske
pogovore, vendar se po mojem mnenju kaj takega ni zgodilo“.
Po drugi strani se tožeči stranki sklicujeta na nekatere dele izjav, navedenih v izpodbijani odločbi, v katerih je zapisano:
„Interbrew meni, da ta uskladitev kot taka ni nikoli pomembno vplivala na trg in je bila v zadnjem času manj intenzivna […;
r]azprave so bile zelo splošne“ (navedeno v točki 45 obrazložitve izpodbijane odločbe); „[v]ečinoma smo se pogovarjali zato,
da bi si vzajemno dajali vtis, da bomo na trgu ostali mirni[; l]e malo se je govorilo o lestvicah in prodajnih mestih ali
pa o tem sploh nismo govorili[; v] bistvu smo imeli drug drugega za norca[; v] zadnjih letih so ti sestanki vsebinsko vse
bolj bledeli, usklajevanje pa je postajalo vse bolj ohlapno“ (navedeno v točki 46 obrazložitve izpodbijane odločbe); „[o]bstajal
je tudi zelo kompleksen in ohlapen sporazum o lestvicah (rabatih za gostinski sektor), pri katerem nismo nikoli sodelovali
[in p]oleg tega nisem nikoli videl nobenega s tem povezanega dokumenta“ (navedeno v točki 48 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeči stranki menita, da te izjave niso niti konkretne niti se ne skladajo s sklepi Komisije glede obstoja zadevne kršitve.
Po njunem mnenju iz navedenega izhaja, da so bili sestanki pivovarjev zelo splošni, da ni bil sklenjen noben dogovor, da skupina
InBev ni upoštevala nobenega tajnega dogovarjanja in da usklajevanje ni imelo nobenega učinka na trgu.
Najprej je treba ugotoviti, da zaradi sklepov, ki sta jih tožeči stranki izpeljali iz nekaterih delov izjave skupine InBev,
v skladu s katerimi so bile razprave splošne, neobstoja sporazuma za nekatere sektorje in neobstoja učinka razprav o ravnanju
pivovarjev na trgu sami po sebi ne morejo ovreči ugotovitve Komisije, da je obstajala kršitev.
Kar zadeva domnevno splošno naravo zadevne izjave, je treba namreč opozoriti, da mora Komisija pogosto dokazati obstoj kršitve
v okoliščinah, ki so za to neugodne, ker je lahko poteklo več let od časa nastanka dejstev, ki predstavljajo kršitev, in ker
več podjetij, ki so bila predmet preiskave, ni dejavno sodelovalo s Komisijo. Čeprav mora Komisija nujno dokazati, da je bil
sklenjen nezakonit sporazum o razdelitvi trgov, bi bilo pretirano še zahtevati, naj predloži dokaz o posebnem mehanizmu, s
katerim je bil ta cilj dosežen. Podjetje, odgovorno za kršitev, bi se namreč prelahko izognilo sankciji, če bi se lahko sklicevalo
na trditev o nedoločnosti predloženih informacij glede izvajanja nezakonitega sporazuma, kadar sta obstoj sporazuma in njegov
protikonkurenčni cilj zadostno dokazana. Podjetja se v takem položaju lahko primerno branijo, če imajo možnost podati pripombe
na vse dokaze, ki jih proti njim uveljavlja Komisija (zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji,
točka 203; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v združenih zadevah Sumitomo Metal Industries in Nippon
Steel proti Komisiji, C-403/04 P in C-405/04 P, ZOdl., str. I-729, točka 50).
Dalje, kar zadeva domnevne navedbe, ki naj bi kazale na to, da sporno ravnanje ni imelo učinka na trgu, iz samega besedila
člena 81 ES izhaja, da so sporazumi in usklajena ravnanja podjetij s protikonkurenčnim ciljem prepovedani ne glede na to,
ali imajo kakršen koli učinek na trgu (zgoraj v točki 46 navedena sodba Sodišča Hüls proti Komisiji, točke od 163 do 166,
in sodba Sodišča z dne 4. junija 2009 v zadevi T-Mobile Netherlands in drugi, C-8/08, ZOdl., str. I-4529, točka 29).
Ker je torej Komisija ugotovila obstoj sporazumov in usklajenih ravnanj s protikonkurenčnim ciljem, te ugotovitve ni mogoče
ovreči z navedbami o tem, da tajni dogovori niso bili izvedeni ali da niso imeli učinka na trgu.
Kar zadeva domnevne navedbe iz izjave skupine InBev o tem, da v sektorju uživanja doma in gostinskem sektorju ni bil sklenjen
noben sporazum, je treba ugotoviti, da odlomki, na katere se sklicujeta tožeči stranki, ob upoštevanju konteksta nikakor ne
izključujejo obstoja sporazuma ali usklajenega ravnanja v zadevnih sektorjih.
Kar zadeva sektor uživanja doma (prodaja na drobno), trditvi enega od direktorjev skupine InBev, da „[n]i obstajal sporazum
za [ta] sektor“, sledi konkreten opis mehanizma za usklajevanje cen, ki so ga uporabljali pivovarji. V upoštevnem odlomku
je navedeno (točka 51 obrazložitve izpodbijane odločbe):
„Ni obstajal dogovor za sektor prodaje na drobno (,food‘). Kar zadeva podražitve piva, je bilo v navadi, da je pivovarna dvignila
cene šele potem, ko je to napovedala kolegom pivovarjem. Po taki napovedi ene od strani je sledila razprava o vplivu take
podražitve na trg, vendar je bila podražitev kljub vsemu izpeljana. Pobudo je vedno dala ena od velikih pivovarn, večinoma
Heineken. Tako so imele preostale pivovarne čas, da so si v zvezi s tem izoblikovale stališče. Čeprav so v grobem prilagajale
cene druga drugi, je vsaka od njih imela in ohranila lastno cenovno politiko.“
V tem okviru se ni mogoče učinkovito sklicevati samo na dejstvo, da je direktor skupine InBev omenil neobstoj „sporazuma“,
saj sta za pravno opredelitev ravnanj, opisanih v izjavah, ki jih podajo pristojne osebe v zadevnih podjetjih, pristojna Komisija
in po potrebi Splošno sodišče.
Kar zadeva domnevni neobstoj sporazuma in njegovo neupoštevanje v gostinskem sektorju, je treba ugotoviti, da izjava vodilnega
uslužbenca pri skupini InBev, da „[skupina InBev] ni sklenila nobenega sporazuma in ni ničesar upoštevala“, ni v nasprotju
s sklepom o obstoju sporazuma v smislu člena 81(1)ES. Isti vodilni uslužbenec pri skupini InBev namreč v svoji izjavi izrecno
navaja, da je po eni strani obstajal „zelo kompleksen in ohlapen sporazum o lestvicah (rabatih za gostinski sektor)“, po drugi
strani pa omenja sporazum, katerega namen naj bi bil „preprečiti preveliko sprememb v gostinskem sektorju“.
Iz navedenega izhaja, da trditev tožečih strank o protislovnosti izjave skupine InBev ni mogoče sprejeti. V zvezi s tem je
treba zavrniti tudi trditev, ki temelji na domnevi, da je Komisija to izjavo uporabila selektivno, ker naj ne bi upoštevala
domnevnih protislovij.
Tožeči stranki torej nista dokazali obstoja domnevnih protislovij, s katerimi bi bilo mogoče omajati zanesljivost izjave skupine
InBev.
Dalje, tožeči stranki se v podporo trditvi, da izjava skupine InBev vključuje posredne izjave, sklicujeta na odlomke, po katerih
„skupina Interbrew ni nikoli videla dokumenta, ki bi vseboval sporazum o rabatih, omenjen v razpravah, vendar se je zdelo,
da je splošno pravilo znano“ (navedeno v točki 45 obrazložitve izpodbijane odločbe), „[n]isem seznanjen s tem sporazumom (lestvice)
in nisem nikoli videl s tem povezanega dokumenta“ ter „[n]isem seznanjen z natančno vsebino sporazuma [… in p]oleg tega nisem
nikoli videl nobenega s tem povezanega dokumenta“.
Opozoriti je treba, da se odlomki, na katere se sklicujeta tožeči stranki, nanašajo izključno na vprašanje obstoja sporazuma
(„lestvica“) o rabatih za stranke v gostinskem sektorju. Kar zadeva to posebno točko, je dokazna vrednost izjave skupine InBev
sicer res zmanjšana, ker ne obstajajo neposredni dokazi. Vendar v prid zanesljivosti navedb v zvezi z obstojem „lestvice“
govori okoliščina, da te po eni strani izhajajo iz dveh različnih virov, po drugi strani pa vsebujejo natančne podatke o „lestvici“,
to je natančen znesek največjega rabata (točka 48 obrazložitve izpodbijane odločbe). Obstoj „lestvice“ poleg tega potrjujeta
dva dokaza, ki nista povezana s skupino InBev: rokopisni zapiski člana upravnega odbora družbe Bavaria v zvezi s sestankom
1. maja 1997 (točka 92 obrazložitve izpodbijane odločbe) in zapiski enega od direktorjev za gostinski sektor pri isti skupini
v zvezi s sestankom 12. marca 1998 (navedeni v točki 143 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Torej s trditvami tožečih strank glede „posrednih izjav“ ni mogoče omajati sklepov, izpeljanih iz izjave skupine InBev.
Nazadnje, kar zadeva splošno oceno zanesljivosti izjave skupine InBev, je treba v nasprotju s trditvami tožečih strank šteti,
da je lahko Komisija izjavi te skupine upravičeno pripisala posebej veliko dokazno vrednost, saj gre za odgovor v imenu podjetja
kot celote, zato njegova verodostojnost presega verodostojnost, ki bi jo bilo mogoče pripisati odgovoru katerega od zaposlenih,
ne glede na njegove osebne izkušnje ali mnenje. Dodati je še treba, da je izjava skupine InBev nastala na podlagi interne
preiskave, ki jo je opravilo podjetje, in da jo je Komisiji predložil odvetnik, ki je imel poklicno obveznost delovati v interesu
tega podjetja. Zato ni mogel zlahka priznati obstoja kršitve, ne da bi pri tem pretehtal posledice tega dejanja (sodba Splošnega
sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T-23/99, Recueil, str. II-1705, točka 45, in zgoraj v točki 50
navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 206).
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da je nekaj nezaupanja do prostovoljnih navedb glavnih udeleženk nezakonitega omejevalnega
sporazuma sicer običajno, ker bi verjetno želele zmanjšati pomen svojega prispevka h kršitvi in poudariti prispevek preostalih,
vendar dejstvo, da se z zahtevo za uporabo obvestila o ugodni obravnavi želi doseči znižanje globe, ne spodbuja nujno k temu,
da se predložijo izkrivljeni dokazi, kar zadeva preostale udeleženke očitanega omejevalnega sporazuma. Vsak poskus zavajanja
Komisije lahko namreč omaje iskrenost in popolnost sodelovanja predlagatelja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen
neomejene ugodne obravnave na podlagi obvestila o ugodni obravnavi (sodba Splošnega sodišča z dne 16. novembra 2006 v zadevi
Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T-120/04, ZOdl., str. II-4441, točka 70).
Treba je sicer spomniti, da izjave nekega podjetja, ki je obtoženo sodelovanja pri omejevalnem sporazumu, katere pravilnost
izpodbija več drugih obtoženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo ta podjetja storila,
ne da bi to potrjevali drugi dokazi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Enso-Gutzeit proti
Komisiji, T-337/94, Recueil, str. II-1571, točka 91, in zgoraj v točki 50 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji,
točka 219).
Torej samo izjava skupine InBev ne more zadostovati kot dokaz obstoja kršitve, temveč jo je treba podpreti še z drugimi dokazi.
Vendar je stopnja potrditve, ki se zahteva v tej zadevi, manjša, tako v smislu natančnosti kot tudi v smislu intenzivnosti,
zaradi zanesljivosti izjave skupine InBev, kot bi bila v primeru, če ta ne bi bila posebej zanesljiva. Če bi se štelo, da
vrsta usklajenih indicev potrjuje obstoj in določene posebne vidike ravnanj, omenjenih v izjavi skupine InBev in navedenih
v členu 1 izpodbijane odločbe, je treba torej sklepati, da bi lahko ta izjava v tem primeru sama po sebi zadostovala za dokaz
o drugih vidikih izpodbijane odločbe. Če dokument ni v očitnem nasprotju z izjavo skupine InBev o obstoju ali bistveni vsebini
spornih ravnanj, dejstvo, da vsebuje pomembne elemente opisanih ravnanj, zadostuje za to, da se mu prizna določena vrednost
potrdilnega dokaza med več obremenilnimi dokazi (glej v tem smislu zgoraj v točki 50 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi
proti Komisiji, točka 220 in navedena sodna praksa).
Trditve tožečih strank v zvezi z drugimi dokazi, na katere se sklicuje Komisija v izpodbijani odločbi, da bi podprla ugotovitve,
izpeljane iz izjave skupine InBev, je treba preučiti na podlagi gornjih ugotovitev.
–       Drugi dokazi
Komisija v izpodbijani odločbi navaja, da je izjava skupine InBev podprta z več internimi dokumenti tožečih strank in treh
drugih nizozemskih pivovarjev, rokopisnimi zapiski s sestankov, poročili o stroških in kopijami rokovnikov, pridobljenimi
v okviru preiskav in zahtev za posredovanje podatkov.
V točki 67 obrazložitve izpodbijane odločbe se sklicuje na rokopisne zapiske enega od komercialnih direktorjev skupine Grolsch
v zvezi s sestankom 27. februarja 1996, pri čemer je predmet tega sestanka označen z navedbo „CBK cie HOR cath“. Ti zapiski
vključujejo ta odlomek: „Jamstva/financiranje: fin[anciranje] za [...] višje od potreb za določena mesta. Torej […] mil[ijonov]“.
Po mnenju Komisije iz tega odlomka izhaja, da so štirje zadevni pivovarji v okviru „sestanka Catherijne“ razpravljali o finančnih
pogojih, ki so se uporabljali ali naj bi se uporabljali za nekatere stranke iz gostinskega sektorja (točka 72 obrazložitve
izpodbijane odločbe), zlasti za lokale, ki jih je vodil lastnik številnih gostinskih lokalov na Nizozemskem.
Komisija se v točki 76 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske enega od direktorjev za gostinski sektor
pri družbi Bavaria v zvezi s sestankom 19. junija 1996. Navedene opombe se glasijo:
„– prilagoditi cene
visoka – nizka domača potrošnja
uskladitev Bavaria – Interbrew
[…] in […] -> težava […]
Martens
Schultenbrau!! 89 ct
– podražitev samo za sode
razlogi
le v celoti Hein + Grolsch
Frise US Heit
Interbrew \
|               skupno povišanje
Bavaria /
-> […]
tudi
spodaj se poviša bolj kot zgoraj
– vpihati zrak
– sporazumi
sanirati rabat za pretok pijač 7,5 na sod Heineken
pripraviti predstavnike glede morebitnih sporazumov
Interbrew \
|       lahko se uporabi zrak
Grolsch /“.
Po mnenju Komisije ti zapiski kažejo, da so navzoči pivovarji podrobno razpravljali o cenah piva, ki se je prodajalo pod znamko
distributerja, in piva, ki se je prodajalo v sodih, ter da bi se moralo cenejše pivo, ki sta ga proizvajali skupina Interbrew
in družba Bavaria, bolj podražiti kot dražje pivo, ki sta ga proizvajali skupini Heineken in Grolsch (točka 85 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 89 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dopis, ki ga je generalni direktor družbe Interbrew Nederland
25. marca 1997 naslovil na sedež skupine InBev v Belgiji:
„Zdaj glavni pivovarji soglašajo glede podražitve pred letom 1998. Tako bodo lahko pivovarji povečali svoje rezerve za potrebne
dodatne promocijske proračune. Akterji znamke A želijo doseči razliko med podražitvijo za znamke A (plus 2 NLG/hl) in znamke B
(plus 4 NLG/hl). To se mi zdi zelo nerealistično – vsi moramo podpreti skupno podražitev za 4 NLG. Iz podražitve bi izključil
naše posebne vrste piva, ,ki so zelo pitna‘ (DAS, Hoegaarden, Leffe). Začela so se pogajanja.“
Komisija je na podlagi tega dopisa sklepala, da je bila podražitev predvidena pred letom 1998, in sicer po koncu pogajanj
o cenah med glavnimi proizvajalci. Ta dopis naj bi potrjeval tudi obstoj razlikovanja med proizvajalci in znamkami dražjega
in cenejšega piva (točka 90 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 92 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske člana upravnega odbora pri družbi Bavaria
v zvezi s sestankom 1. maja 1997. Navaja naslednje odlomke:
„Catherijne Club 1/5 – 97
,interni‘ prenosi v skupini
morajo upoštevati tudi ,lestvico‘
[…] ,Haag‘
Monster ZH [južna Nizozemska] višja konkurenčna ponudba“.
Po mnenju Komisije ti zapiski potrjujejo, da so pivovarji razpravljali o „lestvici“ za tržne pogoje, odobrene posameznim prodajnim
mestom pri prenosu z ene skupine na drugo, pa tudi pri prenosu znotraj iste skupine (točka 99 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v točki 100 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da zgoraj navedeni zapiski v prvi vrstici vsebujejo tudi
imena „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch“, v drugi vrstici pa imeni „Interbrew/Bavaria“, pri čemer sta obe vrstici povezani z
zavitim oklepajem, za katerim je zapisano „brez podražitev“. Komisija je na podlagi tega sklepala, da je bilo v središču razprav
pivovarjev o podražitvah piva razlikovanje med znamkami A v lasti skupin Heineken in Grolsch ter znamkami B v lasti skupine
Interbrew in družbe Bavaria (točka 103 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 117 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske člana upravnega odbora družbe Bavaria
v zvezi s sestankom 17. decembra 1997. Navaja naslednji odlomek:
„2) Položaj cen: marec/april
enostopenjski zagon/dvostopenjski zagon
a) Heineken računa na malo hrupa!!      Heineken 18,59
b) v primeru povišanja: zelo odprte pogajalske možnosti: iskreno; bo podprto“.
Komisija je na podlagi tega sklepala, da so pivovarji, navzoči na sestanku 17. decembra 1997, zlasti Bavaria, Grolsch in Heineken,
razpravljali o podražitvah in morebitnih odzivih nanje (točka 127 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 129 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na odlomek iz rokopisnih zapiskov enega od direktorjev za
gostinski sektor družbe Bavaria v zvezi s sestankom 12. marca 1998:
„– Od 1. januarja se ni veliko zgodilo
– Znamke A brez panike glede na ceno Hein
9,95 znižanje z 11,49 ni zelo smiselno Int
9,75      9,36 Bavaria
2x      4,95 4,75 }→
znamke distributerjev
cene na nizkocenovnem delu trga
[…] sredi marca Bavaria nekaj
pod Amstel (17) Bavaria (15)
z 9,75 na 10,75 če se nič
ne zgodi, potem Grolsch in Hein
povišanja pocket pivovarna
→ skleniti dogovor […] in Dick
Biti mora ,dokazljivo‘ prek Nielsen, sicer
se ne bo nič zgodilo“.
Po mnenju Komisije iz tega izhaja, da so pivovarji, navzoči na sestanku 12. marca 1998, razpravljali o znižanjih za nizozemske
supermarkete (točka 137 obrazložitve izpodbijane odločbe) in da so morale biti podražitve družbe Bavaria dokazljive z blagajniškimi
podatki supermarketov, ki jih zbira družba AC Nielsen (točka 133 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 138 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na drugi odlomek iz zgoraj navedenih rokopisnih zapiskov:
„Bav      obresti      4 %?               6 1/2
razen
v primeru odškodnine za oglaševanje“.
Po mnenju Komisije ta odlomek dokazuje, da se je razpravljalo o ravni obrestnih mer za posojila prodajnim mestom v gostinskem
sektorju (točka 142 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 143 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na tretji odlomek iz zgoraj navedenih rokopisnih zapiskov:
„Nogometni klubi Prireditvene dvorane Gledališča
Študentska združenja
[…]
Grolsch
Nad/zunaj lestvice
130
[…]                                 (125)
124,5
“.
Po mnenju Komisije iz tega izhaja, da so pivovarji posebej razpravljali o točno določenih strankah iz gostinskega sektorja
v zvezi z „lestvico“, kar podpira izjavo skupine InBev o obstoju sporazuma, poimenovanega „lestvica“ (točka 147 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 156 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na odlomek iz rokopisnih zapiskov člana upravnega odbora
družbe Bavaria v zvezi s sestankom 3. julija 1998:
„[…] Heineken povišano
[…] >> Heineken pivo v sodu“.
Na podlagi tega odlomka je sklepala, da so pivovarji razpravljali o cenah za stranke v sektorju uživanja doma in za eno od
strank v gostinskem sektorju (točke od 162 do 164 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 165 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na drug odlomek iz zgoraj navedenih rokopisnih zapiskov:
„
Kavarna
[…]      1800      […]
[…]      400      […]
60 na hl
650.000,– V.B.K.“.
Po mnenju Komisije iz tega odlomka izhaja, da so pivovarji razpravljali o rabatu in/ali proviziji za znižanje, ki se je ali
naj bi se uporabljalo za posebna prodajna mesta v gostinskem sektorju (točka 171 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 174 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dokument z datumom 30. junij 1998 in seznam cen skupine
Heineken, s katerim so bile napovedane nove cene za ustekleničeno in točeno pivo (pivo v cisterni in v sodu) od 1. junija 1998,
ki sta bila najdena v pisarni enega od prodajnih direktorjev za sektor uživanja doma pri skupini Grolsch in na katerih je
bil zaznamek „agenda c[ommiss]ie CBK“ (komisija za dnevni red CBK). Po mnenju Komisije ti dokumenti podpirajo izjavo skupine
InBev, da se je na zadevnih sestankih razpravljalo o cenah za sektor uživanja doma in konkurenci na trgu gostinskega sektorja
(točka 175 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 179 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na interni zapisek skupine Heineken z dne 14. oktobra 1998,
naslovljen na vodilno ekipo skupine Heineken, v katerem je navedeno: „podražitev, ki jo je obljubila družba Bavaria v CBK,
ni jasno razvidna iz [številk] družbe Nielsen“. Po mnenju Komisije je mogoče s tem zapiskom podkrepiti sklep, da je družba
Bavaria na sestanku 12. marca 1998 napovedala, da bo prva dvignila cene v sektorju uživanja doma, drugi pivovarji pa bi ji
morali slediti pozneje, pri čemer bi morale biti podražitve družbe Bavaria „dokazljive“ s številkami družbe Nielsen (točka 180
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 184 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dopis, naslovljen na enega od direktorjev enote za gostinski
sektor na Nizozemskem pri skupini Heineken, ki ga je poslal direktor za oglaševanje in uživanje doma pivovarne Brand BV skupine
Heineken v zvezi s svojim pogovorom s članom upravnega odbora družbe Bavaria:
„Na sejmu prehrane v Noordwijku 9. septembra [1998] sem se s [članom upravnega odbora družbe Bavaria] pogovarjal o zadevi
[…] in odzivu skupine Heineken. Če povzamem, po njegovem mnenju bi lahko skupina Heineken veliko prej sedla za pogajalsko
mizo z najvišjimi predstavniki te skupine in družbe Bavaria na nizozemskem trgu gostinskega sektorja. Izgubljene hektolitre
bi bilo torej mogoče nadomestiti kako drugače. Dodal je še, da ima družba Bavaria na koncu morda v načrtu še druge potencialne
stranke iz gostinskega sektorja, ki bi želele prostovoljno (poudarek je bil na prostovoljno, kot se je to po njegovem mnenju
zgodilo z […]) preiti na družbo Bavaria [ime enega od uslužbencev, pristojnih za gostinski sektor na Nizozemskem pri skupini
Heineken]; ni treba posebej poudarjati, da se te trditve popolnoma skladajo z dobro znano retoriko […] Nisem te hotel prikrajšati
za to informacijo. Vso srečo pri tvojem razgovoru.“
Komisija meni, da ta dopis potrjuje izjavo skupine InBev, po kateri pivovarji niso razpravljali le o omejitvah pri znižanjih,
temveč tudi o omejitvah v zvezi s prodajnimi mesti, ki so izbrala drugega pivovarja, in sicer ne le na večstranskih sestankih,
ampak tudi na dvostranskih srečanjih (točka 189 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 193 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske enega od generalnih direktorjev družbe
Grolsche Bierbrouwerij Nederland v zvezi z vabilom na sestanek 8. januarja 1999:
„– prodaja ‘98
– cena piva →
– zabojnik vrste ‚pinool‘          |       akcije/cat II
– zabojniki                            |       spodaj
|      sod
|      NMA“.
Po mnenju Komisije iz teh zapiskov izhaja, da so bile razprave o ceni piva osredotočene na štiri elemente: prvič, na promocijske
akcije na trgu za uživanje doma, drugič, na cenejše pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja, tretjič, na ceno piva v
sodih in velikih zabojnikih, ki se uporabljajo v gostinskem sektorju na nizozemskem trgu piva, in, četrtič, na nizozemski
organ, pristojen za konkurenco, NMA (točka 194 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točkah 197 in 199 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na seznam tem, ki naj bi se obravnavale na sestanku
8. januarja 1999, na katerem je predstavnik skupine Grolsch zapisal kratico „BP“, ki jo Komisija razlaga kot „cena piva“ (bierprijs)
ali „najnižja cena“ (bodemprijs) ter „P[rivate] L[abel] 50 ct. več“. Komisija na podlagi teh zaznamkov v zvezi s pivom v sodih
sklepa, da so pivovarji podrobno razpravljali o cenah (točka 203 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točkah 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dokument, ki se sklicuje na tri stike na vodstveni
ravni med skupinama Heineken in Grolsch okrog 5. julija 1999, pri čemer je omenjena „cenovna vojna“ med dvema pivovarjema.
Komisija na podlagi tega meni, da je skupina Heineken neposredno stopila v stik s skupino Grolsch glede znižanj, in to mesec
in pol pred uvedbo začasnih znižanj v verigi trgovin, ki ji je skupina Grolsch odklonila odobritev nadomestila (točka 213
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 224 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na več dokumentov iz svojega upravnega spisa, iz katerih
je mogoče razbrati teme, ki so se obravnavale na dvostranskih sestankih med družbo Bavaria in skupino InBev 8. marca 1995,
v drugi polovici marca 1997, 12. maja 1997, 19. junija 1997 in 8. septembra 1997. Navaja naslednje odlomke:
–        sestanek 8. marca 1995: „[družbi Bavaria] in [Interbrew Nederland] sta navedli, da imata velike težave z g. […] na Nizozemskem“
(opomba 491 k izpodbijani odločbi);
–        sestanek 12. maja 1997: omenjene so bile „podražitve“ ter „znamke distributerjev kot Damoklejev meč […] psihološki pritisk
skupine Grolsch in še bolj Heineken za podražitev piva, ki se prodaja pod znamko distributerja“ (opomba 493 k izpodbijani
odločbi);
–        sestanek 19. junija 1997: obravnavano je bilo „ravnanje, ki bi bilo potrebno v segmentu znamk distributerja, in v zvezi s
tem stališče skupine Interbrew glede družbe Martens (ki se v svetu nizozemskega piva obravnava kot neželeni gost)“ (opomba 494
k izpodbijani odločbi);
–        sestanek 8. septembra 1997: obravnavala sta se „položaj na nizozemskem trgu znamk distributerja in dejstvo, da je družba Bavaria
prevzela eno od strank skupine Interbrew […], pri čemer je ta družba [stranki] pripravila najnižjo ponudbo […] in tako spremenila
status quo
[…]“ (opomba 495 k izpodbijani odločbi).
Komisija te dokumente razlaga kot dokaz za to, da so dvostranska posvetovanja med družbo Bavaria in skupino InBev omogočila
vzdrževanje „oboroženega miru“ ali „pakta o nenapadanju“ v zvezi s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja (točka 223
obrazložitve izpodbijane odločbe).
V točki 227 obrazložitve izpodbijane odločbe se sklicuje na dopis, opremljen z datumom 26. september 1997, ki ga je eden od
izvoznih direktorjev družbe Interbrew Nederland naslovil na enega od izvoznih direktorjev na osrednjem sedežu skupine Interbrew
v zvezi s „prodajo piva v Nemčiji in znamkami distributerja“:
„Pred nedavnim sem se v zvezi s tem pogovarjal z našim glavnim konkurentom na Nizozemskem in ob tej priložnosti izvedel, da
se namerava sestati z […], da bi se dogovoril o tem, ali naj se poveča količina piva TIP za leto 1998 ali ne. Pozanimal sem
se o ravni cen, za katere nameravajo delati, in potrdil mi je natančno isto ceno minus prispevek za osrednji sedež […] ter
to, da bi za to ceno sprejel okrog 200.000 hl.“
Po mnenju Komisije iz tega izhaja, da je skupina Interbrew od družbe Bavaria zahtevala in dobila podrobne informacije o cenah
in količinah, če bi se družba Bavaria odločila za dobavo piva pod znamko distributerja veliki nemški distribucijski verigi.
Komisija meni, da je mogoče s tem potrditi izjavo skupine InBev, po kateri sta si skupina Interbrew in družba Bavaria izmenjevali
informacije o ravneh cen, ki sta jih ponujali kupcem piva pod znamko distributerja. Poleg tega trdi, da je to priznala tudi
skupina InBev v dopisu z dne 21. februarja 2006 (točka 228 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 234 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na spodaj navedeno izjavo pivovarne Haacht v zvezi s sestankom
14. ali 15. junija 1998 med družbama Bavaria in Interbrew Nederland ter belgijskimi pivovarji Interbrew Belgique, Alken-Maes,
Haacht in Martens:
„Na tem sestanku so bile nizozemske pivovarne obveščene o vsebini izmenjave informacij med belgijskimi udeleženci. Nizozemske
pivovarne so soglašale z izmenjavo podatkov o količinah, vrstah embalaže, trajanju pogodb, morebitnih rokih zapadlosti in
strankah. Kar zadeva cene, so se udeleženci dogovorili, da si načeloma ne bodo izmenjevali podatkov v zvezi s tem […]
Udeleženci sestanka so menili, da bi bilo treba za centralizacijo izmenjave podatkov zadolžiti nevtralno stran. Ta zahteva
je bila podana, ker sodelujoči, ki so bili navzoči na nizozemskem trgu, niso zaupali drugim sodelujočim. Pivovarni Haacht
je bilo predlagano, naj prevzame nalogo centralizacije podatkov, ker ni bila dejavna na nizozemskem trgu.“
Komisija meni, da ta izjava potrjuje izjavo skupine InBev v zvezi z obravnavanim vprašanjem (točka 235 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija se v točki 236 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske z zgoraj navedenega sestanka, ki je
potekal 14. ali 15. junija 1998, najdene v pisarni tajnice predsednika upravnega odbora družbe Bavaria:
„Martens → na Nizozemskem ni bilo nikoli nič uresničeno
→ nizkocenovni del trga – spodkopava cene
|→ dane so ponudbe za cene
Interbrew Nederland – Martens -> dana je ponudba veliki stranki znamk
distributerja
[…]
7,68 [obkroženo]
Martens – ,pocenitev v Belgiji‘
trenutno NL → […]
Interbrew Belgique je naredil prvi korak v zvezi s P[rivate] L[abel]
samo za                   […]
Pilsener                            […]
/ \                         /        \
večkrat enkrat
[…] – ,odločeno‘ |→ pri Interbrew
CAT I + II“.
Po mnenju Komisije ti zapiski potrjujejo, da je družba Interbrew Belgique dala pobudo za sestanek o pivu, ki se prodaja pod
znamko distributerja, na katerem je bilo odločeno, da bo pogodba z organizacijo za nakup na drobno „pripadla družbi Interbrew
na Nizozemskem“ (točka 237 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v zvezi s tem sestankom sklicuje še na spodaj navedeno izjavo enega od direktorjev za uživanje doma pri skupini
InBev, ki ji jo je ta skupina predložila 21. februarja 2006 v odgovor na zahtevo za posredovanje podatkov (točka 238 obrazložitve
izpodbijane odločbe):
„Ob neki priložnosti […] me je g. [...] iz […] seznanil z nizko ceno, ki mu jo je ponudila družba Martens. Dejal je, da je
dosegel ceno 0,32 NLG na steklenico. To se ujema s ceno 7,68 NLG na zabojnik s 24 steklenicami, omenjeno v zapiskih g. [pristojna
oseba pri družbi Bavaria]. Med razpravami, ki so potekale od aprila do začetka junija 1998, sem mu predlagal, naj preide na
kategorijo II in tako izkoristi znižanje trošarine. Nazadnje smo v začetku junija 1998 sklenili sporazum z […] v zvezi z dobavo
novega […] piva kategorije II […] Zaradi znižanja trošarine zaradi prehoda na pivo kategorije II smo lahko ponudili ceno 6,36 NLG
(vključno z znižanjem trošarine za 0,84 NLG) in se tako zavarovali pred ponudbo družbe Martens.
[…]
V času sestanka 14. ali 15. junija 1998 […] je skupina Interbrew sklenila sporazum z […] o dobavi piva kategorije I […] in
kategorije II. Na tem sestanku sem sodeloval pri razpravah in sporazumu z […] iz dveh razlogov. Prvič, pri družbi Martens
sem se želel pozanimati o ponudbi, ki jo je predložila […], ker je ta še naprej zanikala, da bi predložila cenovne ponudbe
na Nizozemskem. Drugič, preostale udeležence sem želel obvestiti, naj ne dajejo več ponudb […], ker je bil sklenjen sporazum
med skupino Interbrew in […] Vrstica n [dokumenta iz točke 236 obrazložitve izpodbijane odločbe] priča o mojem obvestilu glede
sklenitve pogodbe o dobavi piva kategorije I in kategorije II med […] in skupino Interbrew. Obstoj tega sporazuma […] izhaja
iz telefaksa z dne 24. junija 1998.“
Komisija se v točki 240 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na izjavo belgijskega pivovarja Haacht glede drugega belgijsko-nizozemskega
sestanka, ki je potekal 7. julija 1998, v kateri je navedeno:
„To je zadnji sestanek, ki je bil organiziran med sodelujočimi. Na njem je družba Haacht razdelila informacije, ki jih je
zbrala na nizozemskem trgu.
Udeleženci so nato spremenili temo in so začeli razpravo o manj pomembnih vprašanjih, vendar predstavnik družbe Haacht v tej
razpravi ni sodeloval. V zvezi s temi temami ni bila izmenjana nobena pomembna informacija. Zdelo se je, da ta sestanek ni
prinesel ničesar konkretnega.“
Po mnenju Komisije izjava enega od direktorjev za uživanje doma pri skupini Interbrew potrjuje izjavo družbe Haacht, po kateri
je bil to zadnji belgijsko-nizozemski sestanek. Komisija meni, da je bila odločitev o končanju teh sestankov sprejeta iz točno
določenega razloga, to je strahu, da bo nizozemski organ za varstvo konkurence opravil pregled v eni ali več pivovarnah, kar
potrjuje tudi izjava skupine InBev (točka 241 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se v točki 248 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na interno izjavo skupine Heineken, po kateri so „izjemno
nizke cene, ki jih trenutno ponuja belgijska pivovarna Martens […], v nasprotju s politiko dviga nizkocenovnega dela trga
na višjo cenovno raven“.
Nazadnje, Komisija se v točki 249 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje še na izjavo, ki jo je med inšpekcijskim pregledom
Komisije 23. marca 2000 podal in podpisal eden od generalnih direktorjev družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland, ki je postal
predsednik upravnega sveta pri družbi Koninklijke Grolsch:
„Na sestanke finančne komisije organizacije CBK je prinesel dokument […], naslovljen ,Scenariji cen na podlagi neto povišanja
veleprodajnih cen za 2,00 NLG na hl‘, ki je vseboval zaznamek ,CBK – Fie – vedno prinesti‘. Ta dokument je uporabil, da je
skupino Interbrew in družbo Bavaria (proizvajalki piva, ki se na Nizozemskem prodaja pod znamko distributerja) opozoril na
po njegovem mnenju neutemeljeno določitev cen piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (manj kot 10 goldinarjev na zabojnik).“
Komisija se v isti točki obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje še na spodaj navedeno izjavo enega od generalnih direktorjev
družbe Heineken Nederland:
„Bil sem že navzoč na sestanku organizacije CBK, na katerem so drugi govorili o določitvi cen za znamke distributerja. S takimi
pripombami se je izražala zaskrbljenost. Nisem se odzval, ker skupina Heineken načeloma ni vključena v proizvodnjo znamk distributerja.“
Komisija na podlagi odlomkov, navedenih v točkah 248 in 249 obrazložitve izpodbijane odločbe, meni, da sta proizvajalki piva,
ki se prodaja pod znamko distributerja (Interbrew in Bavaria), razkrili svojo cenovno strategijo skupinama Heineken in Grolsch,
ki nista dejavni v tem sektorju (točka 248 obrazložitve izpodbijane odločbe). Na podlagi tega sklepa, da so bile dvostranske
razprave med skupino Interbrew in družbo Bavaria, katerih namen je bil podražiti pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja,
del splošnih razprav med vsemi štirimi pivovarji (točka 252 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ugotoviti je treba, da je mogoče z zgoraj navedenimi indici podpreti izjavo skupine InBev in utemeljiti ugotovitev, po kateri
so se predstavniki skupin Heineken, Grolsch in Interbrew ter družbe Bavaria redno sestajali v okviru cikla neformalnih sestankov,
znanih pod imenom „uskladitev Catherijne“ ali „komisija za dnevni red“, katerih sestava se je spreminjala (izjava skupine
InBev, navedena v točki 45 obrazložitve izpodbijane odločbe, in drugi dokazi, preučeni v točkah od 65 do 222 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Osemnajst sestankov, navedenih v izpodbijani odločbi, ki so sestavljali zadevni cikel, je potekalo 27. februarja 1996,
19. junija 1996, 8. oktobra 1996, 8. januarja 1997, 1. maja 1997, 2. septembra 1997, 16. decembra 1997, 17. decembra 1997,
12. marca 1998, 9. aprila 1998, 3. julija 1998, 15. decembra 1998, 8. januarja 1999, 4. marca 1999, 10. maja 1999, 11. avgusta 1999,
19. avgusta 1999 in 3. novembra 1999.
Kar zadeva vsebino razprav, ki so potekale v okviru zadevnih sestankov, je mogoče z zgoraj navedenimi indici podpreti izjavo
skupine InBev in dokazati:
– za sektor uživanja doma:
–        vsi štirje pivovarji so razpravljali o cenah (izjava skupine InBev, navedena v točki 51 obrazložitve izpodbijane odločbe,
ter drugi dokazi, navedeni v točkah 76, 129, 156, 174, 193, 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe) in podražitvah piva
na Nizozemskem (izjava skupine InBev, navedena v točki 51 obrazložitve izpodbijane odločbe, ter drugi dokazi, navedeni v točkah 76,
89, 117 in 179 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        o cenah se je razpravljalo tudi med dvostranskimi stiki, zlasti med skupinama Grolsch in Heineken julija 1999 (dokument, naveden
v točkah 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        razpravljalo se je o konkretnih predlogih v zvezi s cenami (interni dopis skupine Interbrew iz točke 89 obrazložitve izpodbijane
odločbe), izmenjane informacije pa so bile včasih precej podrobne (dokumenti iz točk 129 in 174 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        v letih 1997 in 1998 so pivovarji soglašali o podražitvi pred letom 1998 ali v tem letu (dokumenti iz točk 89, 174 in 179
obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        proizvajalki „znamk A“ (skupini Heineken in Grolsch) sta v nasprotju s proizvajalkama „znamk B“ (pivo, ki se prodaja pod znamko
distributerja) (skupina Interbrew in družba Bavaria) nasprotovali podražitvi „v dveh fazah“, to je najprej za znamke B in
nato za znamke A, ter različni stopnji podražitve za znamke A in znamke B (izjava skupine InBev, navedena v točki 53 obrazložitve
izpodbijane odločbe, ter drugi dokazi iz točk 76, 89, 100, 117 in 193 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        družba Bavaria je (verjetno na sestanku 12. marca 1998) napovedala podražitev (dokazi iz točk 129 in 179 obrazložitve izpodbijane
odločbe in izjave skupine InBev, navedene v točki 51 obrazložitve izpodbijane odločbe). Verjetno bi morali preostali pivovarji
slediti družbi Bavaria, tako da bi zatem še oni izvedli podražitev (izjava skupine InBev, navedena v točki 51 obrazložitve
izpodbijane odločbe);
–        kar zadeva mehanizem spremljanja, je bilo dogovorjeno, da morajo biti podražitve, ki naj bi jih izvedla družba Bavaria, dokazljive
s številkami iz podatkovne zbirke za supermarkete, ki jo pripravlja družba AC Nielsen (dokumenti iz točk 129 in 179 obrazložitve
izpodbijane odločbe);
–        na voljo ni nobenega dokaza o dejanski podražitvi, ki je bila predvidena za leto 1998;
–        pivovarji so med posvetovanji o cenah razpravljali o položaju v nekaterih točno določenih supermarketih (rokopisni zapiski
iz točk 76 in 156 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        udeleženci so med razpravami navajali konkretne cene (dokumenti iz točk 76, 89, 117, 129 in 174 obrazložitve izpodbijane odločbe);
– za pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja:
–        dve nizozemski proizvajalki piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (skupina Interbrew in družba Bavaria), sta od leta 1995
večkrat izrazili zaskrbljenost glede načrtov belgijskega pivovarja Martensa, da vstopi na nizozemski trg v tem sektorju (izjava
skupine InBev, navedena v točki 55 obrazložitve izpodbijane odločbe, ter drugi dokazi, navedeni v točkah 224, 236, 238 in 248
obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        o tej zaskrbljenosti se je razpravljalo na dvostranskih posvetovanjih med družbo Bavaria in skupino InBev (izjava skupine
InBev, navedena v točki 52 obrazložitve izpodbijane odločbe, in interni dopis skupine Interbrew, naveden v točki 227 obrazložitve
izpodbijane odločbe) ter na petih dvostranskih sestankih (8. marca 1995, v drugi polovici marca 1997, 12. maja 1997, 19. junija 1997
in 8. septembra 1997), na katerih se je obravnavala ta težava (dokumenti iz točke 224 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        izpeljana sta bila tudi dva „belgijsko-nizozemska“ sestanka, ki sta potekala 14. ali 15. junija 1998 (dokumenti iz točk 234,
236 in 238 obrazložitve izpodbijane odločbe) in 7. julija 1998 (izjava družbe Haacht, navedena v točki 240 obrazložitve izpodbijane
odločbe) v Bredi, in sicer med družbama Interbrew Nederland in Bavaria ter belgijskimi pivovarji Interbrew Belgique, Alken-Maes,
Haacht in Martens (izjava skupine InBev, navedena v točki 55 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        o vprašanjih, povezanih s prodajo piva pod znamko distributerja, se je razpravljalo tudi v navzočnosti skupin Heineken in
Grolsch (ki nista dejavni v tem segmentu) med splošno razpravo (izjava skupine InBev, navedena v točki 54 obrazložitve izpodbijane
odločbe, ter drugi dokazi, navedeni v točkah 156, 193, 248 in 249 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        pivovarji so razpravljali o cenah piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (izjava skupine InBev, navedena v točki 54
obrazložitve izpodbijane odločbe, ter drugi dokazi iz točk 193, 199, 227, 236, 238 in 249 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        skupini Heineken in Grolsch sta izvajali „psihološki pritisk“ nad družbo Bavaria in skupino Interbrew, da bi ti podražili
pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja (dokumenti iz točke 224 obrazložitve izpodbijane odločbe, opomba 493 k izpodbijani
odločbi in točka 248 obrazložitve izpodbijane odločbe), s tem da sta zavrnili podražitev znamk A (izjava skupine InBev, navedena
v točki 53 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        na dvostranski ravni med družbama Interbrew Nederland in Bavaria ter na večstranski ravni med nizozemskimi in belgijskimi
pivovarji, dejavnimi v zadevnem sektorju, je bilo dogovorjeno, da se ne izvajajo poskusi prevzema strank in da se upoštevajo
količine za znamke distributerja na Nizozemskem in v Belgiji; med drugim je bilo odločeno, da bo pogodba z organizacijo za
nakup na drobno pripadla družbi Interbrew Nederland (izjava skupine InBev, navedena v točki 55 obrazložitve izpodbijane odločbe,
ter dokumenti iz točk 224, 236 in 238 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        pivovarji so si izmenjevali informacije o tržnih pogojih, ki so jih predlagali določenim strankam (dopis iz točke 227 obrazložitve
izpodbijane odločbe ter dokumenti iz točk 236 in 238 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        udeleženci so med razpravami navajali konkretne cene (dokumenti iz točk 236, 238 in 249 obrazložitve izpodbijane odločbe);
– za gostinski sektor:
–        štirje pivovarji so razpravljali o cenah (dokumenti iz točk 174, 193 in 197 obrazložitve izpodbijane odločbe) in podražitvah
(rokopisni zapiski iz točke 76 obrazložitve izpodbijane odločbe) v gostinskem sektorju;
–        med pivovarji je obstajal dogovor, imenovan „lestvica“, ki je zadeval višino rabatov za stranke iz gostinskega sektorja (izjava
skupine InBev, navedena v točki 48 obrazložitve izpodbijane odločbe, ter rokopisni zapiski iz točk 92, 143 in 165 obrazložitve
izpodbijane odločbe) in so ga morali pivovarji „upoštevati“ (rokopisni zapiski iz točke 92 obrazložitve izpodbijane odločbe);
upoštevanje tega sporazuma se je spremljalo, o znanih kršitvah pa se je razpravljalo na sestankih „Catherijne“ (izjava skupine
InBev, navedena v točki 48 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        posvetovanja so zadevala tudi uvedbo omejitev za ohranjanje
statusa quo
v zadevnem sektorju, in sicer z izogibanjem prevzemom strank drugih pivovarjev (izjava skupine InBev, navedena v točki 48
obrazložitve izpodbijane odločbe, in interni dopis skupine Heineken v zvezi s prevzemom študentskega združenja, ki ga je izvedla
družba Bavaria, naveden v točki 184 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        o takih omejitvah se je razpravljalo tudi z vzdrževanjem dvostranskih stikov; tako so vodilni uslužbenci pri skupini Heineken
in družbi Bavaria 9. septembra 1998 razpravljali o tem, da je družba Bavaria skupini Heineken prevzela stranko iz gostinskega
sektorja (interni dopis skupine Heineken, naveden v točki 184 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        pivovarji so si izmenjevali informacije o nekaterih strankah in točno določenih prodajnih mestih (dokumenti iz točk 92, 143,
156, 165 in 184 obrazložitve izpodbijane odločbe);
–        pivovarji so med razpravami omenjali konkretne številke v zvezi z ravnjo rabatov in provizij za znižanja (rokopisni zapiski
iz točk 143 in 165 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Na podlagi teh elementov je treba preučiti trditve tožečih strank v zvezi s tremi sestavinami inkriminiranega ravnanja, ki
zadeva, prvič, usklajevanje cen in podražitve piva na Nizozemskem v gostinskem sektorju in sektorju uživanja doma, vključno
s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja, drugič, občasno usklajevanje drugih tržnih pogojev, ki so bili ponujeni posameznim
strankam v gostinskem sektorju na Nizozemskem, in, tretjič, občasno usklajevanje glede razdelitve strank v gostinskem sektorju
in sektorju uživanja doma na Nizozemskem (člen 1 ter točki 257 in 258 obrazložitve izpodbijane odločbe).
–       Dejstva v zvezi z ugotovitvami usklajevanja cen in podražitve piva na eni strani ter občasnega usklajevanja o razdelitvi strank
na drugi strani
Tožeči stranki v bistvu trdita, da je Komisija rokopisne zapiske, ki so jih izdelali predstavniki pivovarjev na spornih sestankih,
razlagala pristransko in z vnaprej izoblikovanimi predstavami.
Glede tega opozarjata, da so rokopisni zapiski, pridobljeni od družbe Bavaria in skupine Grolsch, razen za njihove avtorje
težko razumljivi za kogar koli. V svojih stališčih sta obravnavali le upoštevnost in razlago nekaterih svojih dokumentov in
drugih dokumentov, v zvezi s katerimi je bil njun odziv pred Komisijo povzet v besedilu izpodbijane odločbe. V preostalem
sta se omejili na navedbo, da zapiski, na katere se sklicuje Komisija, dopuščajo številne razlage in zato ne zadostujejo za
to, da bi z njimi onkraj razumnega dvoma dokazali obstoj kršitve.
Izpodbijata zlasti razlago elementov iz točk 76, 89, 117, 156, 165, 174, 175, 179, 184, 199, 212, 213, 248 in 249 obrazložitve
izpodbijane odločbe (glej točke 99, 101, 106, 114, 116, od 118 do 120, 124, 125, 137 in 138 zgoraj).
Pred preučitvijo trditev tožečih strank v zvezi z zgoraj navedenimi elementi je treba opozoriti, da večina ugotovitev dejstev,
navedenih v točkah 141 in 142 zgoraj, temelji na več dokazih.
Kar zadeva zapiske z dne 19. junija 1996 in 17. decembra 1997 (na katere se sklicujeta točki 76 in 117 obrazložitve izpodbijane
odločbe), je treba ugotoviti, da tožeči stranki ne izpodbijata razlage, ki jo je glede njihove vsebine podala Komisija, temveč
le način, kako so bili v izpodbijani odločbi povzeti njuni prvotni odzivi glede teh dokumentov. Na ugotovitve dejstev, ki
jih podpirajo zadevni dokumenti, nikakor ne vplivajo niti pripombe tožečih strank, po katerih v svojih odgovorih po eni strani
nista trdili, da so obstajala „pogajanja“, ampak sta navedli le, da so razprave na sestanku 19. junija 1996 verjetno zadevale
pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja, in da po drugi strani nista grajali razlage Komisije, kar zadeva zapiske z dne
17. decembra 1997, po kateri zadevnega segmenta trga ni mogoče določiti, ampak sta le trdili, da s temi zapiski ni mogoče
prepričljivo dokazati nezakonitega usklajevanja.
Poleg tega je treba ugotoviti, da vsako od ugotovitev, izpeljano iz zapiskov, na katere se sklicujeta točki 76 in 117 obrazložitve
izpodbijane odločbe, podpira še več drugih neizpodbijanih dokazov (glej točko 142 zgoraj). Enako velja za dokumente, navedene
v točkah 165, 199, 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe. Torej za analizo dejstev v obravnavanem primeru ni treba posamično
preučiti niti teh dokumentov niti stališč tožečih strank v zvezi z njimi.
Kar zadeva rokopisne zapiske z dne 3. julija 1998, ki jih je sestavil član upravnega odbora družbe Bavaria, interni zapisek
skupine Heineken ter izjave enega od generalnih direktorjev družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland, ki je postal predsednik
upravnega odbora družbe Koninklijke Grolsch, in enega od generalnih direktorjev družbe Heineken Nederland (na katere se sklicujejo
točke 156, 248 in 249 obrazložitve izpodbijane odločbe), so ti dokumenti pomembni dokazi za ugotovitev, da se je o vprašanjih,
povezanih s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja, razpravljalo v navzočnosti skupin Heineken in Grolsch (glej točko 142
zgoraj). Tožeči stranki te ugotovitve ne zanikata. Vendar nasprotujeta sklepu, da je bila skupina Heineken vpletena v posvetovanja
med družbo Bavaria in skupino Interbrew. Ker ta trditev zadeva pravno opredelitev ravnanja tožečih strank, bo preučena v okviru
analize obstoja sporazumov ali usklajenih ravnanj (glej točke od 194 do 198 v nadaljevanju).
Interni dopis skupine Heineken glede okoliščine, da je družba Bavaria prevzela študentsko združenje (na katerega se sklicuje
točka 184 obrazložitve izpodbijane odločbe), je edini dokaz, ki konkretno priča o razpravah med pivovarji (v obravnavanem
primeru med skupino Heineken in družbo Bavaria) v zvezi s prevzemom strank iz gostinskega sektorja (glej točko 142 zgoraj).
Tožeči stranki ne zanikata, da je družba Bavaria skupini Heineken ob tej priložnosti predlagala, da bi se o tej težavi pogovorili
ali da bi ji celo plačala nadomestilo. Vendar hkrati trdita, da se to ni zgodilo in da skupina Heineken tega niti ne bi dovolila.
Poleg tega zanikata, da bi med pivovarji obstajal sistem nadomestil za primere prevzema strank.
Te trditve tožečih strank niso prepričljive. Komisija v izpodbijani odločbi pravilno navaja, da stavek „[i]zgubljene hektolitre
bi bilo torej mogoče nadomestiti kako drugače“ iz besedila zadevnega dopisa napeljuje na to, da skupina Heineken in družba
Bavaria nista razpravljali o tem, da je potrebno nadomestilo, temveč le o načinu, kako ga pridobiti (točka 185 obrazložitve
izpodbijane odločbe), ter da iz uporabljenih izrazov „dobro znana retorika“, „poudarek“ in „prostovoljno“ izhaja, da je avtor,
ki pripada skupini Heineken, družbo Bavaria sumil, da ni upoštevala pravila, po katerem si pivovarji niso dejavno prizadevali
za prevzem strank iz gostinskega sektorja, ki so sodelovale z drugimi pivovarji (točka 188 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Zato element iz točk od 184 do 188 obrazložitve izpodbijane odločbe potrjuje trditve iz izjave skupine InBev, navedene v točki 48
obrazložitve izpodbijane odločbe, da je obstajal sporazum o neprevzemanju strank iz gostinskega sektorja.
Dokumenti, najdeni v pisarni enega od prodajnih direktorjev za prodajo za uživanje doma pri družbi Grolsche Bierbrouwerij
Nederland (na katere se sklicujeta točki 174 in 175 obrazložitve izpodbijane odločbe), in interni zapisek skupine Heineken
z dne 14. oktobra 1998 (na katerega se sklicuje točka 179 obrazložitve izpodbijane odločbe) kažejo na to, da so v letih 1997
in 1998 pivovarji soglašali o izvedbi podražitve pred letom 1998 ali v tem letu (glej točko 142 zgoraj).
Tožeči stranki v zvezi z navedbo „agenda c[ommiss]ie CBK“ iz dokumentov, na katere se sklicujeta točki 174 in 175 obrazložitve
izpodbijane odločbe, trdita, da ne vesta, zakaj je vodilni uslužbenec pri skupini Grolsch napisal tak zaznamek, in da z enim
samim osebnim zaznamkom ni mogoče prepričljivo dokazati obstoja omejevalnega sporazuma.
Vendar ne zanikata sklepa Komisije, da iz teh dokumentov izhaja, da so na sestankih komisije za dnevni red CBK razpravljali
o cenah in konkurenci v sektorju uživanja doma, ter ne ponujata nobene razlage niti v zvezi z dejstvom, da je imel vodilni
uslužbenec pri skupini Grolsch pri sebi seznam cen skupine Heineken, niti v zvezi z informacijo o dvigu cen družbe Bavaria,
ki je bila podana na takem sestanku.
V zvezi z internim zapiskom skupine Heineken (na katerega se sklicuje točka 179 obrazložitve izpodbijane odločbe), na podlagi
katerega „podražitev, ki jo je obljubila družba Bavaria v CBK, ni jasno razvidna iz [številk] družbe Nielsen“, navajata, da
z uporabo izraza „obljubila“ v zvezi z napovedjo družbe Bavaria o podražitvi, ki je bila na trgu znana že več mesecev, ni
mogoče prepričljivo dokazati obstoja omejevalnega sporazuma. V nasprotju s takim sklepom naj bi bilo tudi dejstvo, da se je
skupina Heineken odločila za podražitev šele februarja 2000.
V zvezi s tem je treba opozoriti – kot je to pravilno storila Komisija v točki 182 obrazložitve izpodbijane odločbe –, da
z razlago besede „obljubiti“, kot da je bila podražitev le „omenjena“, odstopamo od običajnega pomena te besede. Sklep o tem,
da se je družba Bavaria zavezala, da bo povišala svoje cene, je še verjetnejši zaradi omembe dejstva, da podražitev „ni jasno
razvidna iz [številk] družbe Nielsen“. Bilo je že ugotovljeno, da so bili blagajniški podatki supermarketov, ki jih zbira
družba AC Nielsen, uporabljeni kot orodje za spremljanje, s katerim naj bi se zagotovila „dokazljivost“ podražitve, ki naj
bi jo izvedla družba Bavaria (glej točko 133 obrazložitve izpodbijane odločbe in točko 142 zgoraj). Sklicevanje na te podatke
je bolj logično, če je bilo treba spremljati izvajanje zaveze, kot pa če je šlo le za preverjanje preproste omembe.
V zvezi s trditvijo tožečih strank, da je skupina Heineken podražitev izvedla šele leta 2000 (medtem ko je bila dogovorjena
podražitev predvidena za leto 1998), zadostuje pripomba, da samo dejstvo, da sporazum o cenah ni bil uresničen, še ne pomeni,
da tak sporazum ni nikoli obstajal.
Nazadnje, obstoj soglasja o podražitvi v letu 1998 zelo jasno izhaja iz internega dopisa skupine Interbrew z dne 25. marca 1997
(naveden v točki 89 obrazložitve izpodbijane odločbe). Razlaga tožečih strank, po kateri ta dopis zadeva pogajanja skupine
Interbrew s kupci (torej supermarketi) in ne z drugimi pivovarji, ni prepričljiva, saj je v njegovem besedilu izrecno navedeno,
da „glavni pivovarji soglašajo“.
Trditve tožečih strank, da ti dokumenti sploh niso povezani, ni mogoče potrditi niti s tem, da bi morala biti podražitev iz
dopisa izvedena „pred letom 1998“, medtem ko so bili zgoraj navedeni dokazi napisani leta 1998. Predpostavimo lahko, da so
pivovarji podražitev, ki je bila prvotno predvidena za leto 1997, zaradi težav, povezanih s pogajanji o izvedbenih pogojih
(zlasti različni podražitvi znamk A in B, omenjeni v internem dopisu skupine Interbrew), najprej prenesli na prihodnje leto,
nato pa so jo opustili.
Poleg tega je treba opozoriti, da – v nasprotju s trditvami tožečih strank – točnosti internega dopisa skupine Interbrew z
dne 25. marca 1997 in še zlasti navedbe o obstoju soglasja ni mogoče ovreči niti z izjavami vodilnih uslužbencev pri skupini
InBev (glej točki 82 in 83 zgoraj) niti z dejstvom, da je skupina Heineken podražitev domnevno izvedla šele februarja 2000
(glej točko 159 zgoraj).
Iz vsega navedenega izhaja, da vrsta indicev, na katere se sklicuje Komisija, zadostuje za potrditev izjave skupine InBev
glede ugotovitev dejstev, povezanih z usklajevanjem cen, podražitvami in razdelitvijo strank. Veljavnosti teh ugotovitev ni
mogoče omajati niti s trditvami tožečih strank v zvezi z elementi, navedenimi v točki 146 zgoraj.
Zato je treba zavrniti trditve tožečih strank o napaki pri presoji dejstev, povezanih s tema sestavinama zadevne kršitve.
–       Dejstva v zvezi z ugotovitvijo občasnega usklajevanja drugih tržnih pogojev, ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem
sektorju
Tožeči stranki trdita, da Komisija ni dokazala, da so zadevna podjetja razen cen usklajevala še druge tržne pogoje za stranke
iz gostinskega sektorja.
Komisija meni, da rokopisni zapiski, na katere se sklicuje v točkah 67 in 138 obrazložitve izpodbijane odločbe, dokazujejo,
da so štirje pivovarji med seboj občasno usklajevali nekatere tržne pogoje, na primer pogoje, ki so jih ponujali posameznim
strankam iz gostinskega sektorja za posojila (točka 258 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Rokopisni zapiski iz točke 67 obrazložitve izpodbijane odločbe vsebujejo naslednji zaznamek: „Jamstva/financiranje: fin[anciranje]
za [...] višje od potreb za določena mesta. Torej […] mil[ijonov]“.
Po mnenju Komisije ta navedba pomeni, da so pivovarji na sestanku 27. februarja 1996 razpravljali o jamstvih in financiranju,
ki jih je ali naj bi jih posameznim uporabnikom priznal eden ali več pivovarjev (točka 68 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Treba je opozoriti, da tožeči stranki predlagata drugačno razlago odlomka, na katerega se sklicuje Komisija, saj navajata,
da ga je treba umestiti v okvir razprave o „dvomljivih dolžnikih“.
Komisija se v točki 138 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske enega od direktorjev za gostinski sektor
pri družbi Bavaria v zvezi s sestankom 12. marca 1998, ki vsebujejo naslednji odlomek: „Bav obresti […] %? razen v primeru
odškodnine za oglaševanje“. Po mnenju Komisije ta odlomek dokazuje, da se je razpravljalo o ravni obrestnih mer za posojila
prodajnim mestom v gostinskem sektorju (točka 142 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tudi če bi Komisija pravilno razlagala te rokopisne zapiske, ni mogoče šteti, da je z njimi dovolj dokazan obstoj tajnega
dogovarjanja, na podlagi katerega naj bi bili občasno usklajeni nekateri tržni pogoji, saj je obravnavani sklic osamljen in
kratek, ne vsebuje pa niti nobene konkretne navedbe o tem, da bi o zadevnih vprašanjih razpravljali tudi drugi pivovarji.
Komisija je v odgovorih na vprašanja, ki ji jih je postavilo Splošno sodišče, trdila, da je mogoče rokopisne zapiske iz točk 67
in 138 obrazložitve izpodbijane odločbe potrditi z izjavo skupine InBev, iz katere naj bi po eni strani izhajalo, da se je
na sestanku „Catherijne“ 12. marca 1998 razpravljalo o vprašanjih, povezanih z gostinskim sektorjem in sektorjem uživanja
doma, po drugi strani pa naj bi bilo mogoče na podlagi te izjave sklepati, da so se udeleženci sestankov „Catherijne“ uskladili
glede naložb v gostinski sektor, da bi tako preprečili prevzeme strank.
Kljub temu je treba ugotoviti, da odlomka, ki ju navaja Komisija, in njeno sklicevanje na „duh izjave skupine InBev“ ne vsebujejo
nobenega konkretnega indica o obstoju razprav med pivovarji, na podlagi katerih bi ti uskladili pogoje posojil, in zato z
njima ni mogoče podpreti sklepa, ki ga je glede tega izpeljala Komisija.
Zato je treba poudariti, da ugotovitev Komisije o tem, da so pivovarji med seboj občasno usklajevali pogoje za posojila, ki
so jih predlagali posameznim strankam iz gostinskega sektorja, temelji na nepopolnih in nenatančnih dokazih.
Ker so po eni strani sklici iz rokopisnih zapiskov, na katere se sklicujeta točki 67 in 138 obrazložitve izpodbijane odločbe,
osamljeni in kratki ter sta tožeči stranki podali verjetno razlago, po drugi strani pa v zvezi s tem v izjavi skupine InBev
niso na voljo konkretni indici, je treba ugotoviti, da Komisija ni pravno zadostno dokazala, da je zadevna kršitev vključevala
„občasno usklajevanje drugih tržnih pogojev, ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem sektorju na Nizozemskem“.
S tem povezane ugotovitve iz točke 258 obrazložitve izpodbijane odločbe in člena 1 izpodbijane odločbe torej ni mogoče šteti
za dokazano.
Torej je treba trditve tožečih strank glede napake pri presoji dejstev, kar zadeva občasno usklajevanje drugih tržnih pogojev,
ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem sektorju, sprejeti.
–       Domnevno napačna uporaba prava in napačna opredelitev dejstev
Tožeči stranki trdita, da ugotovitev Komisije o obstoju vrste sporazumov in/ali usklajenih ravnanj med podjetji v smislu člena 81 ES
temelji na napačni razlagi in uporabi te določbe (točki 337 in 341 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Najprej je treba opozoriti, da so si štirje pivovarji na večstranskih sestankih in med dvostranskimi stiki večkrat izmenjali
občutljive informacije o trgu (cene, višine rabatov in konkretne ponudbe nekaterim strankam), ki so bile včasih dokaj podrobne
(dokumenti iz točk 129 in 174 obrazložitve izpodbijane odločbe) in so vsebovale konkretne številke v zvezi s cenami (dokumenti
iz točk 76, 89, 117, 129 in 174 obrazložitve izpodbijane odločbe), rabati in provizijami za znižanja (dokumenti iz točk 143
in 165 obrazložitve izpodbijane odločbe), pa tudi navedbe glede strank in prodajnih mest v gostinskem sektorju (dokumenti
iz točk 92, 143, 156, 165 in 184 obrazložitve izpodbijane odločbe) in sektorju uživanja doma (dokumenti iz točk 76 in 156
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Razpravljalo se je tudi o nekaterih konkretnih predlogih glede ravnanja na trgu, zlasti o predlogu, da bi v dveh fazah povišali
cene v sektorju uživanja doma (dokument iz točke 89 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Okoliščine, da ni bil v zvezi s sestanki „Catherijne“ nikoli sestavljen noben uradni zapisnik, da vsebine razprav ne zasledimo
v skoraj nobenem internem zapisku ter da so bili rokovniki in zapiski s teh sestankov uničeni novembra 1998 (izjava skupine
InBev, navedena v točki 61 obrazložitve izpodbijane odločbe), kažejo na to, da so bile v nasprotju s trditvijo tožečih strank
razprave tajne, udeleženci pa so se zavedali, da je njihovo ravnanje nezakonito, in so ga želeli prikriti.
V nasprotju z navedbami tožečih strank iz listinskih dokazov, ki jih je preučila Komisija, izhaja, da je bilo doseženo soglasje
v zvezi z nekaterimi predlogi, na primer v zvezi s predlogom o dodelitvi pogodbe z organizacijo za prodajo na drobno skupini
Interbrew (dokument iz točke 236 obrazložitve izpodbijane odločbe in opombe 531 k izpodbijani odločbi) in predlogom o usklajeni
podražitvi pred letom 1998 ali v tem letu (dokument iz točke 89 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tega, da je v zadnjenavedenem primeru obstajal sporazum v smislu člena 81 ES, ni mogoče izpodbiti niti z okoliščino, da soglasje
med pivovarji verjetno ni zajemalo konkretnih pogojev izvedbe podražitve, niti z dejstvom, da zadevno soglasje ni bilo nikoli
uresničeno na trgu.
Tudi če ni bil nikoli dosežen sporazum v zvezi s posebnimi elementi načrtovane omejitve, je namreč Komisija pravilno ugotovila,
da so pivovarji z rednimi razpravami jasno pokazali skupno namero, da dosežejo protikonkurenčni sporazum (točka 341 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Poleg tega se je zaradi nenehnih izmenjav občutljivih informacij, ki niso bile dostopne javnosti in za katere se je predstavnikom
štirih pivovarjev zdelo koristno, da so jih zapisovali v svoje rokovnike in jih omenjali v internih dopisih, za vsakega od
njih zmanjšala negotovost v zvezi z morebitnim ravnanjem konkurentov.
Če zadevni gospodarski subjekti ne dokažejo nasprotno, se v zvezi s tem domneva, da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju
in so še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti.
To velja še toliko bolj, če se je usklajevanje dogajalo redno v daljšem časovnem obdobju, kot se je to dogajalo v obravnavanem
primeru (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeno sodbo Hüls proti Komisiji, točka 162).
Tožeči stranki menita, da sta to domnevo ovrgli z dokazi, da so štirje pivovarji kljub razpravam samostojno odločali o svojem
ravnanju na trgu.
Te trditve ni mogoče sprejeti. Res je, da izjave vodilnih uslužbencev pri skupini InBev in okoliščina, da je skupina Heineken
svoje cene povišala šele februarja 2000, dokazujejo, da je v obravnavanem obdobju vsak od pivovarjev na trgu ravnal v skladu
z lastno politiko. A čeprav je mogoče s to ugotovitvijo res dokazati, da pivovarji niso sklenili formalnih zavez ali da se
niso dejansko usklajevali med seboj, to še ne zadostuje za dokaz, da niso nikoli upoštevali informacij, ki so si jih izmenjali
na spornih sestankih, da so v skladu z njimi vsak po svoji presoji določili svoje ravnanje na trgu.
Torej tožeči stranki nista uspeli ovreči domneve, ki jo je določila sodna praksa, navedena v točki 186 zgoraj.
Zato je treba ugotoviti, da so v obravnavanem primeru podani vsi elementi usklajenega ravnanja, ki izhajajo iz sodne prakse,
navedene v točkah 46 in 47 zgoraj.
V takih okoliščinah je Komisija zadevna ravnanja pravilno opredelila kot „celoto sporazumov in/ali usklajenih ravnanj“, saj
so hkrati vsebovala elemente, ki jih je treba opredeliti kot „sporazume“, in elemente, ki jih je treba opredeliti kot „usklajena
ravnanja“. Ker je obravnavani dejanski položaj kompleksen, dvojne opredelitve kršitve, ki jo je podala Komisija v členu 1
izpodbijane odločbe, namreč ne smemo razumeti, kot da gre za opredelitev, po kateri bi bilo treba hkrati in kumulativno dokazati,
da je vsak dejanski element del sporazuma in usklajene prakse, temveč je treba tako opredelitev razlagati, kot da opredeljuje
kompleksno celoto, ki vsebuje tako dejanske elemente, opredeljene kot sporazum, kot tudi dejanske elemente, opredeljene kot
usklajeno ravnanje v smislu člena 81 ES, ki ne določa posebne opredelitve za tovrstno kompleksno kršitev (glej v tem smislu
zgoraj v točki 44 navedeno sodbo Hercules Chemicals proti Komisiji, točka 264).
Vendar tožeči stranki izpodbijata trditev, da so imela ravnanja, ki se jima očitajo, protikonkurenčni cilj. Glede tega zlasti
trdita, da cilj zadevnih sestankov nikoli ni bil tajno usklajevanje o ravnanju, ki bi bilo občutljivo za konkurenco. Občasno
naj bi se sicer res razpravljalo tudi o položaju na trgu, vključno z maloprodajnimi cenami na trgu uživanja doma in ponudbami
nekaterim strankam v gostinskem sektorju. Vendar naj bi zadevne razprave zajemale toliko za sektor pomembnih vprašanj in naj
bi bile tako neformalne in proste, da naj jih ne bi bilo mogoče opredeliti kot „usklajevanja“.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da so bile razprave o občutljivih informacijah – tudi če so res potekale le občasno in hkrati
z razpravami o neobčutljivih vprašanjih – jasno usmerjene k uskladitvi na trgu in zmanjšanju negotovosti, kar zadeva morebitno
ravnanje konkurentov. Dokazano je že bilo, da usklajevanje med pivovarji sicer res ni bilo vedno zelo učinkovito, da pa so
razprave o cenah in pogojih, ki so bili predlagani točno določenim strankam, zadevnim pivovarjem kljub temu omogočile, da
so podrobno spremljali nekatere elemente ravnanja konkurentov in da so na podlagi tako pridobljenih informacij določili lastno
ravnanje (glej točke od 185 do 189 zgoraj). Na to, da so bile zadevne informacije za pivovarje posebej pomembne, kaže tudi
dejstvo, da so njihovi predstavniki menili, da jih morajo zapisati v rokovnike in jih omeniti v internih dopisih, s tem pa
je mogoče potrditi tudi predpostavko, da so si udeleženci s posvetovanji objektivno prizadevali za protikonkurenčni učinek,
čeprav ta ni bil vedno dosežen.
Tožeči stranki nazadnje izpodbijata še sklep Komisije, da je bila skupina Heineken vpletena v razprave med skupino Interbrew
in družbo Bavaria v zvezi s segmentom prodaje piva pod znamko distributerja. Pri tem ne izpodbijata trditve, da sta bili na
zadevnih večstranskih sestankih navzoči, temveč trdita, da skupina Heineken v zadevnem segmentu ni bila dejavna in da njene
udeležbe pri spornih dogovorih ni mogoče izpeljati niti iz dejstva, da je skupina Grolsch – torej drugi pivovar, ki ni bil
navzoč v tem segmentu – izrazila zaskrbljenost nad cenami v tem segmentu, niti iz tega, da sta si družba Bavaria in skupina
InBev kot cilj postavili zvišati raven cen v tem segmentu (točke od 249 do 252 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se na podlagi ustaljene sodne prakse šteje, da je podjetje sodelovalo pri zadevnem usklajevanju,
če je sodelovalo na sestanku, na katerem se je govorilo o nezakonitem usklajevanju, čeprav pri tem ni imelo dejavne vloge,
razen če dokaže, da se je od obravnavanega ravnanja odkrito distanciralo ali da je preostale udeležence obvestilo, da na zadevnem
sestanku sodeluje z drugačnim namenom kot oni (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries
CBR in drugi proti Komisiji, T-25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95 do T-46/95, T-48/95,
od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491, točka 3199 in
navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba najprej ugotoviti, da skupina Heineken sicer res ni bila dejavna v segmentu prodaje piva pod
znamko distributerja, vendar iz izjave skupine InBev (točki 54 in 247 obrazložitve izpodbijane odločbe) izhaja, da so se s
cenami v tem segmentu ukvarjali vsi štirje veliki pivovarji, vključno s skupino Heineken.
Dalje, ugotoviti je treba, da tožeči stranki ne izpodbijata dejstva, da je bila skupina Heineken med zadevnimi nezakonitimi
razpravami o cenah v segmentu prodaje piva pod znamko distributerja navzoča, kar med drugim dokazujejo tudi različni dokazi,
navedeni v točkah od 247 do 251 obrazložitve izpodbijane odločbe. Ne trdita niti, da se je skupina Heineken od zadevnih razprav
odkrito distancirala ali da je druge pivovarje obvestila, da na obravnavanih sestankih sodeluje z drugačnim namenom kot oni.
Torej samo zato, ker skupina Heineken ni dejavno sodelovala v teh razpravah – tudi če bi bilo to dokazano –, še ni mogoče
zavrniti njene odgovornosti.
Nazadnje, poudariti je treba, da iz spisa izhaja, da udeležba skupine Heineken v razpravah o cenah piva, ki se prodaja pod
znamko distributerja, ni bila omejena le na pasivno udeležbo na nekaterih sestankih in njen interes za rezultate teh razprav,
temveč je vključevala tudi zavestni pritisk na skupino Interbrew in družbo Bavaria, ki ga je skupina Heineken izvajala z odklanjanjem
podražitve svojih znamk pred podražitvijo znamk distributerja. Izvajanje takega pritiska je med drugim dokazano z izjavo skupine
InBev (navedeno v točki 54 obrazložitve izpodbijane odločbe) in dokumentom v zvezi z vsebino sestanka, ki je potekal 12. maja 1997
(točka 224 obrazložitve izpodbijane odločbe), katerih razlage tožeči stranki ne izpodbijata.
Na podlagi navedenega trditev tožečih strank v zvezi z napačno uporabo prava ni mogoče sprejeti.
In še nazadnje, ker tožeči stranki nista dokazali, da je bilo v izpodbijani odločbi v zvezi z uporabo člena 81(1) ES napačno
uporabljeno pravo, je treba zavrniti tudi trditev, ki v bistvu temelji na isti predpostavki, po kateri naj bi Komisija napačno
razlagala to določbo in tako kršila domnevo nedolžnosti, saj naj ne bi predložila zadostnih razlogov v podporo ugotovitvi
kršitve.
–       Sklepna ugotovitev
Po preučitvi petega in šestega tožbenega razloga zgoraj je treba ugotoviti, da trditev Komisije, da so se poleg cen občasno
usklajevali še drugi tržni pogoji, ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem sektorju na Nizozemskem, ni pravno
zadostno dokazana in je ni mogoče sprejeti (glej točke od 167 do 177 zgoraj).
Zato je treba člen 1 izpodbijane odločbe v delu, v katerem zadeva ta del zadevne kršitve, razglasiti za ničen in zato ustrezno
spremeniti višino globe, ki je bila naložena tožečima strankama. Konkretne posledice te spremembe so pojasnjene v točkah 435
in 436 spodaj.
V preostalem je treba peti in šesti tožbeni razlog zavrniti.

Sedmi tožbeni razlog: trajanje kršitve
Trditve strank
Tožeči stranki izpodbijata to, da sta kot datuma začetka in prenehanja kršitve, ki se jima pripisuje, določena 27. februar 1996
in 3. november 1999. Pri tem zlasti menita, da je treba v zvezi z začetkom in prenehanjem kršitve predložiti neposredne dokaze
in torej glede tega velja večje dokazno breme, vendar naj ta zahteva v obravnavanem primeru ne bi bila izpolnjena, saj naj
Komisija ne bi imela na voljo neposrednih dokazov o protikonkurenčni vsebini razprav, ki so potekale na sestankih 27. februarja 1996
in 3. novembra 1999.
Tožeči stranki v zvezi s sestankom 27. februarja 1996 trdita, da rokopisni zapiski, na katere se sklicuje Komisija v točki 67
obrazložitve izpodbijane odločbe, zadevajo splošno razpravo o „dvomljivih dolžnikih“ v gostinskem sektorju, za katero ne bi
smeli šteti, da omejuje konkurenco.
Kar zadeva sestanek 3. novembra 1999, tožeči stranki ugotavljata, da dokaz o njegovi protikonkurenčni vsebini temelji na odgovoru
skupine InBev na zahtevo Komisije za posredovanje podatkov (naveden v točki 221 obrazložitve izpodbijane odločbe). Vendar
v zvezi s tem menita, da temu odgovoru nasprotujejo bolj specifične izjave direktorjev skupine InBev, ki so se osebno udeležili
tega sestanka.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Trajanje kršitve je sestavni del pojma kršitve v smislu člena 81(1) ES, ki ga mora dokazati predvsem Komisija. V skladu s
sodno prakso mora Komisija, kadar ni dokazov, s katerimi bi neposredno dokazali trajanje kršitve, predložiti vsaj dokaze glede
dejstev, ki so si časovno blizu in razumno omogočajo sklep, da je kršitev trajala brez prekinitve med dvema točno določenima
datumoma (sodba Splošnega sodišča z dne 7. julija 1994 v zadevi Dunlop Slazenger proti Komisiji, T-43/92, Recueil, str. II-441,
točka 79, in zgoraj v točki 91 navedena sodba Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, točka 51).
Tožeči stranki v obravnavanem primeru izpodbijata določitev datuma začetka in datuma prenehanja kršitve.
–       Določitev datuma začetka kršitve
Komisija je kot datum začetka zadevne kršitve določila 27. februar 1996, ko je potekal prvi sestanek „Catherijne“, v zvezi
s katerim je imela neposredne dokaze, da so se ga udeležili vsi štirje pivovarji.
Kot je bilo navedeno v točkah od 167 do 177 zgoraj, rokopisnih zapiskov s tega sestanka, navedenih v točki 67 obrazložitve
izpodbijane odločbe, samih po sebi ni mogoče obravnavati kot vrste dokazov, s katerimi bi bilo mogoče pravno zadostno dokazati
ugotovitev kršitve v zvezi z občasnim usklajevanjem drugih tržnih pogojev, ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem
sektorju.
Vendar to še ne pomeni, da teh elementov ni mogoče uporabiti za določitev datuma začetka trajanja kršitve kot celote.
Ugotoviti je namreč treba, da je sestanek, ki je potekal 27. februarja 1996, le eden od več občasnih sestankov, na katerih
so sodelovali isti udeleženci in ki so potekali v podobnih okoliščinah. Ti sestanki so se imenovali „uskladitev Catherijne“
in „komisija za dnevni red“, na njih so se srečevali predstavniki štirih nizozemskih pivovarjev Heineken, InBev, Grolsch in
Bavaria, organizirani so bili vzporedno z uradnimi sestanki organizacije CBK, razprave, ki so potekale v tem okviru, pa niso
bile nikoli zapisane v zapisnikih in se skoraj nikoli niso pojavile v internih dopisih. Tudi v izjavi skupine InBev so ti
sestanki opisani kot del niza sestankov, priloga pa vključuje še preglednico z imeni, naslovi, datumi in kraji večine od njih,
vključno s tistim, ki je potekal 27. februarja 1996 (točka 44 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Na podlagi izjave skupine InBev in številnih drugih dokazov je bilo že ugotovljeno, da so imeli sestanki iz tega niza protikonkurenčni
cilj (točke od 179 do 184 zgoraj). Če zadevna podjetja ne dokažejo nasprotno, je torej mogoče na podlagi, po eni strani, vrste
indicev, ki kažejo na sistematičnost sestankov in njihovo protikonkurenčno vsebino, ter, po drugi strani, izjave skupine InBev,
ki ima veliko dokazno vrednost, trditi, da so imeli vsi sestanki iz zadevnega sistema protikonkurenčni cilj, čeprav za nekatere
od njih v zvezi s tem ni na voljo noben konkreten dokaz.
Tožeči stranki v bistvu trdita, da te logike ni mogoče uporabiti pri določitvi datuma začetka in datuma prenehanja kršitve,
pri čemer trdita, da je načeloma sicer mogoče predpostaviti, da je kršitev trajala brez prekinitve med dvema točno določenima
datumoma, vendar velja za začetek in prenehanje kršitve večje dokazno breme, zato ju je treba neposredno podkrepiti z dokazi.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se Komisija pri določanju datuma začetka kršitve ni omejila na elemente, povezane s sestankom,
ki je potekal 27. februarja 1996.
V točkah od 466 do 469 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč v zvezi z vsakim od zadevnih pivovarjev, vključno s tožečima
strankama, navedla, da je pri kršitvi sodeloval „najmanj med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999“. V točki 56 obrazložitve
izpodbijane odločbe je še pojasnila, da se je na podlagi izjave skupine InBev kršitev začela precej pred letom 1996, in sicer:
–        „leta 1990 ali še prej“, kar zadeva razprave o podražitvah v gostinskem sektorju;
–        v letih „1993–1994“, kar zadeva razprave v zvezi z rabati in prenosi prodajnih mest med pivovarji v gostinskem sektorju, in
–        leta „1987“, kar zadeva razprave med pivovarjema Oranjeboom-Interbrew in Bavaria glede prodaje piva pod znamko distributerja.
Komisija je lahko ob upoštevanju precejšnje dokazne vrednosti izjave skupine InBev ugotovila, da se je zadevna kršitev začela
najpozneje na datum prvih sestankov leta 1996, ki so navedeni v preglednici, priloženi izjavi skupine InBev, na katerih je
bila po nakupu družbe Oranjeboom leta 1995 zastopana ta skupina.
Treba je opozoriti, da iz izjave skupine InBev izhaja, da je skupina Heineken že od vsega začetka sodelovala pri organizaciji
sestankov „Catherijne“, to je od leta 1993 ali 1994. Poleg tega je bilo dokazano, da je bila skupina Heineken zastopana na
sestanku 27. februarja 1996 in da so pivovarji na naslednjem sestanku, to je 19. junija 1996, nadaljevali protikonkurenčne
razprave (glej rokopisne zapiske iz točke 67 obrazložitve izpodbijane odločbe ter točk 99 in 100 zgoraj). Čeprav ni dokazano,
da je skupina Heineken sodelovala tudi na tem sestanku, je z elementi, povezanimi s tem sestankom, dokazano, da se je tam
razpravljalo o sodelovanju te skupine pri morebitni dvofazni podražitvi.
Ob upoštevanju navedenega je lahko Komisija upravičeno ugotovila, da sta tožeči stranki pri zadevni kršitvi sodelovali vsaj
od 27. februarja 1996.
Dejstvo, da v izpodbijani odločbi ni navedeno, da je kršitev obstajala že pred tem datumom, namreč pomeni popuščanje naslovnicama
izpodbijane odločbe. V zvezi s tem je treba opozoriti, da odločanje o zakonitosti ali smotrnosti tega popuščanja ni v pristojnosti
Splošnega sodišča (glej v tem smislu zgoraj v točki 50 navedeno sodbo JFE Engineering proti Komisiji, točki 340 in 341).
V takih okoliščinah – ker je bil zadevni sestanek vključen v sistem rednih sestankov, za katere je bilo pravno zadostno dokazano,
da so bili protikonkurenčni – določitve datuma začetka kršitve ni mogoče izpodbiti s trditvijo tožečih strank, da vsebina
sestanka 27. februarja 1996 ni bila zadostno dokazana.
Torej je treba očitek v zvezi z določitvijo datuma začetka kršitve zavrniti.
–       Določitev datuma prenehanja kršitve
Komisija je kot datum prenehanja kršitve za vse zadevne pivovarje določila 3. november 1999 (točke od 466 do 469 obrazložitve
izpodbijane odločbe), ko je potekal zadnji sestanek „Catherijne“, v zvezi s katerim ima neposredne dokaze o navzočnosti vseh
štirih pivovarjev. Ta sestanek je naveden kot zadnja postavka v kronološki preglednici, priloženi izjavi skupine InBev. Skupina
InBev je v odgovor na zahtevo Komisije za posredovanje podatkov odgovorila, da je bil sestanek 3. novembra 1999 „sestanek
Catherijne (vprašanja v zvezi z gostinskim sektorjem/komisija za dnevni red)[; k]ot vedno na posvetovanjih Catherijne smo
večinoma govorili o pretiranih sporazumih in mirnem sobivanju“ (točka 221 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeči stranki menita, da tej izjavi nasprotujejo bolj specifične izjave direktorjev skupine InBev, ki so se udeležili sestanka
3. novembra 1999, med katerimi navajata naslednja odlomka:
–        „19. avgusta 1999 je potekalo usklajevanje, ki sem se ga udeležil. Nato je 3. novembra 1999 potekal sestanek, ki sva se ga
udeležila z g. […]. Na nobenem od njiju nismo govorili konkretno o ravnanju na trgu. Sestanek je bil bolj neformalen“;
–        „Obstajajo sestanki štirih direktorjev za gostinski sektor (Heineken, Grolsch, Bavaria in Interbrew). Udeležil sem se le enega
od teh sestankov, in sicer 3. novembra 1999 v Enschedeju. G. […] me je pripeljal, da bi me predstavil. Ta sestanek ni bil
preveč usklajen. Bil je prijeten in brez posebnega dnevnega reda. Podane so bile splošne pripombe o rabatih. Imel sem občutek,
da je že leta obstajal neke vrste lestvičen sistem ali pravilo za rabate, vendar to ni bilo nikoli izrecno povedano. Govorilo
se je le zelo splošno o skupnih zneskih rabatov, pri čemer je bilo izpostavljenih nekaj incidentov. Imam občutek, da lestvica
ni delovala. Vsak gospodarski subjekt je določal lastno strategijo. Morda se je deloma poskusilo z ustrahovanjem, vendar je
kljub temu vsak delal po svoji presoji“.
Ugotoviti je treba, da ti odlomki v nasprotju s trditvami tožečih strank ne nasprotujejo elementom, na katere se je oprla
Komisija. Omemba „pretiranih sporazumov“, „mirnega sobivanja“, „lestvice“ in „pravila za rabate“ jasno kaže na usklajevanje
stopenj rabatov, ki so se uporabljale za stranke v gostinskem sektorju. Edino podrobno pojasnilo, ki izhaja iz izjav direktorjev
skupine InBev, zadeva raven podrobnosti razprav, ki naj bi bile omejene na „splošne pripombe“ in naj ne bi imele učinka na
trgu, saj „lestvica ni delovala“. Vendar je bilo že povedano, da ni mogoče kršitvene narave zadevnega sestanka izpodbijati
niti s splošnostjo razprav niti z neobstojem učinka na trgu (glej točki 78 in 79 zgoraj).
Poleg tega okoliščina, da je sestanek 3. novembra 1999 spadal v sistem protikonkurenčnih sestankov (glej točki 213 in 214
zgoraj) in da so bila obravnavana vprašanja povezana s predhodnimi razpravami, s katerimi se je omejevala konkurenca, kaže
na to, da je bil sestanek sklican zato, da bi zagotovili pogoje, potrebne za nadaljevanje teh razprav.
Vsekakor pa je treba kljub domnevi, da si izjave zaposlenih pri skupini InBev, na katere se sklicujeta tožeči stranki, in
odgovor te skupine na zahtevo za posredovanje podatkov nekoliko nasprotujejo, šteti, da je dokazna vrednost odgovora zadevne
skupine večja, saj iz sodne prakse izhaja, da verodostojnost odgovora v imenu podjetja kot celote presega verodostojnost,
ki jo lahko ima odgovor katerega od zaposlenih ne glede na njegove osebne izkušnje ali mnenje (zgoraj v točki 90 navedena
sodba LR AF 1998 proti Komisiji, točka 45).
Zato je treba očitek v zvezi z določitvijo datuma prenehanja kršitve in tako sedmi tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Prvi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja in člena 27 Uredbe št. 1/2003, kar zadeva zavrnitev dostopa do odgovorov
drugih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
Trditve strank
Tožeči stranki Komisiji očitata, da je zavrnila njuno prošnjo za dostop do odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
drugih strank, vključenih v postopek, kar naj bi vplivalo na njeno pravico do obrambe. Po njunem mnenju iz izpodbijane odločbe
izhaja, da je Komisija iz teh odgovorov izpeljala dokaze, na podlagi katerih je odločila o obstoju kršitve in utemeljila končni
znesek globe, ti odgovori pa naj bi vsebovali tudi razbremenilne elemente, ki bi bili lahko zanju koristni. Zato trdita, da
bi jima morala biti v skladu z načelom enakosti dana možnost za preučitev teh elementov, da bi lahko samostojno sestavili
svojo obrambo.
Tožeči stranki zlasti menita, da bi jima moral biti omogočen dostop do odgovorov družbe Bavaria in skupine Grolsch, saj naj
bi iz izpodbijane odločbe izhajalo, da sta ta pivovarja podala verodostojno razlago dokumentov, ki so bili pozneje uporabljeni
kot obremenilni in razbremenilni dokazi v zvezi z njima. Pri tem predvsem opozarjata, da je Komisija v točki 75 obrazložitve
izpodbijane odločbe odgovore družbe Bavaria na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah uporabila kot dokaz, da sta se udeležili
sestanka 19. junija 1996. Poleg tega naj bi Komisija v točkah od 124 do 126 obrazložitve izpodbijane odločbe razlago, ki jo
je izpeljala iz odgovorov družbe Bavaria, uporabila kot dokaz, da se je na sestanku 17. decembra 1997 razpravljalo o cenah
piva. Tožeči stranki nazadnje še navajata, da se Komisija v točki 135 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na trditve
iz odgovora družbe Bavaria, ki jih je uporabila kot dokaz za nekatere obremenilne izjave, ki naj bi jih tožeči stranki podali
na sestanku 12. marca 1998.
Tožeči stranki poudarjata, da bi jima moral biti zagotovljen dostop do odgovora skupine InBev na obvestilo o ugotovitvah o
možnih kršitvah, saj se je po njunem mnenju Komisija pri sprejetju izpodbijane odločbe večinoma oprla na izjave te skupine.
Kot primer navajata, da je mogoče na podlagi točke 476 obrazložitve izpodbijane odločbe in dopisovanja med Komisijo in skupino
InBev, ki je potekalo februarja 2006, sklepati, da so odgovori na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah te skupine vsebovali
razbremenilne elemente.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Člen 27(2) Uredbe št. 1/2003 določa, da se „[p]ravica do obrambe strank […] v postopkih v celoti spoštuje[; s]trankam je zagotovljena
pravica do vpogleda v spis Komisije, ob upoštevanju pravnega interesa podjetij za varstvo poslovnih skrivnosti […]“.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela spoštovanja pravice do obrambe, pomeni,
da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi lahko bili pomembni
za njegovo obrambo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Corus UK proti Komisiji, C-199/99 P, Recueil,
str. I-11177, točke od 125 do 128, in sodbo Splošnega sodišča z dne 29. junija 1995 v zadevi Solvay proti Komisiji, T-30/91,
Recueil, str. II-1775, točka 81).
K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije
in drugih zaupnih podatkov (zgoraj v točki 51 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 68).
Kar zadeva obremenilne dokumente, neposredovanje dokumenta pomeni kršitev pravice do obrambe le, če zadevno podjetje dokaže,
po eni strani, da se je Komisija opirala na ta dokument za utemeljitev svojega očitka glede obstoja kršitve in, po drugi strani,
da bi bilo očitek mogoče dokazati le s sklicevanjem na ta dokument. Zadevno podjetje mora dokazati, da bi bil rezultat, do
katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil sporočen, izločen kot dokaz (zgoraj
v točki 51 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točke od 71 do 73).
Če pa, nasprotno, razbremenilni dokument ni bil sporočen, mora zadevno podjetje dokazati le, da je lahko njegovo nerazkritje
v njegovo škodo vplivalo na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije. Dovolj je, če podjetje dokaže, da bi lahko navedene
razbremenilne dokumente uporabilo pri svoji obrambi (zgoraj v točki 44 navedena sodba Hercules Chemicals proti Komisiji, točka 81),
pri čemer mora zlasti dokazati, da bi se lahko sklicevalo na dokaze, ki ne bi bili skladni s presojo Komisije v fazi obvestila
o ugotovitvah o možnih kršitvah, in bi lahko tako kakor koli vplivalo na njeno presojo v poznejši odločbi (glej v tem smislu
zgoraj v točki 51 navedeno sodbo Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 75).
Poleg tega je treba spomniti, da je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah akt, s katerim se opredeli predmet postopka
zoper podjetje in se temu podjetju zagotovi učinkovito izvrševanje pravice do obrambe (glej sodbo Splošnega sodišča z dne
8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff-Technik proti Komisiji, T-69/04, ZOdl., str. II-2567, točka 80 in navedena
sodna praksa).
S tega vidika za obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah veljajo procesna jamstva na podlagi načela spoštovanja pravice
do obrambe, med katera spada tudi pravica do dostopa do dokumentov iz spisa Komisije.
Odgovori na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niso del preiskovalnega spisa v pravem pomenu besede (glej v tem smislu
zgoraj v točki 195 navedeno sodbo Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 380).
Kar zadeva dokumente, ki niso del spisa, sestavljenega v času vročitve obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, mora Komisija
navedene odgovore drugih zadevnih strank razkriti samo, če se izkaže, da vsebujejo nove obremenilne ali razbremenilne dokaze.
Podobno na podlagi točke 27 Obvestila Komisije o pravilih za vpogled v spis Komisije v zadevah na podlagi členov 81 [ES] in
82 [ES], členov 53, 54 in 57 Sporazuma EGP in Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 (UL C 325, 22.12.2005, str. 7) na splošno velja,
da se vpogled v odgovore drugih strank, vključenih v preiskavo, na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ne dovoli. Stranki
se zagotovi dostop do teh dokumentov le, če se ti lahko obravnavajo kot novi obremenilni ali razbremenilni dokazi, povezani
s trditvami, ki jih v zvezi z zadevno stranko vsebuje obvestilo Komisije o ugotovitvah o možnih kršitvah.
V zvezi z novimi obremenilnimi dokazi iz ustaljene sodne prakse po eni strani izhaja, da je treba – če se namerava Komisija
opreti na element iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi dokazala obstoj kršitve – drugim podjetjem,
vpletenim v ta postopek, omogočiti, da se opredelijo glede takega novega dokaza (zgoraj v točki 195 navedena sodba Cimenteries
CBR in drugi proti Komisiji, točka 386, in sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Avebe proti Komisiji,
T-314/01, ZOdl., str. II-3085, točka 50).
Dokument je mogoče šteti za obremenilen le, če ga Komisija uporabi za utemeljitev ugotovitve kršitve, ki jo je storilo podjetje.
Da bi zadevno podjetje dokazalo, da je bila kršena njegova pravica do obrambe, ne zadostuje dokaz, da se v upravnem postopku
ni imelo možnosti izreči o dokumentu, uporabljenem kjer koli v izpodbijani odločbi. Dokazati mora, da je Komisija ta dokument
v izpodbijani odločbi uporabila kot dodaten dokaz za kršitev, pri kateri naj bi sodelovalo podjetje (sodba Splošnega sodišča
z dne 16. decembra 2003 v združenih zadevah Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
in Technische Unie proti Komisiji, T-5/00 in T-6/00, Recueil, str. II-5761, točka 35).
V obravnavanem primeru tožeči stranki trdita, da je Komisija elemente iz odgovorov podjetja Bavaria in skupine Grolsch na
obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah uporabila kot nove obremenilne dokaze. V zvezi s tem se sklicujeta na točke 75,
od 124 do 126 in 135 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Najprej, kar zadeva točko 75 obrazložitve izpodbijane odločbe, se ta navezuje na odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah
o možnih kršitvah, ki ga je podala družba Bavaria in v katerem je navedeno, da je bila skupina Heineken „zelo verjetno“ zastopana
na sestanku 19. junija 1996. Komisija je sicer res uporabila to navedbo, vendar je k temu dodala, da spis ne vsebuje nobenega
dokaza v zvezi s tem. Iz zadevne točke obrazložitve izpodbijane odločbe ne izhaja, da je bila skupina Heineken na spornem
sestanku res zastopana, temveč le, da se je vsekakor udeležila predhodnega sestanka in sestankov, ki so sledili.
V takih okoliščinah navedbe zadevnega odlomka iz odgovora družbe Bavaria na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni mogoče
šteti za uporabo novega obremenilnega dokaza.
Dalje, kar zadeva točki 124 in 126 obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi s sestankom 17. decembra 1997, je treba ugotoviti,
da iz točk od 117 do 121 obrazložitve izpodbijane odločbe jasno izhaja, da je bil cilj zadevnega sestanka opredeljen na podlagi
elementov iz preiskovalnega spisa.
V zvezi s tem je Komisija v točkah 124 in 126 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla še alternativno razlago zadevnih elementov,
ki jo je v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ponudila družba Bavaria, le zato, ker je želela odgovoriti
na trditve zadevnega podjetja. Poleg tega iz navedenih točk obrazložitve izhaja, da Komisija razlage družbe Bavaria ni štela
za verjetno in je zato ni upoštevala.
Nazadnje, kar zadeva točko 135 obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri je povzeta druga razlaga družbe Bavaria v zvezi
z elementi iz spisa, povezanimi s sestankom 12. marca 1998, je treba opozoriti, da je bila ta razlaga izrecno zavrnjena v
točki 136 obrazložitve izpodbijane odločbe in torej ni mogla biti upoštevana kot dodaten obremenilni dokaz.
Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da tožeči stranki nista dokazali, da je Komisija uporabila dodatne obremenilne
dokaze, pridobljene iz odgovorov drugih zadevnih strank na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Po drugi strani, kar zadeva nove razbremenilne dokaze, Komisiji v skladu s sodno prakso ni treba zagotoviti dostopa do teh
dokazov na svojo pobudo. Če je Komisija v upravnem postopku zavrnila prošnjo tožeče stranke za dostop do dokumentov, ki jih
ni v preiskovalnem spisu, je mogoče ugotoviti kršitev pravice do obrambe samo, če se dokaže, da bi bil izid upravnega postopka
lahko drugačen, če bi tožeča stranka v tem postopku imela dostop do zadevnih dokumentov (zgoraj v točki 195 navedena sodba
Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 383).
Tožeči stranki se poleg tega ne moreta sklicevati na ugotovitev iz zgoraj v točki 51 navedene sodbe Aalborg Portland in drugi
proti Komisiji (točka 126), da Komisija ne more sama odločiti, kateri dokumenti so koristni za obrambo zadevnega podjetja.
Ta ugotovitev, ki se nanaša na dokumente iz spisa Komisije, ne velja za odgovore drugih zadevnih strank na očitke, o katerih
jih je obvestila Komisija.
Zato v nasprotju s trditvami tožečih strank upoštevanje pravice do obrambe Komisije načeloma ne zavezuje, da mora zadevne
odgovore razkriti drugim strankam, da bi lahko preverile, ali vsebujejo morebitne razbremenilne dokaze.
Ker se tožeči stranki sklicujeta na obstoj domnevnih razbremenilnih dokazov v nerazkritih odgovorih, morata zagotoviti prvi
indic glede koristnosti teh dokumentov za svojo obrambo.
Zlasti morata navesti morebitne razbremenilne dokaze ali predložiti indic, ki potrjuje njihov obstoj in torej tudi njihovo
koristnost za potrebe postopka (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer
proti Komisiji, T-43/02, ZOdl., str. II-3435, točke od 351 do 359).
V obravnavanem primeru tožeči stranki trdita, da je mogoče iz točke 476 obrazložitve izpodbijane odločbe in dopisov, ki sta
si jih izmenjali Komisija in skupina InBev po odgovoru zadevne skupine na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, sklepati,
da je skupina InBev podala nekatere navedbe, ki jih je mogoče razumeti, kot da je z njimi izpodbijala izvajanje tajnih dogovorov
na eni strani in obstoj ali trajanje zadevne kršitve na drugi strani.
Kar po eni strani zadeva domnevno navedbo, da se zadevni tajni sporazumi niso dejansko izvajali, je treba opozoriti, da dejstvo,
da so druge zadevne stranke v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v bistvu navedle iste trditve kot tožeči
stranki v zvezi z neizvajanjem omejevalnega sporazuma, ne more biti razbremenilni dokaz (glej v tem smislu zgoraj v točki 257
navedeno sodbo Jungbunzlauer proti Komisiji, točka 353).
Po drugi strani, kar zadeva domnevni indic o izpodbijanju obstoja ali trajanja kršitve, je treba opozoriti, da se tožeči stranki
v podporo tej trditvi sklicujeta na dopis svetovalca skupine InBev z dne 21. februarja 2006, ki je bil poslan v odgovor na
vprašanja Komisije in v katerem je bilo navedeno, da „[njene] stranke nikakor niso nameravale kakor koli niti zmanjšati svoje
vloge pri zatrjevanih dejstvih niti vsebinsko izpodbijati obstoja ali trajanja kršitve“. V nasprotju s trditvami tožečih strank
samo iz tega pojasnila še ne izhaja, da je odgovor skupine InBev na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah morda vseboval
navedbe, ki bi jih bilo mogoče obravnavati kot razbremenilne dokaze.
Iz navedenega izhaja, da tožeči stranki nista razkrili razbremenilnih dokazov, ki bi lahko izhajali iz odgovorov na obvestilo
o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki so jih podala druga zadevna podjetja, in torej nista predložili nobenega indica o tem,
da bi bili ti odgovori lahko koristni za njuno obrambo.
Zato je treba zavrniti očitek v zvezi z domnevnim obstojem razbremenilnih dokazov v zadevnih odgovorih.
Na podlagi navedenega je treba prvi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

Drugi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja, „načela skrbnosti“ in načela kontradiktornosti, ker naj preiskava
ne bi bila skrbna in nepristranska
Trditve strank
Tožeči stranki Komisiji očitata, da ni skrbno in nepristransko preučila vseh elementov, upoštevnih za obravnavani primer,
in da je elemente iz spisa uporabila selektivno, da bi podkrepila svojo tezo o kršitvi člena 81 ES.
V zvezi s tem zlasti trdita, da so njeni obremenilni dokazi temeljili na izjavah skupine InBev v okviru prošnje za ugodno
obravnavo, čeprav naj bi bile te izjave nedoločne in protislovne ter naj ne bi temeljile izključno na ugotovitvah avtorjev
izjav, zato naj bi bilo v njih deloma uporabljeno dokazovanje s posrednimi izjavami.
Tožeči stranki poleg tega trdita, da je Komisija v preiskovalnem postopku kršila načelo dobrega upravljanja, saj naj ne bi
upoštevala njunih trditev in naj bi zlasti zavrnila dokaze, ki sta jih predložili v podporo trditvi, da razvoj nizozemskega
trga piva v zadevnem obdobju ne kaže na obstoj sporazumov o cenah.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je med postopkovnimi jamstvi, ki jih pravni red Unije podeljuje v upravnih postopkih,
med drugim obveznost pristojne institucije, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente obravnavanega primera
(sodba Sodišča z dne 21. novembra 1991 v zadevi Technische Universität München, C-269/90, Recueil, str. I-5469, točka 14).
V obravnavanem primeru je treba v zvezi s trditvijo, da Komisija ni skrbno in nepristransko preučila dokazov, opozoriti –
kot je bilo že ugotovljeno ob koncu preučitve petega in šestega tožbenega razloga zgoraj –, da je Komisija zadostno dokazala
obstoj kršitve člena 81 ES, kar zadeva dve sestavini zadevne kršitve (glej točko 163 zgoraj). Splošno sodišče je v okviru
preučitve teh tožbenih razlogov že odločilo o pripombah tožečih strank v zvezi s presojo izjave skupine InBev ter elementi,
s katerimi naj bi bil v upravnem postopku predložen nasproten dokaz.
Natančneje, ker tožeči stranki s svojimi trditvami izpodbijata dokazno vrednost izjave skupine InBev, ker naj bi bila ta nedoločna,
kontradiktorna in naj bi vsebovala „posredne izjave“, jih je treba zavrniti zaradi razlogov, predstavljenih v okviru preučitve
petega in šestega tožbenega razloga v točkah od 70 do 90 zgoraj.
V teh okoliščinah je treba šteti, da se trditve tožečih strank v zvezi z domnevo, da ni bila opravljena celostna, skrbna in
nepristranska preiskava, prekrivajo s trditvami, preučenimi v okviru petega in šestega tožbenega razloga zgoraj, zato jih
ni treba samostojno preučiti.
Zato tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

Tretji tožbeni razlog: kršitev domneve nedolžnosti
Trditve strank
Tožeči stranki se v bistvu sklicujeta na kršitev domneve nedolžnosti, ker je član Komisije, pristojen za konkurenco, v nizozemskem
televizijskem programu izjavil, da „potrošnik predrago plačuje pivo“, s čimer naj bi vnaprej sklepal na obstoj omejevalnega
sporazuma na nizozemskem trgu piva.
Tožeči stranki torej menita, da je bila kršitev predstavljena kot dokazana že veliko pred koncem upravnega postopka in tudi
preden sta se lahko odzvali na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Poleg tega naj Komisija zaradi javne izjave zadevnega člana Komisije ne bi mogla objektivno in s potrebno distanco preučiti
trditev tožečih strank v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Treba je ugotoviti, da trditev tožečih strank v zvezi s kršitvijo domneve nedolžnosti za rešitev obravnavanega spora ni upoštevna.
O obstoju kršitve je treba namreč presojati le na podlagi dokazov, ki jih je zbrala Komisija. Če je ob koncu upravnega postopka
dokazano, da je bila kršitev dejansko storjena, resničnosti dokazov o sami kršitvi ni mogoče zanikati z dokazom o tem, da
je Komisija v tem postopku prezgodaj izrazila prepričanje o obstoju zadevne kršitve (zgoraj v točki 195 navedena sodba Cimenteries
CBR in drugi proti Komisiji, točka 726).
Vsekakor z izjavami enega od članov Komisije v nizozemski televizijski oddaji, v kateri je kot primer posega Komisije omenil,
da so nizozemski potrošniki zaradi ravnanja pivovarn „predrago plačevali pivo“ – tudi če je izbira take izjave še tako neprimerna
–, ni mogoče dokazati, da je Komisija vnaprej sprejela odločitev.
Treba je opozoriti, da se Komisija kot kolegij posvetuje na podlagi osnutka odločbe. V zvezi s tem trditve zadevnega člana
Komisije, ki je omenil ukrepe Komisije, v nasprotju s trditvami tožečih strank nikakor ne pomenijo, da je Komisija krivdo
pivovarjev obravnavala kot že dokazano.
Ker besede, ki jih je uporabil zadevni član Komisije, niso vsebovale nobene ugotovitve krivde tožečih strank, jih ni mogoče
izpodbijati z okoliščino, na katero se sklicujeta tožeči stranki, da je bilo navedeno povedano, še preden sta se lahko odzvali
na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Na podlagi te okoliščine torej ni mogoče skleniti, da Komisija ni objektivno
in s potrebno distanco preučila odgovorov tožečih strank na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Na podlagi navedenega je treba tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

Četrti tožbeni razlog: prekoračitev razumnega roka
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično, ker naj bi trajanje postopka kot celote in vsake
od njegovih faz močno preseglo tisto, kar bi lahko šteli za razumen rok. Glede tega zlasti trdita, da nista mogli pripraviti
obrambe, ker v času pred prejemom obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ni bil jasen točen predmet preiskave. Poudarjata
tudi, da je po vseh letih, ki so pretekla, spomin na dejstva, ki jih očita Komisija, zbledel.
Komisija navaja, da je v točkah od 497 do 500 obrazložitve izpodbijane odločbe izrecno priznala, da je postopek trajal predolgo,
in je zato izjemoma znižala globo, ki jo je naložila tožečima strankama. Poleg tega je opozorila, da se z ustaljeno sodno
prakso sicer res priznava upoštevanje razumnega roka pri izvedbi upravnih postopkov, vendar je mogoče razglasitev ničnosti
odločbe o ugotovitvi kršitve utemeljiti s prekoračitvijo tega roka le, če je dokazano, da je kršitev zadevnega načela vplivala
na pravico zadevnih podjetij do obrambe.
Komisija v zvezi s tem trdi, da je bilo tožečima strankama v nasprotju z njunimi trditvami z odločbo o pregledu z dne 17. marca 2000,
ki je bila naslovljena nanju, omogočeno, da sta se seznanili z večjim delom kršitve ter trgi in obdobjem, na katera se je
nanašala. Komisija navaja, da je se je ta odločba že sklicevala na protikonkurenčne prakse v zvezi z določitvijo cen, razdelitvijo
trgov in/ali izmenjavo informacij v nizozemskem sektorju piva na trgu prodaje na drobno in trgu gostinskega sektorja. Trditev
tožečih strank naj ne bi bila dopustna tudi zaradi natančnosti vprašanj, ki so jima bila postavljena po letu 2001.
Presoja Splošnega sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je upoštevanje razumnega roka pri vodenju upravnih postopkov na področju konkurenčne
politike splošno načelo prava Unije, katerega spoštovanje zagotavljajo sodišča Unije (sodbi Sodišča z dne 15. oktobra 2002
v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P,
od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, točke od 167 do 171, in z dne 21. septembra 2006 v zadevi
Technische Unie proti Komisiji, C-113/04 P, ZOdl., str. I-8831, točka 40).
Zaradi uporabe tega načela je treba razlikovati med dvema fazama upravnega postopka, in sicer med fazo preiskave pred obvestilom
o ugotovitvah o možnih kršitvah ter med preostankom upravnega postopka, saj ima vsaka od njiju lastno notranjo logiko (zgoraj
v točki 286 navedena sodba Technische Unie proti Komisiji, točka 42).
Prvo obdobje, ki traja do prejetja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, se začne, ko Komisija na podlagi pooblastil,
ki ji jih daje zakonodajalec, sprejme ukrepe, ki se navezujejo na očitek, da je bila storjena kršitev, pri čemer mora obdolženemu
subjektu omogočiti, da sprejme stališče do usmeritve postopka. Drugo obdobje traja od obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah
do sprejetja dokončne odločitve. Komisiji mora omogočiti, da se dokončno opredeli do očitane kršitve (zgoraj v točki 286 navedena
sodba Technische Unie proti Komisiji, točka 43).
–       Trajanje upravnega postopka
V obravnavanem primeru je treba najprej ugotoviti, da je Komisija v točki 498 obrazložitve izpodbijane odločbe priznala, da
je upravni postopek po njeni krivdi trajal predolgo.
Treba je namreč ugotoviti, da je, kar zadeva prvo fazo upravnega postopka, ki je trajala od marca 2000, ko je bila tožečima
strankama vročena odločba o pregledu, do prejema obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah avgusta 2005 minilo 65 mesecev.
Ker so bili pregledi v preiskavi opravljeni marca in aprila 2000, Komisija trajanja te faze upravnega postopka kot celote
ne more utemeljiti samo z dejstvom, da je na tožeči stranki med letoma 2001 in 2005 naslovila več zahtev za posredovanje podatkov.
Ker torej Komisija ni predložila dodatnih informacij ali utemeljitve glede preiskovalnih dejanj, opravljenih v tem obdobju,
je treba trajanje prve faze postopka obravnavati kot predolgo (glej v tem smislu zgoraj v točki 245 navedeno sodbo Nederlandse
Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied in Technische Unie proti Komisiji, točka 77).
Druga faza upravnega postopka, ki je trajala od prejema obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah do sprejetja izpodbijane
odločbe aprila 2007, je trajala 20 mesecev, kar pomeni, da je bil tudi z njo – ker ni bila podana nobena dodatna utemeljitev
– prekoračen rok, ki je običajno potreben za sprejetje odločbe.
Zato je treba ugotoviti, da je zadevni upravni postopek trajal predolgo in da je treba to okoliščino pripisati nedejavnosti
po krivdi Komisije, zato je bilo kršeno načelo razumnega roka.
–       Vpliv predolgega trajanja upravnega postopka na zakonitost izpodbijane odločbe
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da lahko kršitev načela razumnega roka povzroči razglasitev ničnosti odločbe o ugotovitvi
kršitve le, če je trajanje postopka vplivalo na izid postopka (glej v tem smislu zgoraj v točki 286 navedeno sodbo Technische
Unie proti Komisiji, točka 48 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru tožeči stranki najprej trdita, da je predolgo trajanje prve faze upravnega postopka vplivalo na njuno
pravico do obrambe, saj naj ne bi mogli natančno opredeliti predmeta preiskave, ki jo je vodila Komisija, dokler nista prejeli
obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, zato naj bi bile okrnjene njune možnosti zbiranja razbremenilnih dokazov.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tožeči stranki neupravičeno trdita, da nista mogli opredeliti predmeta preiskave, dokler
nista prejeli obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Po eni strani je bilo namreč v odločbi o pregledu z dne 17. marca 2000, naslovljeni na družbi Heineken NV in Heineken Holding NV,
navedeno, da preiskava Komisije zadeva posebne protikonkurenčne prakse, kot so „določanje cen, razdelitev trgov in/ali izmenjava
informacij v nizozemskem sektorju piva, in sicer za trg prodaje na drobno in trg gostinskega sektorja“. Po drugi strani so
bili v zahtevah za posredovanje podatkov, ki so bile naslovljene na družbo Heineken NV oktobra 2001, opredeljeni vrste sestankov,
datumi in kraji, v zvezi s katerimi je Komisija opravila preiskavo.
V nasprotju s trditvami tožečih strank so jima ta obvestila omogočila, da sta se dovolj natančno seznanili s predmetom preiskave,
kršitvami, ki bi jih bili lahko obtoženi, in upoštevnimi segmenti trga, zato sta lahko opredelili in zbrali morebitne razbremenilne
dokaze.
Poleg tega tožeči stranki sicer trdita, da je bilo težko zbrati nekatere razbremenilne dokaze, ker naj bi osebni spomini zadevnih
oseb zbledeli, vendar te trditve nista podkrepili s konkretnimi elementi, predvsem pa nista opredelili niti zadevnih zaposlenih
in razlogov, zaradi katerih bi bilo bistveno upoštevati njihove spomine, niti okoliščin, zaradi katerih ni bilo informacij
več mogoče pridobiti kako drugače (glej v tem smislu zgoraj v točki 286 navedeno sodbo Technische Unie proti Komisiji, točka 64).
Poleg tega morata tožeči stranki zaradi splošne dolžnosti skrbnega ravnanja vsakega podjetja ali podjetniškega združenja poskrbeti
za dobro beleženje elementov v zvezi z svojo dejavnostjo v knjigah ali arhivih, predvsem da bi imeli v primeru sodnih ali
upravnih postopkov potrebne dokaze. Ko je Komisija tožečima strankama predložila zahteve za posredovanje podatkov na podlagi
člena 11 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prva Uredba o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja
v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3), bi morali ti še toliko skrbneje sprejeti vse potrebne ukrepe, da bi ohranili
dokaze, na katere bi se lahko razumno oprli (glej v tem smislu zgoraj v točki 245 navedeno sodbo Nederlandse Federatieve Vereniging
voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied in Technische Unie proti Komisiji, točka 87).
V takih okoliščinah trditve tožečih strank, da nista bili že od samega začetka preiskave seznanjeni z njenim predmetom in
očitki Komisije ter da zato nista mogli pripraviti obrambe in zbrati razbremenilnih dokazov, na katere bi se lahko oprli,
ni mogoče sprejeti.
Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da tožeči stranki nista dokazali, da je predolg upravni postopek vplival na
njuno pravico do obrambe.
Zato je treba četrti tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

Osmi tožbeni razlog: kršitev člena 23(3) Uredbe št. 1/2003, smernic, načel enakega obravnavanja, pravne varnosti, sorazmernosti
in „razumnosti“ ter obveznosti obrazložitve, kar zadeva odmero globe
Trditve strank
Tožeči stranki izpodbijata način, kako je Komisija v obravnavanem primeru izračunala osnovni znesek ter zlasti njeno analizo
v zvezi s težo kršitve, različno obravnavo, množiteljem, uporabljenim za odvračanje, in povečanjem zaradi trajanja kršitve.
V zvezi s tem v bistvu menita, da kršitev ne bi smela biti opredeljena kot zelo resna in da je Komisija kršila obveznost obrazložitve,
ker ni navedla zadostnih razlogov, s katerimi bi bilo mogoče utemeljiti nekatere faze pri določanju končnega zneska, kar zlasti
zadeva vpliv na trg. Poleg tega menita, da se je Komisija precej oddaljila od predhodne prakse odločanja, zlasti tiste iz
Odločbe 2003/569/ES z dne 5. decembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva IV/37.614/F3 PO – Interbrew
in Alken-Maes, UL L 200, 7.8.2003, str. 1). Nazadnje, menita, da bi morala ta institucija, ker ni pravilno določila trajanja
kršitve, znižati osnovni znesek.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba opozoriti, da lahko Komisija na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 podjetjem in podjetniškim združenjem
z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti kršijo člen 81 ES. Na podlagi iste določbe za vsako podjetje ali
podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi, globa ne presega 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu.
Poleg tega ima Komisija na podlagi ustaljene sodne prakse široko diskrecijsko pravico pri izbiri metode izračuna globe. Ta
metoda, ki jo določajo smernice, Komisiji omogoča veliko fleksibilnosti pri izvajanju diskrecijske pravice v skladu z določbami
Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 3. septembra 2009 v združenih zadevah Papierfabrik August Koehler
proti Komisiji, C-322/07 P, C-327/07 P in C-338/07 P, ZOdl., str. I-7191, točka 112).
Poleg tega se na področjih, kot je odmera globe na podlagi Uredbe št. 1/2003, na katerih ima Komisija tako diskrecijsko pravico,
nadzor nad zakonitostjo njenih presoj omeji na ugotovitev neobstoja očitne napake pri presoji (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 18. julija 2005 v zadevi Scandinavian Airlines System proti Komisiji, T-241/01, ZOdl., str. II-2917, točka 79).
Vendar pa diskrecijska pravica Komisije in njene omejitve v nobenem primeru ne vplivajo na izvrševanje neomejene pristojnosti
sodišč Unije (zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 538), na podlagi katere lahko
ti razveljavita, znižata ali zvišata globo, ki jo je naložila Komisija (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 8. februarja 2007
v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, C-3/06 P, ZOdl., str. I-1331, točke od 60 do 62).
Ta tožbeni razlog v bistvu vključuje štiri dele, ki zadevajo, prvič, presojo teže zadevne kršitve, drugič, različno obravnavanje
in določitev izhodiščnega zneska, tretjič, povečanje izhodiščnega zneska zaradi odvračalnega učinka in, četrtič, povečanje
zaradi trajanja kršitve.
Splošneje tožeči stranki navajata še očitek v zvezi s kršitvijo načela pravne varnosti zaradi nepredvidljivosti globe, ki
jima je bila naložena z izpodbijano odločbo.
–       Prvi del tožbenega razloga: presoja teže kršitve
Člen 23(3) Uredbe št. 1/2003 določa, da se pri določanju višine globe upoštevata teža in trajanje kršitve.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba težo kršitve ugotoviti ob upoštevanju več dejavnikov, kot so posebne okoliščine
primera, njegov kontekst in odvračalni učinek glob, v zvezi s katerimi ima Komisija diskrecijsko pravico (sodbi Sodišča z
dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do
C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 241, in z dne 24. septembra 2009 v združenih zadevah Erste Group Bank
in drugi proti Komisiji, C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P in C-137/07 P, ZOdl., str. I-8681, točka 91).
Točka 1(A), prvi odstavek, smernic posebej določa, da je treba pri presoji teže kršitve upoštevati njeno naravo, njen dejanski
vpliv na trg, kadar se ga lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga.
Splošno sodišče je v okviru nadzora z neomejeno pristojnostjo pristojno, da presodi, ali je višina naložene globe sorazmerna
glede na težo in trajanje kršitve, ter da pretehta težo kršitve in okoliščine, na katere se sklicujejo tožeče stranke (glej
v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T-38/02, ZOdl., str. II-4407,
točka 136).
Tožeči stranki pri izpodbijanju teže kršitve, kot jo je določila Komisija, navajata tri očitke. Prvič, nasprotujeta temu,
da je bila kršitev opredeljena kot zelo resna z vidika narave in cilja tajnega dogovarjanja. Drugič, Komisiji očitata, da
ni preučila vpliva omejevalnega sporazuma na trg in da je v zvezi s tem kršila obveznost obrazložitve. Tretjič, v nasprotju
s sklepi Komisije menita, da bi bilo treba pri določitvi teže kršitve geografsko velikost upoštevnega trga upoštevati kot
olajševalni dejavnik.
Tožeči stranki v okviru prvega očitka trdita, da je bilo sporno ravnanje omejeno le na izmenjavo splošnih pogledov na okoliščine
na trgu in ni preraslo v usklajevanje o konkretnem ravnanju, zato naj bi bilo mogoče kršitev opredeliti le kot manjšo ali
resno. Poleg tega poudarjata, da je Komisija v izpodbijani odločbi črtala več elementov kršitve iz obvestila o ugotovitvah
o možnih kršitvah.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da so na podlagi točke 1(A), drugi odstavek, tretja alinea, smernic zelo resne kršitve navadno
zlasti „horizontalne omejitve, kot so cenovni karteli in kvote o delitvah trga“.
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da v take omejevalne sporazume spadajo najhujše oblike poseganja v konkurenco,
saj jo že s samim namenom poskušajo odstraniti med tistimi podjetji, ki te sporazume izvajajo, in so zato v nasprotju s temeljnimi
cilji Unije (glej v tem smislu zgoraj v točki 316 navedeno sodbo z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji,
točka 147 in navedena sodna praksa).
Ker je Komisija upravičeno ugotovila, da sta tožeči stranki sodelovali pri kršitvi, ki je vključevala vrsto sporazumov in/ali
usklajenih ravnanj, katerih namen je bil omejiti konkurenco na skupnem trgu, zlasti z usklajevanjem cen, podražitvami in razdelitvijo
strank, trditve tožečih strank, da kršitve ni mogoče opredeliti kot zelo resno, ni mogoče sprejeti.
Torej Komisija v točki 442 obrazložitve izpodbijane odločbe ni napačno ugotovila, da je treba kršitev v obravnavanem primeru
že po naravi opredeliti kot zelo resno. Tega sklepa ni mogoče omajati z dejstvom, da nekateri elementi kršitve, navedeni v
obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, niso bili uporabljeni v izpodbijani odločbi, saj so v tej navedeni elementi, s
katerimi je utemeljena opredelitev kršitve kot zelo resne.
Tožeči stranki v okviru drugega očitka v zvezi z vplivom omejevalnega sporazuma na trg trdita, da je Komisija neupravičeno
opredelila kršitev kot zelo resno, ker naj ne bi občutno vplivala na trg. Komisiji očitata, da glede tega ni upoštevala ugotovitev
iz izvedenskega ekonomskega poročila, ki sta ji ga predložili med upravnim postopkom in katerega sklepe naj bi potrdilo drugo
izvedensko poročilo, ki sta ga naročili po sprejetju izpodbijane odločbe. Hkrati trdita, da je Komisija kršila obveznost obrazložitve,
ker je navedla le, da učinka kršitve ni mogoče izmeriti. Poleg tega naj bi iz točk 453 in 457 obrazložitve izpodbijane odločbe
izhajalo prav obratno.
Opozoriti je treba, da je obstoj dejanskega vpliva na trg sicer res eden od elementov, ki se upoštevajo pri presoji teže kršitve,
vendar je to le eno od meril, med katere spadata še narava kršitve in velikost geografskega trga. Iz točke 1(A), prvi odstavek,
smernic še izhaja, da se zadevni vpliv upošteva le, kjer se ga lahko meri.
Poleg tega je treba opozoriti, da je mogoče horizontalne omejevalne sporazume glede cen ali razdelitev trgov, kot je kršitev
v obravnavanem primeru, opredeliti kot zelo resne kršitve že na podlagi njihove narave, ne da bi bilo treba Komisiji dokazati
dejanski vpliv kršitve na trg. Dejanski vpliv kršitve je le eden od dejavnikov, ki – če ga je mogoče izmeriti – lahko Komisiji
omogoči, da izhodiščni znesek globe poveča nad predvidenih najmanj 20 milijonov EUR (sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009
v zadevi Prym in Prym Consumer proti Komisiji, C-534/07 P, ZOdl., str. I-7415, točki 74 in 75).
V obravnavanem primeru je Komisija v točki 452 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila:
„V tem postopku ni mogoče izmeriti dejanskega vpliva celote sporazumov, iz katerih je sestavljena kršitev, na nizozemski trg,
zato se Komisija v skladu s smernicami, na podlagi katerih se dejanski vpliv upošteva le, kadar se lahko meri, ne opira na
poseben vpliv […] Zato Komisija pri določitvi glob v obravnavanem primeru ne bo upoštevala vpliva na trg.“
Dalje, Komisija je v točki 455 obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri je odločila o resnosti kršitve, navedla:
„Glede na naravo kršitve in dejstvo, da je bila razširjena na celotnem nizozemskem ozemlju, so podjetja, na katera je naslovljena
ta odločba, storila zelo resno kršitev člena 81 [ES].“
Iz teh odlomkov izhaja, da se Komisija pri določanju teže kršitve ni oprla na njen vpliv na trg, temveč na njeno naravo in
velikost upoštevnega geografskega trga.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se je Komisija glede na naravo ugotovljene kršitve, katere namen je bil zlasti usklajevanje
cen in podražitev ter občasno usklajevanje glede razdelitve strank, upravičeno odločila, da ne bo upoštevala vpliva kršitve
na trg.
Tožeči stranki ne moreta v takih okoliščinah Komisiji očitati tega, da ni upoštevala izvedenskih poročil, ki sta ji jih predložili
v upravnem postopku v podporo svoji trditvi, da kršitev ni vplivala na trg.
Ker gre poleg tega za izbirni dejavnik pri določanju višine globe, ki v obravnavanem primeru ni bil upoštevan, tožeči stranki
Komisiji ne moreta utemeljeno očitati niti tega, da ni pojasnila razlogov za svojo ugotovitev v zvezi z nemerljivostjo dejanskega
vpliva kršitve.
Poleg tega tožeči stranki neupravičeno trdita, da iz točk 453 in 457 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija
pri odmeri višine globe vseeno upoštevala vpliv na trg.
Iz točke 452 obrazložitve izpodbijane odločbe namreč jasno izhaja, da Komisija ni upoštevala zadevnega vpliva. Tej ugotovitvi
nikakor ne nasprotujejo razlogi iz točk 453 in 457 obrazložitve izpodbijane odločbe, na katere se sklicujeta tožeči stranki.
Komisija je tako v točki 453 obrazložitve izpodbijane odločbe ocenila le velikost upoštevanega trga, ne pa tudi vpliv kršitve
nanj. V točki 457 obrazložitve izpodbijane odločbe je opozorila le na to, da je treba izhodiščne zneske obravnavati posamično
v okviru različnega obravnavanja, in sicer glede na posamično težo ravnanja vsakega od zadevnih podjetij.
Zato drugi očitek tožečih strank ni utemeljen.
Tožeči stranki se s tretjim očitkom, ki zadeva geografsko velikost upoštevnega trga, sklicujeta na majhno površino Nizozemske
in omejen pomen trga piva za njeno gospodarstvo kot celoto. Poleg tega še trdita, da le to, da so zadevni pivovarji skupaj
pokrivali več kot 90 % nizozemskega trga, še ne pomeni, da kršitve ni mogoče opredeliti kot manjše ali resne, in sicer zlasti
ob upoštevanju prejšnjih odločitev Komisije.
Komisija je v točki 453 obrazložitve izpodbijane odločbe pri določanju teže kršitve upoštevala dejstvo, da „[s]kupni tržni
delež zadevnih podjetij na nizozemskem trgu presega 90 %“. Poleg tega je dokazala, da je kršitev hkrati zadevala gostinski
sektor in sektor uživanja doma. Zato je sklenila, da je za „90 % celotnega nizozemskega trga piva veljal omejevalni sporazum“.
V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da se celotno ozemlje države članice šteje za znaten del skupnega trga (sodba Sodišča
z dne 9. novembra 1983 v zadevi Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točka 28).
Ker je torej Komisija ugotovila, da se je kršitev nanašala na 90 % nizozemskega trga piva in je zadevala vse glavne sektorje
trženja na tem trgu, je lahko na podlagi velikosti upoštevnega geografskega trga kršitev upravičeno opredelila kot zelo resno.
Poleg tega je treba opozoriti, da je mogoče na podlagi sodne prakse kršitve, kot so sporazumi ali usklajena ravnanja, ki zadevajo
zlasti določanje cen in delitev strank, že samo na podlagi njihove narave opredeliti kot zelo resne, ne da bi bilo treba taka
ravnanja presojati glede na poseben geografski obseg.
To ugotovitev potrjuje tudi dejstvo, da je v smernicah v okvirnem opisu kršitev, ki jih je treba šteti za resne, navedeno,
da „bodo [te] večinoma horizontalne ali vertikalne omejitve […], vendar uporabljene bolj strogo, z večjim vplivom na trg in
z učinki na širokih področjih skupnega trga“, medtem ko pa v opisu zelo resnih kršitev ni omenjena nobena zahteva niti po
dejanskem vplivu na trg niti po učinkih na določeno geografsko območje (zgoraj v točki 316 navedena sodba z dne 25. oktobra 2005
v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, točka 150).
Iz tega izhaja, da dejstvo, da je zadevni geografski trg nacionalne velikosti, nikakor ni v nasprotju s tem, da se kršitev
v obravnavanem primeru opredeli kot zelo resna.
To še toliko bolj velja v zvezi z domnevno omejenim pomenom trga piva za nizozemsko gospodarstvo, saj velikost trga zadevnega
proizvoda načeloma ni eden od elementov, ki bi jih bilo treba obvezno upoštevati, ampak je samo eden od upoštevnih elementov
za presojo teže kršitve in odmero globe (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v zadevi Dalmine proti Komisiji,
C-407/04 P, ZOdl., str. I-829, točka 132).
Glede na navedeno tretjega očitka in tako tudi prvega dela tega tožbenega razloga v celoti ni mogoče sprejeti.
–       Drugi del tožbenega razloga: določitev izhodiščnega zneska in različno obravnavanje
Tožeči stranki izpodbijata izhodiščni znesek globe, ki jima je bila naložena, pri čemer se na prvem mestu sklicujeta na kršitev
načela enakega obravnavanja z vidika prakse odločanja Komisije in zlasti z vidika glob, ki so bile naložene belgijskim pivovarjem
v Odločbi 2003/569/ES. V zvezi s kršitvijo istega načela se sklicujeta še na nekatere odločbe, ki jih je Komisija sprejela
zaradi kršitev, povezanih s trgom ene same države članice, in v katerih naj bi bila kršitev opredeljena kot „resna“ ali naj
bi bili določeni nižji izhodiščni zneski kot v obravnavanem primeru.
V uvodu je treba poudariti, da prejšnja praksa odločanja Komisije ni pravni okvir za globe na področju konkurence (sodba Splošnega
sodišča z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji, T-203/01, Recueil, str. II-4071, točka 292) in da ima Komisija
na podlagi Uredbe št. 17 in Uredbe št. 1/2003 pri določanju višine glob diskrecijsko pravico, da bi ravnanje podjetij usmerila
k spoštovanju pravil o konkurenci (sodba Splošnega sodišča z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi
proti Komisiji, T-236/01, T-239/01, od T-244/01 do T-246/01, T-251/01 in T-252/01, Recueil, str. II-1181, točka 216), zato
lahko višino glob kadar koli prilagodi potrebam te politike (zgoraj v točki 314 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi
proti Komisiji, točka 169).
V obravnavanem primeru je bila višina globe, naložene tožečima strankama, določena na podlagi člena 23(3) Uredbe št. 1/2003
ob upoštevanju teže in trajanja zadevne kršitve. Tožeči stranki se glede tega ne moreta utemeljeno sklicevati le na dejstvo,
da je Komisija v prejšnji praksi odločanja podobna ravnanja kaznovala z globami, nižjimi od tistih, ki so bile naložene v
obravnavanem primeru.
V takih okoliščinah se tožeči stranki ne moreta sklicevati na kršitev načela enakega obravnavanja. Sodišče je namreč že večkrat
presodilo, da prejšnja praksa odločanja Komisije ne šteje za pravni okvir za globe na področju konkurence in da so odločbe
glede drugih zadev le kazalec glede morebitnega obstoja diskriminacije, ker je malo verjetno, da so okoliščine v teh zadevah
– kot so trgi, proizvodi, podjetja in zadevna obdobja – enake (glej zgoraj v točki 314 navedeno sodbo Erste Group Bank in
drugi proti Komisiji, točka 233 in navedena sodna praksa).
Glede trditev tožečih strank, ki se v zvezi s tem sklicujeta na opredelitev kršitve in raven glob, naloženih z odločbami v
zvezi z nekaterimi kršitvami, omejenimi na trg ene same države članice, je treba opozoriti, da tožeči stranki – razen v zvezi
z zadnjo okoliščino – ne izpodbijata istovetnosti navedenih kršitev, zlasti kar zadeva proizvode, podjetja in upoštevna obdobja.
Zadevne trditve torej ne zadostujejo za dokaz domnevno diskriminatornega ravnanja.
Tožeči stranki se v zvezi z Odločbo 2003/569/ES sklicujeta na kršitev načela enakega obravnavanja, pri čemer navajata, da
so bile globe, naložene zadevnim belgijskim pivovarjem, precej nižje od tistih, naloženih z izpodbijano odločbo, pri čemer
naj ne bi bile niti narava kršitev niti okoliščine na zadevnih trgih tako drugačne, da bi bilo z njimi mogoče utemeljiti tako
razliko.
Glede tega je treba opozoriti, da Komisija težo kršitev presoja glede na več elementov, ki ne izhajajo iz zavezujočega ali
izčrpnega seznama meril, ki jih je treba upoštevati, in da poleg tega ni dolžna uporabiti natančne matematične formule, ne
glede na to, ali gre za celotni znesek naložene globe ali za razčlenitev tega zneska na različne elemente (glej sodbo Splošnega
sodišča z dne 13. januarja 2004 v zadevi JCB Service proti Komisiji, T-67/01, Recueil, str. II-49, točki 187 in 188 ter navedena
sodna praksa).
V takih okoliščinah bi lahko neposredna primerjava glob, ki so bile naložene naslovnikom dveh odločb v zvezi z različnimi
kršitvami, izkrivila posebne funkcije, ki jih imajo različne faze izračuna globe. Končni zneski glob se namreč izračunajo
na podlagi posebnih okoliščin posameznega omejevalnega sporazuma in presoj v zvezi z obravnavanim primerom.
Iz navedenega izhaja, da položaja tožečih strank, kar zadeva raven naloženih glob, ni mogoče primerjati s položajem podjetij,
na katera so bile naslovljene navedene prejšnje odločbe.
Glede na navedeno je treba zavrniti očitek v zvezi s kršitvijo načela enakega obravnavanja na podlagi prejšnje prakse odločanja
Komisije.
Na drugem mestu tožeči stranki trdita, da je Komisija uporabila različno obravnavanje, ker se je oprla na napačne predpostavke,
s čimer naj bi kršila načela „razumnosti“, enakega obravnavanja in sorazmernosti, ter da sprejete odločbe v zvezi s tem ni
dovolj obrazložila.
Glede tega tožeči stranki po eni strani neupravičeno trdita, da je Komisija uporabila različno obravnavanje na podlagi dejanskega
vpliva kršitve na trg, kar naj bi bilo v nasprotju s sklepom iz točke 452 obrazložitve izpodbijane odločbe, po katerem se
zadevni vpliv ni upošteval.
Trditev tožečih strank namreč temelji na napačni razlagi točke 457 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki vsebuje le sklic na
navedbo iz točke 1(A), šesti odstavek, smernic, v kateri je določeno, da je mogoče, če kršitev vključuje več podjetij (na
primer kartele), uporabljati ponderje za splošne izhodiščne zneske, da bi tako določili specifičen izhodiščni znesek ter upoštevali
specifično težo in zato dejanski vpliv kršitev vsakega podjetja na konkurenco, zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo
podjetij, ki so storila kršitve iste vrste.
V nasprotju s trditvami tožečih strank upoštevanje „specifične teže in zato dejanskega vpliva kršitev vsakega podjetja na
konkurenco“ zadeva razdelitev sodelujočih pri omejevalnem sporazumu v kategorije na podlagi njihove velikosti na trgu v referenčnem
obdobju, kar ne pomeni, da se je upošteval vpliv na trg, ki ga je imela kršitev kot celota.
V nasprotju s trditvami tožečih strank ni nujno, da različno obravnavanje na podlagi te določbe pomeni tudi upoštevanje dejanskega
vpliva kršitve na trg, zato to še ne pomeni, da je Komisija ugotovila, da je imela zadevna kršitev tak vpliv.
Po drugi strani tožeči stranki pri sklicevanju na načeli „razumnosti“ in enakega obravnavanja, kar zadeva dejstvo, da je bila
skupini InBev priznana imuniteta pred globami, navajata le trditve, ki so bile zavrnjene že v točkah od 70 do 90 zgoraj in
se nanašajo na domnevno nedoločnost in protislovnost izjave skupine InBev.
Kar zadeva domnevno nezadostno obrazložitev v zvezi z različnim obravnavanjem, je treba opozoriti, da je na podlagi ustaljene
sodne prakse zahteva po spoštovanju postopkovnih pravil, ki jo predstavlja obveznost obrazložitve izračuna globe, izpolnjena,
če Komisija v odločbi navede elemente presoje, na podlagi katerih je presodila težo in trajanje kršitve (glej zgoraj v točki 286
navedeno sodbo Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točka 463 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru iz točke 458 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija specifični izhodiščni znesek za
tožeči stranki izračunala na podlagi prodaje piva, ki sta jo ti uresničili na Nizozemskem v zadnjem celem koledarskem letu
kršitve, to je v letu 1998. Tožeči stranki sta bili z vidika sorazmernega pomena na trgu uvrščeni v prvo kategorijo, ker je
bila prodaja njunega piva veliko večja od prodaje drugih pivovarjev.
Ker je Komisija kot razlog za to, da je tožeči stranki uvrstila v prvo kategorijo, navedla njun promet v letu 1998, ni mogoče
sprejeti njune trditve o kršitvi obveznosti obrazložitve. V zvezi s tem zlasti navedbe iz točke 458 obrazložitve izpodbijane
odločbe zadostujejo za to, da sta se tožeči stranki lahko seznanili z razlogi za sprejetje tega dela izpodbijane odločbe,
Splošno sodišče pa ima na voljo dovolj elementov za izvajanje nadzora (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. maja 2008
v zadevi Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu, C-266/06 P, neobjavljena v ZOdl., točka 103).
Nazadnje je treba še dodati, da se pristop Komisije glede tega popolnoma sklada z merili, uvedenimi s smernicami in zgoraj
navedeno sodno prakso, saj je promet, ki so ga podjetja, vpletena v kršitev, v referenčnem obdobju ustvarila s prodajo, koristen
kazalec teže vsakega od njih na trgu. Torej samo zato, ker se izhodiščni znesek določi na podlagi takega pristopa, še ni kršeno
načelo sorazmernosti.
Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da Komisija z določitvijo izhodiščnega zneska in različnim obravnavanjem ni kršila
načel, na katera se sklicujeta tožeči stranki, niti ni v zvezi s tem kršila obveznosti obrazložitve.
Zato je treba drugi del tega tožbenega razloga zavrniti.
–       Tretji del tožbenega razloga: povečanje zaradi odvračalnega učinka
Tožeči stranki trdita, da je Komisija z uporabo zadevnega množitelja kršila načela enakega obravnavanja, sorazmernosti in
pravne varnosti.
Treba je opozoriti, da mora Komisija pri odmeri globe paziti na njen odvračalni učinek (sodba Sodišča z dne 7. junija 1983
v združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 106,
in sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, T-329/01, ZOdl., str. II-3255,
točka 63).
V zvezi s tem lahko Komisija upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč zadevnega podjetja (glej v tem smislu zgoraj v točki 367
navedeno sodbo Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 120, in zgoraj v točki 314 navedeno sodbo Dansk
Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 243).
Prav tako točka 1(A), četrti odstavek, smernic določa, da je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da
povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti kazen na ravni, ki naj zagotavlja, da ima dovolj
odvračalen učinek.
V obravnavanem primeru je Komisija v skladu s tem navedla, da je treba določiti višino glob tako, da bo zagotovljen zadosten
odvračalni učinek, in ob tem upoštevati velikost vsakega podjetja (točka 463 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v isti točki obrazložitve izhodiščni znesek za tožeči stranki še pomnožila z 2,5, pri čemer je upoštevala precejšnjo
velikost skupine Heineken, ki izhaja iz njenega velikega svetovnega prometa v zadnjem poslovnem letu pred datumom sprejetja
izpodbijane odločbe, za katero so bili na voljo podatki.
Glede tega je treba v zvezi s trditvijo tožečih strank o množiteljih, uporabljenih v prejšnjih odločbah Komisije, opozoriti,
da ima Komisija pri odmeri glob diskrecijsko pravico, da bi ravnanje podjetij usmerila k spoštovanju pravil o konkurenci.
Dejstvo, da je Komisija v preteklosti za določene vrste kršitev uporabila določeno raven globe, torej ne more preprečiti možnosti,
da to raven kadar koli zviša zaradi zagotovitve izvajanja politike konkurence in okrepitve odvračalnega učinka glob (glej
sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, T-68/04, ZOdl., str. II-2511, točka 49 in
navedena sodna praksa).
Zato dejstvo, da je Komisija v prejšnji praksi odločanja za podjetja, katerih velikost je bila primerljiva z velikostjo skupine
Heineken, uporabila manjše množitelje, še ne pomeni, da je bilo zadevno povečanje nesorazmerno in diskriminatorno, niti ni
bilo zato kršeno načelo pravne varnosti.
Kar zadeva domnevno kršitev obveznosti obrazložitve, je treba ugotoviti, da je Komisija s tem, da se je sklicevala na potrebo,
da se določijo globe na ravni, s katero bo zagotovljen zadosten odvračalni učinek, in na precejšnjo velikost skupine Heineken,
ki izhaja iz njenega velikega svetovnega prometa (točka 463 obrazložitve izpodbijane odločbe), pravno zadostno navedla dejavnike,
ki jih je upoštevala pri povečanju izhodiščnega zneska globe, naložene tožečima strankama, za zagotovitev odvračalnega učinka,
in jima je tako omogočila, da se seznanita z utemeljitvijo tega povečanja, do katerega je prišlo zaradi njunega posebnega
položaja, in da uveljavljata svoje pravice, sodišču Unije pa, da izvede nadzor.
Komisiji namreč pri obrazložitvi višine globe ni treba navesti številčnih podatkov, na podlagi katerih je izvrševala svojo
diskrecijsko pravico, zlasti glede odvračalnega učinka, ki ga poskuša doseči (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000
v zadevi Cascades proti Komisiji, C-279/98 P, Recueil, str. I-9693, točke od 39 do 48, in sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006
v zadevi Akzo Nobel proti Komisiji, T-330/01, ZOdl., str. II-3389, točka 125).
Poleg tega, kar zadeva pravilno presojo v zvezi z velikostjo in gospodarsko močjo zadevnega podjetja, tožeči stranki neupravičeno
trdita, da bi morala Komisija pri določanju zadevnega množitelja upoštevati še druge okoliščine, kot so narava kršitve, domneven
neobstoj učinka zadevne kršitve na trg, dejstvo, da se je kršitev končala že pred začetkom preiskave, ali to, da je bil upravni
postopek predolg.
Ob upoštevanju navedenega je treba tretji del tega tožbenega razloga zavrniti.
–       Četrti del tožbenega razloga: povečanje na podlagi trajanja kršitve
Komisija je v točki 466 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da je skupina Heineken pri kršitvi sodelovala najmanj
med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999, torej tri leta in osem mesecev. Zato je bil izhodiščni znesek globe za tožeči
stranki povečan za 35 %, to je 10 % za vsako celo leto kršitve in 5 % za preostalo obdobje, ki je trajalo šest mesecev ali
več.
Tožeči stranki to presojo izpodbijata, tako da izpodbijata ugotovitve, ki jih je podala Komisija v zvezi z datumom začetka
in datumom prenehanja zadevne kršitve.
Poudariti je treba, kot je bilo že ugotovljeno med preučitvijo sedmega tožbenega razloga v točkah od 210 do 229 zgoraj, da
je Komisija upravičeno menila, da sta tožeči stranki pri kršitvi sodelovali med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999.
S tega vidika torej ni mogoče izpodbijati 35-odstotnega povečanja izhodiščnega zneska globe, ki ga je uporabila Komisija.
Zato četrtega dela tožbenega razloga, ki se nanaša na trajanje kršitve, ni mogoče sprejeti.
–       Domnevna kršitev načela pravne varnosti
Tožeči stranki trdita, da višine globe, ki jo je določila Komisija, ni bilo mogoče niti približno predvideti.
Opozoriti je treba, da je načelo pravne varnosti splošno načelo prava Unije in zlasti zahteva, da je vsak predpis z negativnimi
posledicami za posameznike jasen in določen, da lahko zainteresirane stranke predvidijo njegovo uporabo (glej sodbo Splošnega
sodišča z dne 5. aprila 2006 v zadevi Degussa proti Komisiji, T-279/02, ZOdl., str. II-897, točka 66 in navedena sodna praksa).
Iz tega načela izhaja načelo zakonitosti kazni, na podlagi katerega je treba jasno opredeliti kršitve in kazni, s katerimi
se jih kaznuje (zgoraj v točki 362 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu, točka 39).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav člen 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 daje Komisiji široko diskrecijsko pravico,
njeno izvajanje vseeno omejuje z določitvijo objektivnih meril, ki jih je ta dolžna upoštevati. Po eni strani za globo, ki
se lahko naloži, velja številčno določljiva in absolutna zgornja meja, tako da je največji znesek globe, ki se lahko naloži
danemu podjetju, določljiv vnaprej. Po drugi strani je izvajanje te diskrecijske pravice omejeno tudi s pravili, ki si jih
je določila sama Komisija v smernicah, upravno prakso Komisije pa v celoti nadzira sodišče Unije. Preudaren gospodarski subjekt
torej lahko, po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca, dovolj natančno predvidi metodo izračuna in okvirno višino globe, ki
mu grozi za neko ravnanje, zato dejstvo, da ta subjekt ne more vnaprej poznati natančne višine globe, ki jo bo Komisija naložila
v posameznem primeru, ni kršitev načela zakonitosti kazni (glej v tem smislu zgoraj v točki 362 navedeno sodbo Evonik Degussa
proti Komisiji in Svetu, točke od 50 do 55).
Poleg tega morajo podjetja, ki so v upravnem postopku, ki lahko pripelje do naložitve globe, upoštevati možnost, da lahko
Komisija kadar koli poviša globe v primerjavi z globami, ki jih je naložila v preteklosti (glej zgoraj v točki 314 navedeno
sodbo Dansk Rørindustri in drugi, točki 229 in 230). Zadevna podjetja morajo torej razumno predvideti, da lahko Komisija kadar
koli pretehta splošno raven glob v okviru uresničevanja druge politike konkurence (glej v tem smislu zgoraj v točki 367 navedeno
sodbo Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 48).
To še toliko bolj velja v obravnavanem primeru, v katerem gre za že po naravi zelo resno kršitev, ki vključuje ravnanja, katerih
nezakonitost je Komisija že večkrat potrdila.
Čeprav torej tožeči stranki nista mogli biti vnaprej natančno seznanjeni z globami, ki jih bo Komisija naložila v obravnavanem
primeru, še zlasti ob upoštevanju povišanja splošne ravni glob v obdobju po storitvi zadevnih kršitev, ta okoliščina še ne
kaže na kršitev načel pravne varnosti in zakonitosti kazni, saj je Komisija – kot je bilo ugotovljeno ob preučitvi tega tožbenega
razloga – svojo diskrecijsko pravico izvajala ob upoštevanju zakonodajnega okvira, določenega s členom 23(2) in (3) Uredbe
št. 1/2003, kot je bil natančno opredeljen s sodno prakso Sodišča in Splošnega sodišča, ter pravil ravnanja, ki jih je sama
določila v smernicah.
Zato je treba ta očitek in tako tudi osmi tožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljena.

Deveti tožbeni razlog: neupoštevanje olajševalnih okoliščin
Trditve strank
Na prvem mestu tožeči stranki trdita, da bi morala Komisija osnovni znesek globe znižati zaradi okoliščine, da je bil kot
datum prenehanja kršitve določen 3. november 1999, Komisija pa je preverjanja opravila šele 22. in 23. marca 2000.
Na drugem mestu trdita, da nista med trajanjem kršitve nikoli izvedli podražitve v sektorju uživanja doma. Torej naj ne bi
bilo sporno usklajevanje nikoli uresničeno. Ker se približno 62 % piva proda v sektorju uživanja doma, naj bi bilo dokazano,
da se za večino njune prodaje sporazum ni izvajal. Poleg tega naj bi kompleksnost in nepregledna struktura gostinskega sektorja
onemogočala uresničevanje pravega sporazuma ali pravega usklajevanja, s katerima bi bila omejena konkurenca.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Tožeči stranki v okviru tega tožbenega razloga v bistvu trdita, da je Komisija kršila smernice, ker ni dovolj upoštevala olajševalnih
okoliščin, ki izhajajo, prvič, iz prenehanja kršitve pred njenimi prvimi posegi in, drugič, dejstva, da se zadevni nezakoniti
sporazumi niso nikoli dejansko izvajali.
Na prvem mestu je treba v zvezi s prvo okoliščino opozoriti, da se na podlagi točke 3 smernic osnovni znesek globe, ki ga
določi Komisija, med drugim zniža, če obtoženo podjetje preneha kršitev takoj, ko poseže Komisija.
Priznanje takega znižanja osnovnega zneska globe je povezano z okoliščinami primera, ki lahko povzročijo, da ga Komisija ne
prizna podjetju, ki je udeleženo pri nedovoljenem sporazumu. Priznati upravičenje do olajševalnih okoliščin v položajih, v
katerih je družba udeležena pri očitno nezakonitem sporazumu, za katerega je vedela ali ni bilo mogoče, da ne bi vedela, da
je kršitev, bi lahko torej družbe spodbudilo, da nadaljujejo tajni sporazum, kolikor dolgo je mogoče, v upanju, da njihovo
ravnanje ne bo nikoli odkrito, pri čemer pa se zavedajo, da bo – če bo njihovo ravnanje odkrito – globa lahko znižana, če
bodo po tem prenehala kršitev. Taka odobritev bi naloženi globi povsem odvzela odvračalni učinek in bi posegla v polni učinek
člena 81(1) ES (sodba Sodišča z dne 9. julija 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, C-511/06 P, ZOdl., str. I-5843,
točki 104 in 105).
Gre namreč za olajševalno okoliščino, ki jo je treba za zagotovitev polnega učinka člena 81(1) ES razlagati ozko, kar pomeni,
da lahko le posebne okoliščine primera upravičijo njeno upoštevanje (sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi
Archer Daniels Midland proti Komisiji, T-59/02, ZOdl., str. II-3627, točki 337 in 338).
Še zlasti za olajševalno okoliščino ni mogoče šteti prenehanja namerno storjene kršitve, če je do prenehanja prišlo zaradi
posega Komisije (glej zgoraj v točki 396 navedeno sodbo z dne 27. septembra 2006 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji,
T-59/02, točka 341 in navedena sodna praksa).
Argument tožečih strank torej temelji na napačni predpostavki, saj glede tega navajata, da je treba zadevno olajševalno okoliščino
še toliko bolj priznati, če je kršitev prenehala pred prvimi posegi Komisije.
Dalje, tudi če se navedeno ne bi enako intenzivno uporabljalo v primeru prenehanja kršitve na pobudo kršitelja pred prvimi
posegi Komisije, še vedno velja, da priznanje zadevne olajševalne okoliščine načeloma ni primerno, če je bilo ravnanje namerno
in je Komisija večkrat potrdila njegovo nezakonitost.
Komisija je tako v točki 475 obrazložitve izpodbijane odločbe upravičeno menila, da je obravnavana kršitev že po naravi zelo
resna in očitno nezakonita, zato dejstva, da je podjetje sporno ravnanje prenehalo še pred posegom Komisije, ni mogoče upoštevati
kot olajševalno okoliščino.
Tožeči stranki poleg tega trdita, da je Komisija v preteklosti sprejela drugačno stališče glede zadevne olajševalne okoliščine,
vendar je treba opozoriti, da na podlagi ustaljene sodne prakse samo to, da je Komisija v prejšnji praksi odločanja menila,
da so določeni dejavniki olajševalne okoliščine za določanje višine globe, še ne pomeni, da mora tako presoditi tudi v poznejši
odločbi (zgoraj v točki 316 navedena sodba z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, točka 395).
Ob upoštevanju navedenega trditve tožečih strank, da bi bilo treba kot olajševalno okoliščino priznati prenehanje kršitve
pred prvimi posegi Komisije, ni mogoče sprejeti.
Na drugem mestu, kar zadeva domnevno olajševalno okoliščino v zvezi s tem, da se sporazumi niso nikoli dejansko izvajali,
je treba preveriti, ali je mogoče z okoliščinami, na katere se sklicujeta tožeči stranki, dokazati, da sta se v obdobju, ko
sta pristopili k nezakonitim sporazumom, dejansko izognili njihovemu izvajanju s tem, da sta se na trgu obnašali konkurenčno,
ali vsaj da sta očitno in bistveno kršili obveznosti za izvajanje tega omejevalnega sporazuma, tako da sta motili njegovo
delovanje (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi Daiichi Pharmaceutical proti Komisiji,
T-26/02, ZOdl., str. II-713, točka 113).
Komisija v zvezi s tem v točki 477 obrazložitve izpodbijane odločbe navaja, da ni nobena od udeleženk dokazala, da se je odpovedala
izvajanju zadevnih sporazumov, saj občasnega neizvrševanja ni mogoče šteti za „popolno in celostno zavrnitev sklenjenih sporazumov“.
Tožeči stranki tem ugotovitvam nasprotujeta s trditvijo, da skupina Heineken med trajanjem kršitve ni nikoli izvedla podražitev
v sektorju uživanja doma, v gostinskem sektorju pa je struktura trga tako kompleksna, da je bilo nemogoče doseči pravi sporazum,
še bolj nemogoče pa ga je bilo izvajati.
V zvezi s tem se sklicujeta na ekonomski poročili, priloženi tožbi, iz katerih naj bi zlasti izhajalo, da med trajanjem kršitve
nista izvedli podražitev v segmentu uživanja doma, da so bili za ta sektor značilni konkurenca med pivovarji, velike spremembe
tržnih deležev, velika kupna moč kupcev in povečanje obsega rabatov ter da v gostinskem sektorju v letih 1996 in 1997 nista
izvedli podražitev, pri čemer so bile povprečne podražitve v tem sektorju med kršitvijo nižje od povprečnih dolgoročnih podražitev,
struktura trga pa je privedla do konkurence za uveljavitev v novih in „sproščenih“ delih gostinskega sektorja s precejšnjimi
spremembami tržnih deležev posameznih pivovarjev.
Poleg tega Komisiji očitata, da ni preučila pravilnih podatkov v zvezi s cenami in zlasti, da  ni presodila neizvajanja sporazumov
za vsako posamezno podjetje.
Komisija zanika, da bi v izpodbijani odločbi ugotovila, da je zadevno tajno dogovarjanje pripeljalo do dejanskih podražitev.
Glede tega meni, da dejstvo, da je bila dokazana udeležba tožečih strank pri usklajevanju cen, zadostuje za zavrnitev trditve
o neizvajanju zadevnih dogovorov.
Ugotoviti je treba, da te trditve Komisije ni mogoče sprejeti. Čeprav samo na podlagi tega, da podjetje ni uresničilo nezakonitih
dogovorov, ni mogoče zavrniti njegove odgovornosti, pa je namreč treba to vseeno upoštevati kot olajševalno okoliščino pri
določanju višine globe.
Vendar pa je treba v obravnavanem primeru ugotoviti – kot izhaja iz točk od 349 do 354 obrazložitve izpodbijane odločbe in
kot je bilo potrjeno v okviru preučitve petega in šestega tožbenega razloga zgoraj –, da je bila zadevna kršitev sestavljena
iz kompleksnega omejevalnega sporazuma, ki se je izvajal s sporazumi in usklajenimi ravnanji kot del skupnega kartelnega načrta
v dolgem obdobju za ohranitev
status quo
in zmanjšanje konkurence. Udeleženke so usklajevale cene in podražitve piva na Nizozemskem, še zlasti v gostinskem segmentu,
tako da so omejile znižanja v segmentu uživanja doma in cene piva, ki se prodaja pod znamko distributerja. Tajno dogovarjanje
je vključevalo tudi usklajevanje o razdelitvi strank v gostinskem sektorju in – kar zadeva pivo, ki se prodaja pod znamko
distributerja – v sektorju uživanja doma. Udeleženke so okrepile svoj položaj v odnosu do strank, to je supermarketov v segmentu
uživanja doma in prodajnih mest v gostinskem sektorju, tako da so se redno in tesno posvetovale in se pogajale o vseh občutljivih
vidikih parametrov konkurence, da bi tako dosegle podražitve ali vsaj stabilnost cen ter omejile število in učinke zamenjav
pivovarjev, za katere bi se lahko odločile stranke v sektorju uživanja doma.
Ker je obstajal tak splošen načrt, ki se je odražal v tajnih in namerno organiziranih sestankih, ki so potekali precej dolgo,
elementi, na katere se sklicujeta tožeči stranki in s katerimi želita predvsem dokazati, da nista dejansko izvajali podražitev,
ne zadostujejo kot dokaz, da nista izvajali nobenega od spornih dogovorov ali da sta vsaj očitno in bistveno kršili obveznosti
za izvajanje tega omejevalnega sporazuma, tako da sta motili njegovo delovanje.
Kar zadeva domnevne indice o konkurenčnem ravnanju v zadevnih sektorjih, ki izhajajo iz ekonomskih analiz, priloženih tožbi,
ter zajemajo spremembe tržnih deležev, povečanje obsega rabatov in posebne okoliščine, značilne za strukturo trga v gostinskem
sektorju, v katerem so obstajale dolgoročne pogodbe, je treba opozoriti, da ta dejstva – tudi če bi bila dokazana – niso konkretni
indici o konkurenčnem ravnanju, zaradi katerih bi bilo lahko moteno delovanje tajnih dogovorov, opisanih v točki 410 zgoraj,
in zato kot taki niso v nasprotju z izvajanjem zadevnega omejevalnega sporazuma.
Nazadnje, v zvezi s trditvijo tožečih strank, da nekaj navedb iz izjav nekaterih direktorjev skupine InBev kaže na neizvajanje
zadevnih sporazumov, zadostuje ugotovitev, da so zadevne navedbe le trditve, ki same po sebi ne zadostujejo kot dokaz, da
se omejevalni sporazum ni izvajal ali da je bilo njegovo delovanje moteno.
Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da tožeči stranki nista dokazali obstoja okoliščin, s katerimi bi bilo mogoče
utemeljiti priznanje olajševalne okoliščine zaradi neizvajanja zadevnih tajnih dogovorov.
Zato je treba deveti tožbeni razlog zavrniti.

Deseti tožbeni razlog: vpliv predolgega trajanja upravnega postopka na višino globe
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da je bila zaradi predolgega upravnega postopka določena višja globa, kar naj bi bilo neposredno povezano
s povišanjem ravni glob, ki jih Komisija nalaga v primerjavi s prejšnjimi obdobji. Glede tega zlasti navajata, da bi bila
globa nižja, če bi bila odločba sprejeta v razumnem roku.
Komisija prereka trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da dejstvo, da je Komisija v preteklosti pri globah uporabljala določene višine za določene
vrste kršitev, tej ne more odvzeti možnosti, da to raven zviša v okviru omejitev, navedenih v Uredbi št. 1/2003, če je to
potrebno za to, da se zagotovi izvajanje politike konkurence, temveč nasprotno, učinkovita uporaba pravil o konkurenci zahteva,
da lahko Komisija višino glob kadar koli prilagodi potrebam te politike (zgoraj v točki 367 navedena sodba Musique Diffusion
française in drugi proti Komisiji, točka 109, in zgoraj v točki 314 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
točka 169).
Ob upoštevanju te sodne prakse tožeča stranka ne more upravičeno trditi, da bi bila lahko sankcija nižja, če bi Komisija prej
končala upravni postopek, ker je med trajanjem tega postopka povišala splošno raven sankcij (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 8. julija 2008 v zadevi Knauf Gips proti Komisiji, T-52/03, neobjavljena v ZOdl., točka 486).
Glede na navedeno ni mogoče šteti, da je sicer res predolgo trajanje upravnega postopka vplivalo na vsebino izpodbijane odločbe
samo zato, ker je Komisija medtem povišala raven glob.
Čeprav je v obravnavanem primeru Komisija na obravnavi priznala, da je okrog leta 2005 – torej med zadevnim upravnim postopkom
– dvignila splošno raven glob, tega dejstva ni mogoče upoštevati v okviru presoje vpliva neupoštevanja načela razumnega roka
na vsebino izpodbijane odločbe.
Zato desetega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

Enajsti tožbeni razlog: raven znižanja globe zaradi predolgega trajanja upravnega postopka
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da je znižanje globe za 100.000 EUR, ki ga je odobrila Komisija zaradi predolgega upravnega postopka,
premajhno glede na višino naložene globe.
Komisija navaja, da je uporabila možnost, da na lastno pobudo zniža globo, kar je ena od njenih prerogativ, v zvezi s katero
ima široko diskrecijsko pravico. Z nobeno trditvijo tožečih strank naj ne bi bilo mogoče utemeljiti dodatnega znižanja.
Presoja Splošnega sodišča
Poudariti je treba, da je mogoče zaradi nepravilnosti v postopku, zaradi katere sicer ni mogoče razglasiti ničnosti odločbe,
včasih vseeno znižati globo (glej v tem smislu zgoraj v točki 48 navedeno sodbo Baustahlgewebe proti Komisiji, točke od 26
do 48, ter zgoraj v točki 245 navedeno sodbo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
in Technische Unie proti Komisiji, točke od 436 do 438).
Komisija lahko zaradi prekoračitve razumnega roka sprejme odločitev o pravičnem znižanju globe, ker spada možnost za odobritev
takega znižanja na področje izvajanja njenih prerogativ (glej v tem smislu zgoraj v točki 286 navedeno sodbo Technische Unie
proti Komisiji, točke od 202 do 204).
Komisija je v obravnavanem primeru odločila, da tožečima strankama prizna znižanje globe zaradi „nerazumnega“ trajanja upravnega
postopka (točki 498 in 499 obrazložitve izpodbijane odločbe).
To, da lahko Komisija izvaja zadevno prerogativo, še ne pomeni, da je Splošnemu sodišču odvzeta neomejena pristojnost, da
dodatno zniža globo.
Ugotoviti je treba, da v pavšalnem znižanju v višini 100.000 EUR, ki ga je priznala Komisija, nikakor ni upoštevana višina
naložene globe v obravnavanem primeru, ki je pred zadevnim znižanjem znašala 219.375.000 EUR, in zato ne gre za znižanje sankcije,
s katerim bi bilo mogoče ustrezno popraviti kršitev, ki izhaja iz prekoračitve razumnega roka za izvedbo upravnega postopka.
Tožeči stranki v zvezi s tem upravičeno trdita, da Komisija pri znižanju globe ni dovolj upoštevala posledic kršitve načela
razumnega roka.
Vendar je treba kljub temu zavrniti trditev tožečih strank v zvezi z ustrezno ravnjo znižanja sankcije, na katero sta se prvič
sklicevali v repliki in po kateri je treba pri znižanju globe, ker je kršitev načela razumnega roka škodni dogodek na podlagi
člena 288, drugi odstavek, ES, upoštevati nastalo škodo.
Namen znižanja sankcije v obravnavanem primeru je namreč popraviti kršitev načela razumnega roka, zato ga je treba določiti
na ustrezni ravni glede na kazen, ki je bila naložena tožečima strankama. Vendar mora biti v nasprotju s trditvami tožečih
strank zadevno znižanje pravično in ni treba, da se pred njegovo izvedbo preučijo pogoji v zvezi z uporabo nepogodbene odgovornosti
Unije v smislu člena 288, drugi odstavek, ES.
Ker torej tožeči stranki niti v tožbi niti v repliki nista podali odškodninskih zahtevkov, se ni treba izreči o njuni trditvi
glede višine domnevne škode, v okviru katere se sklicujeta na hipotetično oceno višine globe, ki bi jima bila naložena, če
bi Komisija postopek končala v razumnem roku, niti o njuni trditvi o obstoju vzročne zveze med kršitvijo načela razumnega
roka in navedeno škodo.
Splošno sodišče glede na okoliščine obravnavanega primera in na podlagi svoje neomejene pristojnosti meni, da je treba tožečima
strankama priznati pravično zadoščenje zaradi predolgega postopka, zato je treba globo znižati za 5 %.

Sklepna ugotovitev glede globe
Na podlagi preučitve tožbenih razlogov, na katere sta se sklicevali tožeči stranki, in ob upoštevanju neomejene pristojnosti
Splošnega sodišča je treba višino globe, ki je bila skupaj in solidarno naložena tožečima strankama, spremeniti tako, da se
po eni strani zaradi razglasitve ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe v delu, ki kot del kršitve navaja občasno usklajevanje
drugih tržnih pogojev, razen cen, ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem sektorju na Nizozemskem (glej točki 201
in 202 zgoraj), kot izhodiščni znesek namesto 65.000.000 EUR določi 61.750.000 EUR, ter se po drugi strani globa zaradi prekoračitve
razumnega roka za izvedbo postopka namesto za 100.000 EUR zniža za 5 % končnega zneska globe (glej točko 434 zgoraj).
Na podlagi navedene spremembe se višina globe izračuna tako, da se spremenjeni izhodiščni znesek zaradi odvračalnega učinka
pomnoži z 2,5, ta znesek se nato poveča za 35 % zaradi trajanja kršitve, na koncu pa se tako dobljeni znesek še zniža za 5 %
zaradi prekoračitve razumnega roka za izvedbo postopka. Tako se tožečima strankama solidarno naloži globa v višini 197.985.937,5 EUR.

Stroški
V skladu s členom 87(3) Poslovnika lahko Splošno sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške,
če vsaka stranka uspe samo deloma.
V obravnavanem primeru so bili predlogi tožečih strank razglašeni za delno utemeljene, zato Splošno sodišče meni, da je glede
na okoliščine obravnavanega primera pravično, da se tožečima strankama naloži plačilo dveh tretjin lastnih stroškov in stroškov,
ki jih je priglasila Komisija, Komisiji pa tretjino lastnih stroškov in stroškov, ki sta jih priglasili tožeči stranki.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Člen 1 Odločbe Komisije C(2007) 1697 z dne 18. aprila 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva COMP/B/37.766
– Nizozemski trg piva) se razglasi za ničen v delu, v katerem je Evropska komisija ugotovila, da sta družbi Heineken NV in
Heineken Nederland BV sodelovali pri kršitvi, ki je vključevala občasno usklajevanje tržnih pogojev – ki se niso nanašali
na cene – za posamezne potrošnike v gostinskem sektorju na Nizozemskem.
2.
Znesek globe, solidarno naložene družbama Heineken in Heineken Nederland v členu 3(a) Odločbe C(2007) 1697, znaša 197.985.937,5 EUR.
3.
Tožba se v preostalem zavrne.
4.
Družbi Heineken in Heineken Nederland nosita dve tretjini lastnih stroškov in stroškov Evropske komisije.
5.
Komisija nosi tretjino lastnih stroškov in stroškov družb Heineken in Heineken Nederland.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. junija 2011.
Podpisi
Kazalo
Dejansko stanje
Upravni postopek
Izpodbijana odločba
Zadevna kršitev
Globa, naložena tožečima strankama
Postopek in predlogi strank
Pravo
Peti in šesti tožbeni razlog: nezadostnost dokazov o kršitvi ter neobstoj sporazumov in/ali usklajenih ravnanj v smislu člena 81(1) ES
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
– Izjava skupine InBev
– Drugi dokazi
– Dejstva v zvezi z ugotovitvami usklajevanja cen in podražitve piva na eni strani ter občasnega usklajevanja o razdelitvi
strank na drugi strani
– Dejstva v zvezi z ugotovitvijo občasnega usklajevanja drugih tržnih pogojev, ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem
sektorju
– Domnevno napačna uporaba prava in napačna opredelitev dejstev
– Sklepna ugotovitev
Sedmi tožbeni razlog: trajanje kršitve
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
– Določitev datuma začetka kršitve
– Določitev datuma prenehanja kršitve
Prvi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja in člena 27 Uredbe št. 1/2003, kar zadeva zavrnitev dostopa do odgovorov
drugih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Drugi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja, „načela skrbnosti“ in načela kontradiktornosti, ker naj preiskava
ne bi bila skrbna in nepristranska
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Tretji tožbeni razlog: kršitev domneve nedolžnosti
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Četrti tožbeni razlog: prekoračitev razumnega roka
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
– Trajanje upravnega postopka
– Vpliv predolgega trajanja upravnega postopka na zakonitost izpodbijane odločbe
Osmi tožbeni razlog: kršitev člena 23(3) Uredbe št. 1/2003, smernic, načel enakega obravnavanja, pravne varnosti, sorazmernosti
in „razumnosti“ ter obveznosti obrazložitve, kar zadeva odmero globe
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
– Prvi del tožbenega razloga: presoja teže kršitve
– Drugi del tožbenega razloga: določitev izhodiščnega zneska in različno obravnavanje
– Tretji del tožbenega razloga: povečanje zaradi odvračalnega učinka
– Četrti del tožbenega razloga: povečanje na podlagi trajanja kršitve
– Domnevna kršitev načela pravne varnosti
Deveti tožbeni razlog: neupoštevanje olajševalnih okoliščin
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Deseti tožbeni razlog: vpliv predolgega trajanja upravnega postopka na višino globe
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Enajsti tožbeni razlog: raven znižanja globe zaradi predolgega trajanja upravnega postopka
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Sklepna ugotovitev glede globe
Stroški
*
Jezik postopka: nizozemščina.