CELEX: 62007TJ0369
Околна среда
Директива 2003/87/ЕО
Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове
Национален план за разпределение на квоти за емисии за Латвия за периода 2008-2012 г.
Тримесечен срок
Член 9, параграф 3 от Директива 2003/87

Правна уредба

Международна и общностна правна уредба във връзка с Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации по изменение
на климата и Протокола от Киото
Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации по изменение на климата, приета в Ню Йорк на 9 май 1992 г. (наричана
по-нататък „РКООНИК“), одобрена от името на Европейската общност с Решение 94/69/ЕО на Съвета от 15 декември 1993 година за
сключване на Рамковата конвенция на О[рганизацията на] [о]бединените нации по изменение на климата (ОВ L 33, стр. 11; Специално
издание на български език, 2007 г., глава 11, том 8, стр. 132), има за крайна цел да бъде постигната стабилизация на концентрациите
на парникови газове в атмосферата на ниво, което да предотврати всякакво опасно антропогенно влияние върху климатичната система.
Приложение I към РКООНИК съдържа списък на държавите — страни по конвенцията, сред които се посочва и Република Латвия, която
освен това е класирана там в категорията на страните в преход към пазарна икономика. РКООНИК влиза в сила в Общността на 21 март
1994 г.
С оглед на постигане на крайната цел на РКООНИК на 11 декември 1997 г. се приема Протоколът от Киото към РКООНИК (Решение
1/CP.3 „Приемане на Протокола от Киото [към РКООНИК]“). В приложение А към Протокола от Киото се съдържа списък на парниковите
газове и списък на секторите и категориите източници, обхванати от Протокола от Киото. В приложение Б към Протокола от Киото
се съдържа списък на страните по Протокола от Киото с изразените им с цифри ангажименти за ограничаване или намаляване на
емисиите, включително този на Република Латвия, чиято цел за намаляване е фиксирана на 8 %.
На 25 април 2002 г. Съветът на Европейския съюз приема Решение 2002/358/ЕО за одобрение от името на Европейската общност на
Протокола от Киото към [РКООНИК] и съвместното изпълнение на ангажиментите, произтичащите от нея (ОВ L 130, стр. 1; Специално
издание на български език, 2007 г., глава 11, том 27, стр. 220). Протоколът от Киото, както и приложения А и Б към него се
възпроизвеждат в приложение I към Решение 2002/358. Таблицата с изразените с цифри ангажименти за ограничаване или намаляване
на емисиите, предназначена да се установят съответните количества на емисиите, разпределени на Общността и на нейните държави
членки в съответствие с член 4 от Протокола от Киото, се съдържа в приложение II към Решение 2002/358.

Правна уредба относно схемата на Общността за търговия с квоти за емисии на парникови газове
Член 1 от Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за
търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (ОВ L 275,
стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78), изменена с Директива 2004/101/ЕО на Европейския
парламент и на Съвета от 27 октомври 2004 г. (ОВ L 338, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 12,
стр. 61), предвижда:
„С настоящата директива се въвежда схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността […], за
да се стимулира намаляването на емисии на парникови газове по икономичен и икономически ефективен начин“.
Член 9 от Директива 2003/87 гласи следното:
„1.      За всеки период, упоменат в член 11, параграфи 1 и 2, всяка държава членка разработва национален план, в който се посочва
общото количество на квотите, които тя възнамерява да разпредели за този период, и как предлага да ги разпредели. Планът трябва
да се основава на обективни и прозрачни критерии, включително тези, включени в приложение III, като се отчетат надлежно коментарите
на обществеността. Най-късно до 31 декември 2003 г. Комисията, без да накърнява Договора, разработва указания за прилагане
на критериите, включени в списъка в приложение III.
Планът за периода, упоменат в член 11, параграф 1, се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави членки
най-късно до 31 март 2004 г. Планът за следващите периоди се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави
членки най-малко 18 месеца преди началото на съответния период.
2.      Националните планове за разпределение се разглеждат в рамките на комитета, упоменат в член 23, параграф 1 [от Директива 2003/87].
3.      В срок от три месеца след уведомяването за национален план за разпределение от страна на държава членка съгласно параграф 1
Комисията може да отхвърли този план или някой аспект от него въз основа на това, че е несъвместим с критериите, изброени
в приложение III или [с] член 10. [Държавата членка взема решение по член 11, параграф 1 или 2 само ако предложените изменения
се приемат от Комисията]. Всяко решение за отхвърляне от Комисията се мотивира“.
Съгласно член 11, параграф 2 от Директива 2003/87:
„За петгодишния период, започващ на 1 януари 2008 г., и за всеки следващ петгодишен период всяка държава членка взима решение
за общото количество квоти, които ще разпредели за този период, и полага началото на процес на отпускане на тези квоти на
оператора на всяка инсталация. Това решение се взима най-малко 12 месеца преди началото на съответния период и се основава
на националния план за разпределение на държавата членка, изготвен съгласно член 9 и в съответствие с член 10, като се отчитат
бележките на обществеността“.
Приложение ІІІ към Директива 2003/87 изброява дванадесет критерия, приложими за националните планове за разпределение. Критерии
№ 1—3 от приложение III предвиждат следното:
„1.      Общото количество на квотите, които следва да се разпределят за съответния период, трябва да съответства на задължението на
държавата членка за ограничаване на нейните емисии съгласно Решение 2002/358 и Протокола от Киото, като се вземе предвид,
от една страна, делът на общото количество емисии, които тези квоти представляват, в сравнение с емисиите от източници, които
не влизат в приложното поле на настоящата директива, и от друга страна, националните енергийни политики, и трябва да е в съответствие
с националната програма във връзка с изменението на климата. Общото количество на квотите, които следва да се разпределят,
не бива да превишава количеството, което вероятно ще е необходимо за стриктното прилагане на критериите от настоящото приложение.
Преди 2008 г. количеството следва да съответства на етапа от пътя към изпълнението или преизпълнението на плановия показател
за всяка държава членка съгласно Решение 2002/358 и Протокола от Киото.
2.      Общото количество на квотите, които следва да се разпределят, трябва да съответства на оценките на действителния и прогнозен
напредък към осъществяване на приноса на държавите членки към ангажиментите на Общността, поети съгласно Решение 93/389/ЕИО.
3.      Количествата на квотите, които следва да се разпределят, трябва да съответстват на потенциала, включително технологичния потенциал
на дейностите, обхванати от настоящата схема за намаляване на емисиите. Държавите членки могат да извършат разпределението
на своите квоти въз основа на средното количество емисии на парникови газове на един продукт от всяка дейност и на постижимия
напредък във всяка дейност.
[…]“.

Обстоятелства, предхождащи спора
С писмо от 16 август 2006 г. Република Латвия уведомява в съответствие с член 9, параграф 1 от Директива 2003/87 Комисията
на Европейските общности за своя национален план за разпределение за периода от 2008 г. до 2012 г. (наричан по-нататък „НПР“).
Съгласно НПР Република Латвия е възнамерявала да разпредели на националната си промишленост, която е предмет на разпоредбите
на приложение I към Директива 2003/87, обща средна годишна стойност от 7,763883 милиона тона еквивалент на въглероден диоксид
(MteCO
).
На 29 ноември 2006 г. Комисията приема първо решение за отхвърляне на плана, чийто диспозитив гласи следното:
„Член 1
Следният аспект от [НПР] за първия петгодишен период, посочен в член 11, параграф 2 от Директивата, е несъвместим с критерии
[№] 1[—]3 от приложение ІІІ към Директива [2003/87]: частта от общото количество на квотите, които следва да се разпределят —
равняваща се на сбора от годишния обем емисии в размер на 4,480580 [MteCO
] — не съответства на прогнозите, направени в съответствие с Решение 280/2004/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от
11 февруари 2004 година относно механизма за мониторинг на емисиите на парникови газове в Общността и прилагане на Протокола
от Киото (OВ L 49, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 194)] и с потенциала, включително
технологичния потенциал на дейностите за намаляване на емисиите от [съответните] дейности.
Член 2
Няма да се повдигат възражения срещу [НПР], при условие че в него по недискриминационен начин бъдат направени посочените по-долу
изменения и бъдат съобщени на Комисията възможно най-бързо, с оглед на необходимите срокове за изпълнение на националните
процедури без неоснователна забава: общото количество квоти, които следва да се разпределят за целите на общностната система,
е намалено с 4,480580 [MteCO
].
Член 3
1.      Средногодишното общо количество квоти в размер на 3,283303 MteCO
, които трябва да се разпределят от [Република] Латвия в съответствие с нейния [НПР] на инсталациите, упоменати в този план,
и на новите участници, не трябва да бъде превишено.
2.      [НПР] може да бъде изменен без предварително съгласие на Комисията, ако изменението се отнася до квотите, отпуснати на някои
инсталации, в границите на общото количество квоти, които следва да се разпределят на инсталациите, упоменати в плана, вследствие
на подобрения в качеството на данните, или ако то се изразява в намаляване на процента на квотите, които следва да се разпределят
безплатно в границите, определени в член 10 от Директива [2003/87].
3.      Всякакви изменения на [НПР], различни от тези, чиято цел е прилагането на член 2, трябва да бъдат съобщени преди 31 декември
2006 г. — срок, предвиден в член 11, параграф 2 от Директива [2003/87] — и изискват предварителното съгласие на Комисията
в съответствие с член 9, параграф 3 от Директива [2003/87].
Член 4
Адресат на настоящото решение е Република Латвия“.
С писмо от 29 декември 2006 г. Република Латвия уведомява Комисията за ревизиран НПР, който предвижда разпределянето на средногодишно
общо количество от 6,253146 MteCO
.
С писмо от 30 март 2007 г., съставено на английски език, Комисията констатира, че съдържащата се в ревизирания НПР информация
е непълна, и иска от Република Латвия да отговори на няколко въпроса и да ѝ предостави допълнителна информация.
С писмо от 25 април 2007 г. Република Латвия отговаря на това искане за предоставяне на сведения.
На 13 юли 2007 г. Комисията приема Решение C (2007) 3409 на Комисията от 13 юли 2007 година относно изменение на националния
план за разпределение на квоти за емисии на парникови газове, за който Република Латвия е направила уведомление за периода
2008—2012 г. в съответствие с Директива 2003/87/ЕО (наричано по-нататък „обжалваното решение“), чийто диспозитив гласи по-специално
следното:
„Член 1
Следните аспекти от изменението, предложено в [НПР] на Латвия за петгодишния период, предвиден в член 11, параграф 2 от Директива
[2003/87], съответстват по-специално на посочените по-нататък критерии, поради което се одобряват:
1.      Критерии [№] 1[—]3 от приложение III към Директива [2003/87]: нарастване на общото годишно количество квоти с 0,144813 [MteCO
], което съответства на прогнозите, направени в съответствие с Решение 280/2004/ЕО и с потенциала, включително технологичния
потенциал, за намаляване на емисиите от [съответните] дейности.
[…]
Член 2
Следният аспект от изменението, предложено в [НПР] на Латвия за петгодишния период, предвиден в член 11, параграф 2 от Директива
[2003/87], не съответства на посочените по-нататък критерии, поради което е отхвърлен: критерии [№] 1[—]3 от приложение III
към Директива [2003/87]: нарастване на общото годишно количество квоти с 2,825030 [MteCO
], което е несъвместимо с прогнозите, направени в съответствие с Решение [280/2004], и с потенциала, включително технологичния
потенциал на дейностите за намаляване на емисиите от [съответните] дейности.
Член 3
Адресат на настоящото решение е Република Латвия“.
В точка 1 от мотивите към обжалваното решение Комисията се позовава на член 3, параграф 3 от първото решение за отхвърляне
на плана, с което на Република Латвия е предоставено правото да уведоми за измененията в нейния НПР за периода 2008—2012 г.
преди 31 декември 2006 г. — срок, определен в член 11, параграф 2 от Директива 2003/87.
В точка 3 от мотивите към обжалваното решение Комисията установява по-специално, че доколкото представената от Република Латвия
информация съдържа съществено изменение в НПР, то подлежи на предварителното приемане от страна на Комисията в съответствие
с член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. Обжалваното решение се ограничавало до тези аспекти от предоставената информация.
Други аспекти от посочената информация, по-специално тези относно прилагането на първото решение за отхвърляне на плана или
тези, изразяващи различна гледна точка от направената от Комисията оценка в посоченото решение, не били взети предвид за целите
на обжалваното решение.
В точка 6 от мотивите към обжалваното решение е направена констатацията, че Република Латвия не е предоставила информация,
която може да обоснове изменение в начина на изчисляване на максималното количество квоти, както той е определен в рамките
на първото решение за отхвърляне на плана.
Накрая в точка 8 от мотивите към обжалваното решение във връзка с по-точните данни, предоставени от Република Латвия относно
особено голяма инвестиция в сектора на климата, Комисията приема въз основа на този начин на изчисление съответно напасване
към увеличението на наличния максимален дял квоти, както е определен в член 1 от обжалваното решение.

Производство и искания на страните
На 26 септември 2007 г. Република Латвия подава настоящата жалба в секретариата на Първоинстанционния съд [понастоящем „Общият
съд“].
С отделен акт, подаден в секретариата на Общия съд в същия ден, Република Латвия иска произнасяне по реда на бързото производство
съгласно член 76а от Процедурния правилник на Общия съд. С Решение от 13 ноември 2007 г. Общият съд (трети състав) отхвърля
това искане.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 27 ноември 2007 г., Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия
иска да встъпи в настоящото производство в подкрепа на Комисията. С Определение от 12 юни 2008 г. председателят на трети състав
на Общия съд допуска встъпването. На 28 август 2008 г. Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия представя писменото
си становище при встъпване.
С отделен акт, подаден в секретариата на Общия съд на 14 декември 2007 г., потвърден с писмо от 26 май 2008 г., Република
Латвия моли на основание член 116, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд за поверително разглеждане на някои части
от приложение 7 към жалбата по отношение на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия.
С акт, подаден в секретариата на Общия съд на 27 декември 2007 г., Република Литва отправя искане за встъпване в настоящото
производство в подкрепа на Република Латвия. С Определение от 12 юни 2008 г. председателят на трети състав на Общия съд допуска
встъпването. На 29 август 2008 г. Република Литва представя писменото си становище при встъпване.
С акт, подаден в секретариата на Общия съд на 6 януари 2009 г., Комисията представя становището си по писмените становища
при встъпване на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, както и на Република Литва. Република Латвия не е представила
становище по посочените писмени становища в определения срок.
С акт, подаден в секретариата на Общия съд на 7 февруари 2008 г., Словашката република отправя искане за встъпване в настоящото
производство в подкрепа на Република Латвия. С определение от 12 юни 2008 г. председателят на трети състав на Общия съд установява,
че това искане е било подадено в съответствие с член 115 от Процедурния правилник, но след изтичането на шестседмичния срок,
посочен в член 115, параграф 1 от същия правилник. Председателят на трети състав на Общия съд обаче допуска това искане, като
ограничава правата на Словашката република до предвидените в член 116, параграф 6 от посочения правилник.
Република Латвия, поддържана от Република Литва, моли Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията, поддържана от Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди Република Латвия да заплати съдебните разноски.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (трети състав) решава да започне устната фаза на производството.
С писмо от 12 юли 2010 г. в рамките на процесуално-организационно действие, предвидено в член 64 от Процедурния правилник,
Общият съд иска от Комисията да представи определени документи. Комисията изпълнява това искане в определения срок.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд устни въпроси са изслушани в съдебното заседание от
21 септември 2010 г.

От правна страна
В подкрепа на жалбата си Република Латвия изтъква четири правни основания, изведени, на първо място, от нарушение на правомощията,
определени в Договора за ЕО в областта на енергийната политика, на второ място, от нарушение на принципа за недопускане на
дискриминация, на трето място, от нарушение на задълженията, произтичащи от Протокола от Киото, и на четвърто място, от неспазването
на тримесечния срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.

По възражението за недопустимост, изведено от искането за отмяна на член 1 от обжалваното решение
Доводи на страните
Според Комисията, поддържана от Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, въпреки че Република Латвия иска отмяната
на обжалваното решение в неговата цялост, искането ѝ на практика е насочено към отмяната на член 2 от него, а не на член 1,
в който се прави извод за съвместимостта на някои от предложените в ревизирания НПР изменения с критериите от приложение III
към Директива 2003/87. Все пак акт, който може да бъде предмет на жалба за отмяна, е пораждащият задължително правно действие,
което може да засегне интересите на жалбоподателя. След като член 1 от обжалваното решение не засяга интересите на Република
Латвия, тя нямала никакъв интерес от отмяната на този член и в това отношение жалбата ѝ трябвало да бъде обявена за недопустима.
Република Латвия оспорва тези доводи.
Съображения на Общия съд
По отношение на понятието за правен интерес, изтъкнато от Комисията, следва да се напомни, че Договорът прави ясно разграничение
между правото на жалба за отмяна на институциите и на държавите членки, от една страна, и това на физическите и юридическите
лица, от друга страна. Всъщност правото на оспорване на законосъобразността на решенията на Комисията чрез жалба за отмяна
е предоставено на всяка държава членка, без упражняването на това право да е обусловено от доказване на правен интерес. Следователно
за да бъде жалбата ѝ допустима, държавата членка не трябва да доказва, че обжалваният от нея акт на Комисията има правно действие
спрямо нея (вж. Определение на Съда от 27 ноември 2001 г. по дело Португалия/Комисия, C‑208/99, Recueil, стр. I‑9183, точки
22 и 23 и Решение на Общия съд от 22 октомври 2008 г. по дело TV 2/Дания и др./Комисия, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 и T‑336/04,
Сборник, стр. II‑2935, точка 63). Тази констатация произтича и от даденото от съдебната практика определение за правен интерес,
което се отнася само до жалбите на физически или юридически лица, но не и до тези на институциите или на държавите членки
(вж. Решение на Общия съд от 21 май 2010 г. по дело Франция и др./Комисия, T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 и T‑456/04, все още
непубликувано в Сборника, точка 118 и цитираната в него съдебна практика).
Освен това понятието „правен интерес“ не следва да се смесва с концепцията за обжалваем акт, според която, за да бъде предмет
на жалба за отмяна, актът трябва да поражда потенциално увреждащи правни последици, което следва да се определи въз основа
на неговото съдържание (вж. в този смисъл Решение на Съда от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑147/96, Recueil,
стр. I‑4723, точки 25 и 27, Определение на Съда по дело Португалия/Комисия, точка 33 по-горе, точка 24, Определение от 28 януари
2004 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑164/02, Recueil, стр. I‑1177, точки 18 и 19, Решение по дело Франция и др./Комисия,
точка 33 по-горе, точка 119). Не може да се отрече обаче, че поради съдържанието си обжалваното решение произвежда такова
правно действие.
Ето защо възражението за недопустимост на искането за отмяна на член 1 от обжалваното решение трябва да се отхвърли.
Общият съд намира за уместно да разгледа, на първо място, основателността на четвъртото правно основание.

По четвъртото правно основание, изведено от неспазване на тримесечния срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87
Предварителни бележки
В началото следва да се уточни, че Комисията и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия изтъкват, че във връзка
с настоящата жалба Република Латвия не може да оспори първото решение за отхвърляне на плана от 29 ноември 2006 г., тъй като
не е направила това в сроковете, но дори да се предположи, че това обстоятелство е установено, то няма отношение към допустимостта
на четвъртото правно основание, изведено от присъщ на обжалваното решение порок.
Доводи на страните
Според Република Латвия, поддържана от Република Литва, обжалваното решение трябва да се счита за нищожно, тъй като е прието
в нарушение на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. Съгласно тази разпоредба Комисията би могла да отхвърли НПР в срок
от три месеца след уведомяването за него от дадена държава членка. Уведомяването за ревизирания НПР било направено на 29 декември
2006 г. Следователно срокът, в който Комисията е трябвало да реагира, ако е искала да отхвърли НПР в неговата цялост или отчасти,
е изтекъл на 29 март 2007 г. Едва на 30 март 2007 г. обаче Комисията изпратила писмо до Република Латвия — при това съставено
на английски език в нарушение на член 3 от Регламент № 1 на Съвета от 15 април 1958 година за определяне на езиковия режим
на Европейската икономическа общност (ОВ 17, стр. 385; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 3) —
в което, от една страна, посочва, че ревизираният НПР е непълен, а от друга страна, изисква допълнителни обяснения. Накрая
Република Латвия уточнява, че тримесечният срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, е започнал да тече от
деня, в който писмото ѝ от 29 декември 2006 г. за уведомяване за ревизирания НПР на практика е получено от Комисията, а не
след като последната е регистрирала посочения документ на 5 януари 2007 г.
Комисията, поддържана от Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, смята, че се е съобразила с член 9, параграф 3
от Директива 2003/87, тъй като тримесечният срок, който е предвиден в него, се прилага единствено спрямо НПР, за който е направено
уведомление, а не спрямо неговите изменения. Трябвало да се направи ясно разграничение между, от една страна, уведомлението
за НПР, след което започва да тече този срок, и от друга страна, предложените изменения, за които не бил определен никакъв
срок. Комисията признава, че когато не се произнесе преди изтичането на тримесечния срок, НПР се счита за приет. Различно
било обаче положението, когато дадена държава членка предлага изменения в посочения НПР. Всъщност в този случай член 9, параграф 3,
второ изречение от Директива 2003/87 оправомощава дадена държава членка да вземе решение за разпределение на основание член 11
от посочената директива единствено ако предложените от нея изменения се приемат от Комисията, за което отново се изисква изрично
одобрение от нея.
Според Комисията обстоятелството, че член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87 не ѝ определя срок за одобрение
на предложените от държавата членка изменения в НПР, не означава, че тя разполага с неограничен срок за разглеждане на тези
изменения. В това отношение тя трябвало да се произнесе възможно най-бързо, във всеки случай преди началото на съответния
период за търговия. Освен това Комисията се съобразила с точка 55 от Решение на Общия съд от 23 ноември 2005 г. по дело Обединено
кралство/Комисия (T‑178/05, Recueil, стр. II‑4807), уведомявайки латвийските власти с писмо от 30 март 2007 г. за критиките
си по отношение на предложените изменения. По същия начин Комисията поддържа, противно на Република Латвия, че точка 73 от
посоченото решение съдържа единствено obiter dictum, когато уточнява, че няма основание да се предполага, че когато е направено
уведомление за непълен НПР, тримесечният срок, посочен в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, с който Комисията разполага,
за да отхвърли плана, не може да започне да тече. От една страна, посоченият цитат от решението трябвало да се тълкува предвид
особените обстоятелствата по това дело. От друга страна, в същата точка от това решение Общият съд уточнил, че ако НПР е непълен
или „временен“, Комисията е в правото си да го отхвърли или поради несъвместимост с установените в директивата критерии, или
защото не ѝ позволява да прецени до каква степен е съвместим с посочените критерии. В тези хипотези Общият съд приел, че Комисията
има право, отхвърляйки НПР, да задължи държавата членка да направи уведомление за нов пълен НПР, преди тя да може да вземе
решението си съгласно член 11, параграф 1 от Директива 2003/87.
Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия добавя, че Комисията трябва да е в състояние да прецени НПР, което е
възможно единствено когато разполага с пълната информация. Поради това тримесечният срок, предвиден в член 9, параграф 3 от
Директива 2003/87, трябва да започне да тече едва от момента, в която тази информация е на разположение, в противен случай
процедурата по преглед би била лишена от полезното си действие. Всъщност, ако това не е така, Комисията трябвало да отхвърли
НПР единствено на основанието, че ѝ липсва достатъчно информация, което щяло да доведе до необходимостта държавата членка
да направи ново уведомление за НПР, от което да започне да тече нов тримесечен срок.
Комисията, поддържана от Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, уточнява, че принципът на лоялност, предвиден
в член 10 ЕО, ѝ забранява, когато не е получила всички необходими факти, за да прецени измененията в даден НПР в светлината
на критериите по приложение III към Директива 2003/87, да отхвърля автоматично тези изменения, без да позволи на съответната
държава членка да представи липсващите факти в определен срок. В противен случай, за да спази тримесечния срок, Комисията
трябвало да отхвърли измененията в НПР, при положение че държавата членка по собствена инициатива или по искане на Комисията
е направила усилия да събере и да съобщи липсващите факти. Според Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия поведението
на Република Латвия е в нарушение на принципа за добросъвестност, доколкото тя най-напред е признала, че НПР е непълен, и
е предоставила поисканите от Комисията допълнителни сведения, а впоследствие се е позовала на твърдението за нарушение, основаващо
се на неспазване на тримесечния срок.
В съдебното заседание в отговор на въпрос на Общия съд Комисията се отказва от допълнителния си довод, че във всеки случай
тримесечният срок започвал да тече едва от датата на регистриране на ревизирания НПР в генералния секретариат на Комисията
на 5 януари 2007 г., както става ясно от протокола от съдебното заседание.
Накрая Комисията смята, че ако писмото ѝ от 30 март 2007 г. е съставено на английски език, това обстоятелство не се е отразило
на валидността на обжалваното решение. В този смисъл тя посочва, че в много кратък срок е трябвало да разгледа 27 НПР и че
по-голямата част от държавите членки, сред които и Република Латвия, са демонстрирали добра воля, изпращайки ѝ своите НПР,
преведени на английски. Последвалата размяна на писма също се провела основно на английски език. Ето защо Комисията приела,
че за целите на разглеждането на НПР Република Латвия се е съгласила английският да бъде езикът, на който се води кореспонденцията,
тъй като в писмото си от 25 април 2007 г. тя е отговорила на писмото от 30 март 2007 г., без да направи възражения относно
използването на този език. Във всеки случай нарушението на Регламент № 1 било процесуално нарушение, което може да доведе
до отмяната на окончателно приетото решение само ако при липсата му процедурата би могла да доведе до различен резултат. В
конкретния случай обаче представянето на превод на латвийски език на цялата кореспонденция между Комисията и Република Латвия
безспорно щяло да удължи процедурата, но не и да измени резултата ѝ.
Съображения на Общия съд
–       По контролното правомощие на Комисията съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87
По силата на член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87 в срок от три месеца след уведомяването за НПР от страна
на държава членка Комисията може да отхвърли този план или някой аспект от него въз основа на това, че е несъвместим с критериите,
изброени в приложение III, или с член 10 от посочената директива. Съгласно второто изречение от тази разпоредба държавата
членка взема решение по член 11, параграф 1 или 2 от същата директива само ако предложените изменения се приемат от Комисията.
Накрая, третото изречение от тази разпоредба предвижда, че всяко решение за отхвърляне от Комисията се мотивира.
Както е установено в съдебната практика, правомощието за контрол и отхвърляне от Комисията на НПР, което следва от член 9,
параграф 3 от Директива 2003/87, е силно ограничено, като има както материални, така и времеви ограничения. От една страна,
този контрол е ограничен до проверка от Комисията на съвместимостта на НПР с критериите от приложение III и с разпоредбите
на член 10 от Директива 2003/87, а от друга страна, той трябва да се упражни в тримесечен срок от уведомяването за посочения
НПР от страна на държавата членка (Определение на Общия съд от 30 април 2007 г. по дело EnBW Energie Baden-Württemberg/Комисия,
T‑387/04, Сборник, стр. II‑1195, точка 104; в този смисъл вж. също Решение на Общия съд от 7 ноември 2007 г. по дело Германия/Комисия,
T‑374/04, Сборник, стр. II‑4431, точка 116).
От друга страна, предварителният контрол, извършван съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, не води задължително
до вземане на решение от страна на Комисията. Безспорно тя е длъжна, след като бъде уведомена за НПР, да провери грижливо
и безпристрастно съвместимостта на този НПР с критериите от приложение III и с разпоредбите на член 10 от Директива 2003/87.
От израза „може да отхвърли“ обаче следва, че Комисията разполага с право на преценка в това отношение. От това следва също,
че ако в срока от три месеца след уведомяването от страна на държава членка за нейния НПР Комисията не упражни това правомощие,
държавата членка по принцип може да въведе в действие посочения НПР при условията, предвидени в член 11 и сл. от Директива
2003/87, без да е необходимо одобрението на Комисията. Следователно процедурата по разглеждане на НПР невинаги приключва с
формално решение, особено когато в тази процедура държавата членка внесе всички поискани изменения. За сметка на това Комисията
може да се окаже принудена да вземе решение на основание член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87, когато
държавата членка се въздържа или отказва да измени своя НПР преди изтичането на тримесечния срок въпреки повдигнатите възражения.
Всъщност при липса на подобно решение за отхвърляне на плана от страна на Комисията НПР, за който е направено уведомление,
става окончателен и се ползва от презумпция за законосъобразност, което позволява на държавата членка да го въведе в действие
(вж. в този смисъл Определение по дело EnBW Energie Baden-Württemberg/Комисия, точка 46 по-горе, точки 106, 107, 111, 115
и 120).
В това отношение Комисията няма основание да твърди, че член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87, в който
се посочва, че „предложените изменения“ трябва да се „приемат от Комисията“, я задължава да приеме формално решение за одобряването
на тези изменения. Както Общият съд вече е приел, посочените изменения са направени на един следващ етап на процедурата по
преглед, и по-точно след като Комисията е изложила своите възражения срещу НПР, за който е направено уведомление, или срещу
някои негови аспекти, и имат за цел именно да отстранят първоначалните възражения на Комисията относно тяхната съвместимост
с критериите в приложение III и с разпоредбите на член 10 от Директива 2003/87. Следователно приемането на посочените изменения
от Комисията е само следствие от първоначално изразените от нея възражения в рамките на правомощието ѝ за контрол и за частично
отхвърляне, поверено ѝ в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, а не израз на общо разрешително правомощие (Определение
по дело EnBW Energie Baden-Württemberg/Комисия, точка 46 по-горе, точка 104). От друга страна, от тази съдебна практика не
следва, че Комисията е длъжна да приеме измененията, внесени в НПР, с формално решение. Напротив, подобно тълкуване, от една
страна, би противоречало на принципа, че Комисията не разполага с общо правомощие за разрешаване на НПР. От друга страна,
то не би съответствало на систематиката на член 9, параграф 3, трето изречение от Директива 2003/87, където става въпрос за
решение за отхвърляне, а не за решение за разрешаване.
В светлината именно на тези принципи следва да се прецени дали в настоящия случай Комисията е спазила предписаното в член 9,
параграф 3 от Директива 2003/87.
–       По понятието за уведомяване по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87
Следва да се напомни, че по същество Република Латвия посочва, че що се отнася до процедурата по преглед на ревизирания НПР,
Комисията не е спазила тримесечния срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. Всъщност след уведомяването
за посочения ревизиран НПР на 29 декември 2006 г. този срок изтекъл на 29 март 2007 г. Едва на 30 март 2007 г. обаче Комисията
отправила до нея искане за сведения на английски език и следователно в нарушение на член 3 от Регламент № 1, в което искане
се посочва, че въпросният НПР е непълен.
В настоящия случай е безспорно, че обжалваното решение не е издадено в срок от три месеца, считано от уведомяването за ревизирания
НПР на 29 декември 2006 г., а едва на 13 юли 2007 г. При тези условия следва да се разгледа дали след уведомяването за новия
ревизиран НПР започва да тече нов срок от три месеца, след като процедурата по преглед е била временно приключена с първото
решение за отхвърляне. С други думи, следва да се прецени дали понятието за уведомяване за НПР по смисъла на член 9, параграф 3
от Директива 2003/87 обхваща както първоначалното уведомяване за НПР, така и уведомяването за ревизирания НПР, а именно след
решението за отхвърляне от Комисията.
Текстът на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не прави разлика по отношение на „уведомяването за [НПР]“, от което започва
да тече тримесечният срок, според това дали става въпрос за първоначалното уведомяване за НПР или за последващото уведомяване
за ревизиран НПР, по-специално след приемането на решение за отхвърляне на Комисията. Освен това уточнението, че това уведомяване
настъпва „съгласно параграф 1“ от същия член, по силата на който „всяка държава членка разработва [НПР], в който се посочва
общото количество на квотите, които тя възнамерява да разпредели за този период [на търговия], и как предлага да ги разпредели“,
не внася допълнително уточнение в този смисъл, тъй като както първоначалното уведомяване за НПР, така и последващото уведомяване
за ревизирания НПР имат за предмет определено количество квоти, предвидено за разпределение от държавата членка.
От друга страна, формулировката „предложените изменения“ не изключва възможността и дори задължението за държавата членка
да предложи такива изменения под формата на формално „уведомяване“ за ревизиран НПР, по-специално когато става въпрос за изменения
със съществен обхват. В това отношение следва да се напомни, че Общият съд вече е приел, че от една страна, член 9, параграф 3,
второ изречение от Директива 2003/87 не налага никакво ограничение на възможните изменения, а от друга страна, Комисията трябва
да бъде уведомена за всяко изменение, за да бъде то прието от нея, преди измененият НПР да може да послужи за основа на решение,
взето от държавата членка съгласно член 11 от Директива 2003/87 (Решение по дело Обединено кралство/Комисия, точка 40 по-горе,
точка 56). В този смисъл Общият съд приема, че Комисията има право, отхвърляйки НПР, да задължи държавата членка да уведоми
за нов пълен НПР, преди да може да вземе решението си (Решение по дело Обединено кралство/Комисия, точка 40 по-горе, точка 73).
Освен това в съответствие с тези принципи от диспозитива на първото решение за отхвърляне (член 2 и член 3, параграф 3) следва,
че самата Комисия е преценила, че в настоящия случай тя трябва да бъде „уведомена“ за всички изменения в НПР и че те са предмет
на предварителния ѝ контрол на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
Освен това от телеологична гледна точка процедурата по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 цели, освен възможността за
предварителен контрол от Комисията, да гарантира правна сигурност на държавите членки, и по-конкретно да им позволи да установят
бързо, в кратък срок начина, по който могат да разпределят квотите за емисии и да управляват схемата за общностна търговия
въз основа на своя НПР през съответния период на разпределение. На практика предвид ограничената продължителност на този период,
който е три- или петгодишен (член 11 от Директива 2003/87), съществува легитимен интерес както за Комисията, така и за държавите
членки всяко разногласие относно съдържанието на НПР да се уреди бързо и НПР да не е изложен на риск от оспорване от страна
на Комисията през периода му на валидност (Определение по дело EnBW Energie Baden-Württemberg/Комисия, точка 46 по-горе, точка 117).
Тези съображения важат за всеки НПР, независимо дали става въпрос за варианта, за който първоначално е направено уведомление,
или за ревизирания вариант, за който е направено уведомление впоследствие. Освен това изискването Комисията да извърши бърз
и ефективен контрол след уведомяването за ревизирания НПР е още по-важно, когато този контрол вече е предхождан от първа фаза
на преглед на първоначалния НПР, довела според случая до решение за отхвърляне и впоследствие до изменения в посочения НПР.
Тезата на Комисията, че има право да преглежда предложените изменения в НПР или в ревизирания НПР, без да трябва да спазва
тримесечния срок, посочен в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, може обаче да осуети целта за бърз и ефективен контрол
и да застраши правната сигурност, на която уведомяващата държава членка има право, за да може да разпредели квотите от емисии
на инсталациите, които се намират на нейна територия, преди началото на периода за търговия на основание член 11 от посочената
директива.
Накрая, Комисията не може да поддържа, че в края на втората фаза от процедурата по преглед относно преценката на предложените
изменения в НПР трябвало да приеме формално решение за одобрение на посочените изменения, което разграничавало тази фаза от
фазата на първоначалното уведомяване за НПР, тъй като подобно решение нито е предвидено в член 9, параграф 3 от Директива
2003/87, нито е необходимо (вж. точка 48 по-горе).
Ето защо следва да се заключи, че понятието за уведомяване по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 обхваща както
първоначалното, така и последващото уведомяване за различни варианти на НПР, така че с всяко уведомление започва да тече нов
срок от три месеца.
–       По изтичането на срока от три месеца на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87
От предходните съображения следва, че в случая от уведомяването за ревизирания НПР на 29 декември 2006 г. започва да тече
нов срок от три месеца по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
Предвид изтичането на срока от три месеца по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 на 29 март 2007 г., искането
на Комисията за сведения, изпратено до Република Латвия на 30 март 2007 г., е просрочено. Следователно не е необходимо да
се преценява, от една страна, дали искане от този вид, дори отправено в срок, би могло да доведе до прекъсване или до спиране
на срока, и от друга страна, дали подобно действие на прекъсване или спиране може да е налице, независимо от факта, че това
писмо е съставено на английски, а не на латвийски език.
От това следва, че ревизираният НПР е станал окончателен на 30 март 2007 г.
Противно на твърдяното от Република Латвия обаче, процедурното нарушение, свързано с неспазването на тримесечния срок по смисъла
на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, не е толкова съществено и явно, че да може да обоснове квалифицирането на обжалваното
решение като нищожно (вж. Решение на Съда от 6 март 2008 г. по дело Комисия/Испания, C‑196/07, непубликувано в Сборника, точка 35
и посочената в него съдебна практика). Всъщност дори неправомерните актове на общностните институции се ползват от презумпция
за действителност и произвеждат правно действие, докато не бъдат оттеглени, отменени в производство по обжалване или обявени
за недействителни вследствие на преюдициално запитване или на възражение за незаконосъобразност (Решение на Общия съд от 23 октомври
2008 г. по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, T‑256/07, Сборник, стр. II‑3019, точка 55 и посочената в него
съдебна практика). Както бе посочено в точка 47 по-горе, предвид особеностите на процедурата по преглед по член 9, параграф 3
от Директива 2003/87, ако в края на същата, Комисията не приеме решение, спазвайки срока от три месеца, НПР става окончателен
и се ползва от презумпция за законосъобразност. Въпреки това установената в настоящия случай незаконосъобразност, а именно
късното постановяване на обжалваното решение, не може да се счита за толкова съществена и явна, че да доведе до нищожност
на това решение. Всъщност предвид основния принцип на правна сигурност изводът за нищожността на даден акт трябва да се запази
за съвсем крайни хипотези (вж. в този смисъл Решение на Съда от 15 юни 1994 г. по дело Комисия/BASF и др., C‑137/92 P, Recueil,
стр. I‑2555, точки 48 и 50, Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Chemie Linz/Комисия, C‑245/92 P, Recueil, стр. I‑4643,
точки 93 и 95 и Решение на Съда от 5 октомври 2004 г. по дело Комисия/Гърция, C‑475/01, Recueil, стр. I‑8923, точки 18 и 20).
Ето защо обжалваното решение трябва да се отмени поради нарушение на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, без да е необходимо
произнасяне по допустимостта и по съществото на другите правни основания, посочени от Република Латвия.

По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник всяка страна, загубила делото, се осъжда да заплати съдебните разноски,
ако има искане в този смисъл. След като Комисията е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски
в съответствие с исканията на Република Латвия.
По смисъла на член 87, параграф 4, първа алинея от Процедурния правилник държавите членки, които са встъпили в делото, понасят
направените от тях съдебни разноски. Република Литва, Словашката република и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия
понасят направените от тях съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав)
реши:
1)
Отменя Решение C (2007) 3409 на Комисията от 13 юли 2007 година относно националния план за разпределение на квоти за емисии
на парникови газове, за който Република Латвия е направила уведомление за периода 2008—2012 г. в съответствие с Директива
2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за
емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета.
2)
Европейската комисия понася направените от нея съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Република Латвия.
3)
Република Литва, Словашката република и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия понасят направените от тях съдебни
разноски.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 22 март 2011 година.
Подписи
*
Език на производството: латвийски.