CELEX: 62010CJ0310
Tuomareiden ja syyttäjien palkkaoikeudet
Syrjintä tiettyyn ammattiryhmään kuulumisen tai työntekopaikan perusteella
Aiheutuneen vahingon korvaamisedellytykset
Direktiivit 2000/43/EY ja 2000/78/EY
Direktiivit eivät sovellu asiaan
Ennakkoratkaisupyynnön tutkimatta jättäminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee rodusta tai etnisestä alkuperästä riippumattoman yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta
29.6.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/43/EY (EYVL L 180, s. 22) 15 artiklan ja yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa
koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY (EYVL L 303, s. 16) 17 artiklan tulkintaa
sekä unionin oikeuden ensisijaisuudesta mahdollisesti aiheutuvia seurauksia näiden säännösten ja kansallisen lainsäädännön
tai Curtea Constitutionalăn (perustuslakituomioistuin) ratkaisun välisessä ristiriitatilanteessa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 2000/43 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on luoda puitteet rotuun ja etniseen alkuperään perustuvan syrjinnän torjumiselle yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen toteuttamiseksi jäsenvaltioissa.”
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä yhdenvertaisen kohtelun periaatteella tarkoitetaan, ettei minkäänlaista rotuun tai etniseen alkuperään
perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä.”
Direktiivin 2000/78 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on luoda yleiset puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen
suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteuttamiseksi
jäsenvaltioissa.”
Saman direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä ’yhdenvertaisen kohtelun periaatteella’ tarkoitetaan, ettei minkäänlaista 1 artiklassa tarkoitettuun
seikkaan perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä.”
Direktiivien 2000/43 ja 2000/78 3 artiklan otsikkona on ”Soveltamisala”, ja niiden 1 kohdan c alakohdassa säädetään, että
yhteisölle annetun toimivallan puitteissa näitä direktiivejä sovelletaan kaikkiin henkilöihin sekä julkisella että yksityisellä
sektorilla, julkisyhteisöt mukaan lukien, kun kyseessä on työolot ja -ehdot, myös irtisanominen ja palkka.
Direktiivin 2000/43 14 artiklan a alakohdan ja direktiivin 2000/78 16 artiklan a alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava
tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaiset lait, asetukset ja hallinnolliset
määräykset kumotaan.
Direktiivin 2000/43 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä tämän direktiivin mukaisesti annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavista
seuraamuksista, ja niiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niitä sovelletaan. Seuraamusten,
joihin saattaa kuulua korvausten maksaminen uhrille, on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. – –”
Direktiivin 2000/78 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä tämän direktiivin mukaisesti annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavista
seuraamuksista, ja niiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niitä sovelletaan. Seuraamusten,
joihin saattaa kuulua korvausten maksaminen uhrille, on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.”

Kansallinen säännöstö
Kaikenlaisen syrjinnän kieltämisestä ja rangaistavaksi tekemisestä annetulla hallituksen asetuksella nro 137/2000 (Monitorul
Oficial al României, osa I, nro 431, 2.9.2000) pyritään muun muassa takaamaan direktiivien 2000/43 ja 2000/78 täytäntöönpano
kansallisessa oikeudessa.
Asetuksen nro 137/2000 1 §:n 2 momentin e kohdan i alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Kansalaisten yhdenvertaisuuden periaatteen ja periaatteen, jonka mukaan erivapauksia ja syrjintää ei saa esiintyä, toteutuminen
taataan erityisesti seuraavia oikeuksia käytettäessä:
– –
e)      taloudelliset, sosiaaliset ja kulttuuriset oikeudet, kuten erityisesti
i)      oikeus työhön, vapaaseen ammatinvalintaan, oikeudenmukaisiin ja tyydyttäviin työoloihin, suojaan työttömyyttä vastaan, samaan
palkkaan samasta työstä sekä kohtuulliseen ja tyydyttävään palkkaukseen.”
Kyseisen asetuksen 2 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa syrjinnällä tarkoitetaan kaikkea erottelua, ulkopuolelle sulkemista, rajoittamista tai suosimista, jota
harjoitetaan rodun, kansalaisuuden, etnisen alkuperän, kielen, uskonnon, yhteiskuntaluokan, vakaumuksen, sukupuolen, seksuaalisen
suuntautumisen, iän, vammaisuuden, tarttumattoman kroonisen sairauden, HIV-tartunnan, epäsuotuisaan luokkaan kuulumisen tai
minkä tahansa muun sellaisen kriteerin perusteella, jonka tarkoituksena tai seurauksena on ihmisoikeuksien ja perusvapauksien
tai laissa säädettyjen poliittisten, taloudellisten, yhteiskunnallisten ja kulttuuristen oikeuksien tai mitä tahansa muuta
julkisen elämän osa-aluetta koskevien oikeuksien yhdenvertaisen tunnustamisen, käyttämisen tai harjoittamisen vaarantuminen.”
Asetuksen N:o 137/2000 27 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Henkilö, joka katsoo joutuneensa syrjinnän uhriksi, voi vaatia tuomioistuimessa korvausta ja syrjintää edeltäneen tilanteen
palauttamista tai syrjinnästä aiheutuneen tilanteen kumoamista yleisesti sovellettavien oikeussääntöjen mukaisesti. – –”
Curtea Constituţională totesi 3.7.2008 antamillaan ratkaisuilla nro 818–820 ja 25.2.2010 antamallaan ratkaisulla nro 146,
että useita asetuksen nro 137/2000 säännöksiä, mukaan luettuna sen 27 §, on pidettävä perustuslain vastaisina siltä osin kuin
mainituista säännöksistä aiheutuu se, että tuomioistuimilla on toimivalta kumota tai kieltäytyä soveltamasta laintasoisia
normeja, jos ne pitävät niitä syrjivinä, ja korvata ne tuomioistuinkäytännössä luoduilla normeilla tai muiden normatiivisten
toimien säännöksillä.
Kiireellisen hallituksen asetuksen nro 27/2006 (Ordonanţa de Urgenţă a Guvernului), sellaisena kuin se on muutettuna ja täydennettynä
lailla nro 45/2007 (jäljempänä OUG nro 27/2006), 11 §:n 1 momentin ja asetuksen liitteessä 1 olevan A kohdan 6–13 alakohdan
mukaan Direcţia Naţională Anticorupţien (kansallinen korruption vastainen yksikkö, jäljempänä DNA) ja Direcţia de Investigare
a Infracţiunilor de Criminalitate Organizată şi Terorismin (järjestäytyneen rikollisuuden ja terrorismin puitteissa tehtyjen
rikosten tutkintayksikkö, jäljempänä DIICOT) syyttäjät saavat samaa palkkaa kuin Înalta Curte de Casaţie şi Justiţien (ylimmän
asteen kassaatiotuomioistuin ja tuomioistuin) yhteydessä toimivan syyttäjäviraston syyttäjät.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä ilmenee, että Înalta Curte de Casaţie şi Justiţien yhteydessä toimivien
syyttäjien virkoihin pääseminen ja täten tähän virkaan liittyvän palkan saaminen edellyttävät muun muassa sitä, että asianomainen
henkilö on toiminut kahdeksan vuoden ajan tuomarina tai syyttäjänä, kun taas DNA:n ja DIICOT:n syyttäjänvirkoihin ei vaadita
tällaisen edellytyksen täyttymistä.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantajat, jotka ovat tuomareita tai syyttäjiä (magistraţi), ovat nostaneet ensimmäisessä oikeusasteessa Tribunalul
Bacăussa kanteen muun muassa tuota samaa tuomioistuinta sekä Curtea de Apel Bacăuta ja Ministerul Justiţiei şi Libertăţilor
Cetăţeneştia vastaan saadakseen korvauksen vahingosta, jota he katsovat kärsineensä sen syrjinnän vuoksi, jota heihin on sovellettu
palkkauksessa DNA:n ja DIICOT:n syyttäjille tältä osin varatun aseman johdosta.
Tribunalul Bacău katsoi 4.4.2008 antamassaan tuomiossa, että kantajia oli syrjitty asetuksen nro 137/2000 2 §:n 1 momentissa
tarkoitettua yhteiskuntaluokkaa vastaavien ammatillisen ryhmän ja työntekopaikan perusteella ja että työlain (codul muncii)
6 §:n 2 momentissa vahvistettua periaatetta, jonka mukaan samasta työstä on maksettava samaa palkkaa, on niin ikään loukattu
käsiteltävässä asiassa.
Tästä syystä Tribunalul Bacău hyväksyi sen käsiteltäväksi saatetun kanteen ja velvoitti asetuksen nro 137/2000 27 §:n 1 momentin
nojalla vastaajat myöntämään kantajille palkkaoikeudet, jotka vastasivat erotusta heidän jo saamansa palkan ja DNA:n ja DIICOT:n
syyttäjille OUG:ssä nro 27/2006 säädetyn palkan välillä viimeksi mainitun säädöksen voimaantulopäivästä lähtien.
Ministerul Justiţiei şi Libertăţilor Cetăţeneşti väitti mainitusta tuomiosta tekemänsä valituksen tueksi muun muassa, että
Tribunalul Bacău oli ylittänyt tuomiovaltansa rajat myöntäessään itselleen lainsäädäntövaltaa Curtea Constituţionalăn edellä
mainittujen ratkaisujen nrot 818–820, 1325 ja 146 vastaisesti.
Tässä tilanteessa Curtea de Apel Bacău on päättänyt lykätä valituksen käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Ovatko [direktiivin 2000/43] 15 artikla ja [direktiivin 2000/78] 17 artikla – molemmat direktiivit on pantu täytäntöön kansallisessa
lainsäädännössä [asetuksella nro 137/2000], sellaisena kuin se on uudelleen julkaistuna ja muutettuna – esteenä sellaiselle
kansalliselle lainsäädännölle tai Curte Constituţionalăn ratkaisulle, jossa kansallisia tuomioistuimia kielletään myöntämästä
syrjityille kantajille aineellisista ja/tai aineettomista vahingoista asianmukaiseksi katsomaansa korvausta sellaisissa tapauksissa,
joissa syrjintään perustuva vahingonkorvaus koskee muulle ammattiryhmälle kuin sille, johon kantajat kuuluvat, laissa säädettyjä
palkkaoikeuksia (ks. tältä osin Curte Constituţionalăn 4.12.2008 antama ratkaisu nro 1325 ja saman tuomioistuimen 25.2.2010
antama ratkaisu nro 146)?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko kansallisen tuomioistuimen odotettava sellaisten kansallisten säännösten
kumoamista tai muuttamista ja/tai sellaisen Curte Constituţionalăn oikeuskäytännön muuttamista, joka on mahdollisesti ristiriidassa
[unionin oikeuden] sääntöjen kanssa, vai onko sen sovellettava sen käsiteltävänä olevaan asiaan suoraan ja välittömästi [unionin
oikeuteen] sisältyviä määräyksiä ja säännöksiä siten kuin Euroopan unionin tuomioistuin niitä mahdollisesti tulkitsee ja jätettävä
huomiotta kaikki [unionin oikeuden] kanssa ristiriidassa olevat kansallisen lainsäädännön säännökset tai Curte Constituţionalăn
ratkaisut?”

Ennakkoratkaisukysymysten kohde
Kun ennakkoratkaisukysymyksiä luetaan ennakkoratkaisupäätöksessä olevien selvitysten valossa, näillä kysymyksillä pyritään
selvittämään yhtäältä, onko sen jälkeen, kun direktiivin 2000/43 15 artiklan ja direktiivin 2000/78 17 artiklan kansallinen
täytäntöönpano on varmistettu asetuksen nro 137/2000 27 §:n kaltaisella säännöksellä, mainittuja 15 ja 17 artiklaa tulkittava
siten, että ne ovat esteenä sille, että Curte Constituţionalăn ratkaisuilla estetään se, että mainitulla kansallisen oikeuden
säännöksellä voitaisiin myöntää sellaisille henkilöille, jotka ovat kärsineet palkkasyrjintää ammattiryhmän tai työntekopaikan
perusteella, oikeus korvaukseen sellaisten palkkaoikeuksien muodossa, joista laissa säädetään toisen ammattiryhmän eduksi.
Siinä tapauksessa, että tilanne on näin, ennakkoratkaisukysymyksillä pyritään selvittämään toisaalta, onko kansallisen tuomioistuimen
jätettävä soveltamatta tällaista sisäisen oikeuden säännöstä tai perustuslakituomioistuimen oikeuskäytäntöä ilman, että sen
on odotettava kyseisen säännöksen sellaista lainsäädäntöteitse tehtävää muutosta tai perustuslakituomioistuimen sellaista
oikeuskäytäntöä, joilla voidaan varmistaa säännöksen unionin oikeuden mukaisuus.

Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
Romanian hallitus ja Irlanti ovat kyseenalaistaneet kirjallisissa huomautuksissaan ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi
ottamisen erityisesti sillä perusteella, että pääasian tilanne ei kuulu direktiivien 2000/43 ja 2000/78 eikä yleisemmin ottaen
koko unionin oikeuden soveltamisalaan.
Ensinnäkin on huomattava, että unionin tuomioistuimella on SEUT 267 artiklan nojalla toimivalta antaa ennakkoratkaisuja perussopimuksen
ja unionin toimielinten säädösten tulkinnasta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa määrätty menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten
välisen yhteistyön väline. Tästä seuraa, että yksinomaan kansallisten tuomioistuinten, joissa asia on vireillä ja jotka vastaavat
annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian
ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (ks. mm. yhdistetyt
asiat C‑297/88 ja C‑197/89, Dzodzi, tuomio 18.10.1990, Kok., s. I-3763, Kok. Ep. X, s. 555, 33 ja 34 kohta; asia C-28/95,
Leur-Bloem, tuomio 17.7.1997, Kok., s. I-4161, 24 kohta ja asia C-409/06, Winner Wetten, tuomio 8.9.2010, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen silloin, kun kansallisten tuomioistuinten esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat unionin oikeuden säännöksen
tulkintaa, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti annettava ennakkoratkaisu (ks. mm. em. yhdistetyt asiat Dzodzi, tuomion
35 kohta; em. asia Leur-Bloem, tuomion 25 kohta ja em. asia Winner Wetten, tuomion 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös todennut, että sen asiana on poikkeuksellisissa tilanteissa tutkia ne olosuhteet, joissa
kansallinen tuomioistuin on saattanut asian sen käsiteltäväksi, jotta se voisi arvioida, onko se toimivaltainen (ks. mm. asia
C-13/05, Chacón Navas, tuomio 11.7.2006, Kok., s. I-6467, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kansallisen tuomioistuimen
esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vastaamisesta kieltäytyminen on mahdollista vain, jos on ilmeistä, ettei pyydetyllä
unionin oikeuden tulkitsemisella ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai
kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja
ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin
(ks. mm. em. asia Chacón Navas, tuomion 33 kohta ja em. asia Winner Wetten, tuomion 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Täten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansallisen tuomioistuimen esittämä ennakkoratkaisupyyntö voidaan jättää
tutkimatta muun muassa sillä perusteella, että on ilmeisen selvää, että unionin oikeutta ei kyseisen asian olosuhteissa voida
soveltaa suoraan eikä välillisesti (ks. mm. em. asia Leur-Bloem, tuomion 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on heti alkuun huomautettava, että kansallinen tuomioistuin ei tiedustele unionin tuomioistuimelta,
kuuluuko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne direktiivien 2000/43 ja 2000/78 ja erityisesti ennakkoratkaisukysymysten
kohteena olevien ensin mainitun direktiivin 15 artiklan ja viimeksi mainitun 17 artiklan soveltamisalaan.
On kuitenkin todettava, kuten Romanian hallitus, Irlanti ja Euroopan komissio ovat väittäneet, että tilanne ei ole näin.
Direktiivin 2000/78 1 artiklassa nimittäin täsmennetään, että direktiivin tarkoituksena on luoda työssä ja ammatissa yleiset
puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle.
Direktiivin 2000/43 tarkoituksena puolestaan on sen 1 artiklan mukaan luoda puitteet rotuun ja etniseen alkuperään perustuvan
syrjinnän torjumiselle.
Ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee kuitenkin, ettei pääasiassa kyseessä oleva syrjintä mitenkään perustu johonkin näistä edellä
mainituissa direktiiveissä luetelluista perusteista, vaan syrjinnän perusteena on asianomaisten henkilöiden kansallisessa
laissa tarkoitettu ammattiryhmä tai heidän työntekopaikkansa.
Tämän johdosta pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne ei kuulu niiden yleisten puitteiden piiriin, jotka direktiiveillä
2000/43 ja 2000/78 on luotu tiettyjen syrjinnän lajien torjumiseksi.
Kuten mainittujen direktiivien 2 artiklan 1 kohdasta erityisesti ilmenee, näissä direktiiveissä vahvistettua yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta sovelletaan, kun kyse on direktiivien 1 artiklassa tyhjentävästi luetelluista syrjintäperusteista (ks.
vastaavasti asia C-303/06, Coleman, tuomio 17.7.2008, Kok., s. I-5603, 38 ja 46 kohta).
Lisäksi on muistutettava, että EY 13 artikla, josta on tullut SEUT 19 artikla ja jossa ainoastaan säännellään yhteisön toimivaltaa
ja jonka perusteella edellä mainitut direktiivit on annettu, ei myöskään koske ammattiryhmään tai työntekopaikkaan perustuvaa
syrjintää, ja täten EY 13 tai SEUT 19 artikla eivät voisi olla edes oikeudellisena perustana neuvoston toimenpiteille, joilla
pyritään torjumaan tällaisia syrjinnän lajeja (ks. vastaavasti em. asia Chacón Navas, tuomion 55 kohta ja em. asia Coleman,
tuomion 46 kohta).
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne ei kuulu EY 13 artiklan perusteella toteutettujen
toimenpiteiden eikä erityisesti direktiivien 2000/43 ja 2000/78 soveltamisalan piiriin, eivätkä ensin mainitun direktiivin
15 artikla ja viimeksi mainitun 17 artikla, joista ennakkoratkaisupyynnössä on kyse, täten koske tällaista tilannetta (ks.
analogisesti asia C-217/08, Mariano, määräys 17.3.2009, Kok., s. I-35?, 27 kohta).
Koska Curtea de Apel Bacău on kuitenkin korostanut sekä ennakkoratkaisupäätöksen perusteluissa että ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään,
että asetuksella nro 137/2000 varmistetaan direktiivien 2000/43 ja 2000/78 täytäntöönpano sisäisessä oikeudessa, on syytä
pohtia myös sitä, olisiko unionin tuomioistuimen tulkinta mainituista 15 ja 17 artiklasta perusteltu komission esittämällä
tavalla siitä syystä, että näitä artikloja on säädetty sovellettavaksi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin olosuhteisiin
kansallisessa oikeudessa kyseisiin artikloihin tehdyllä viittauksella.
Tämän suhteen on muistutettava, että unionin tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että sillä on toimivalta ratkaista
unionin oikeuden säännöksiä koskevia ennakkoratkaisukysymyksiä sellaisissa tapauksissa, joissa pääasian tosiseikat jäävät
unionin oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle mutta joissa unionin oikeuden säännöksiä on säädetty sovellettavaksi kansallisessa
oikeudessa unionin oikeuden säännösten sisältöön tehdyllä viittauksella (ks. mm. em. asia Leur-Bloem, tuomion 25 ja 27 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-247/97, Schoonbroodt, tuomio 3.12.1998, Kok., s. I-8095, 14 ja 15 kohta).
Unionin tuomioistuin on erityisesti korostanut, että kun kansallisessa lainsäädännössä pyritään yksinomaisesti valtion sisäisten
tilanteiden ratkaisemiseksi noudattamaan unionin oikeudessa annettuja ratkaisuja, jotta muun muassa vältettäisiin maan omien
kansalaisten syrjintä tai mahdolliset kilpailun vääristymiset tai jotta varmistuttaisiin samanlaisesta menettelystä toisiinsa
rinnastettavissa tilanteissa, on olemassa selvä intressi siihen, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä
tulkitaan yhdenmukaisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä
ja käsitteitä sovelletaan (ks. mm. em. asia Leur-Bloem, tuomion 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-130/95, Giloy,
tuomio 17.7.1997, Kok., s. I-4291, 28 kohta).
Käsiteltävässä asiassa tilanne ei kuitenkaan ole tällainen.
Kuten edellä todettiin, ennakkoratkaisupäätöksestä kiistämättä ilmenee, että asetuksella nro 137/2000 pyritään erityisesti
direktiivien 2000/43 ja 2000/78 täytäntöönpanoon sisäisessä oikeudessa ja että kyseisen asetuksen 27 §:llä, jossa säädetään,
että mainitussa pykälässä kielletyt syrjinnän lajit johtavat niiden aiheuttajien vastuuseen ja antavat syrjinnän uhreille
oikeuden saada korvausta, varmistetaan tältä osin direktiivin 2000/43 15 artiklan ja direktiivin 2000/78 17 artiklan täytäntöönpano.
Tästä ei kuitenkaan seuraa sitä, että kun mainittua 27 §:ää sovelletaan pelkästään kansallisen oikeuden nojalla kiellettyyn
syrjintään, joka ei kuulu edellä mainittujen direktiivien soveltamisalaan, kyseisen pykälän tulkinnan tulisi riippua näiden
direktiivien säännöksistä tai yleisemmin unionin oikeuden säännöksistä tai määräyksistä.
Asiassa ei nimittäin ole mitenkään osoitettu, että nyt käsiteltävässä tilanteessa olisi olemassa sellainen selvä intressi
unionin oikeudesta lainattujen säännösten tai käsitteiden yhdenmukaiseen tulkintaan riippumatta siitä, missä tilanteessa näitä
säännöksiä ja käsitteitä sovelletaan, että tämän johdosta unionin tuomioistuimella olisi toimivalta vastata kansallisen tuomioistuimen
sille esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin.
Ennakkoratkaisupäätökseen ei ensinnäkään sisälly riittävän täsmällistä mainintaa, josta voitaisiin päätellä, että saattaessaan
direktiiveissä 2000/43 ja 2000/78 säädettyjen syrjinnän kieltävien sääntöjen rikkomisen saman korvausjärjestelmän alaisuuteen
kuin puhtaasti kansalliseen säännöstöön perustuvien syrjinnän kieltävien sääntöjen rikkomiset, kansallisen lainsäätäjän tarkoituksena
olisi viimeksi mainittujen rikkomisten osalta ollut viitata unionin oikeuden säännösten sisältöön tai noudattaa unionin oikeudessa
annettuja ratkaisuja.
On myös huomautettava yhtäältä, että seuraamusjärjestelmä – kuten esimerkiksi järjestelmä, joka jäsenvaltioiden on direktiivin
2000/43 15 artiklan ja direktiivin 2000/78 17 artiklan nojalla pantava täytäntöön – täydentää mainituissa direktiiveissä olevia
syrjinnän kieltäviä aineellisia sääntöjä, joiden tehokkuus mainitulla seuraamusjärjestelmällä on taattava. Kuten tämän tuomion
31–36 kohdassa kuitenkin todetaan, mainittuihin direktiiveihin ei sisälly mitään syrjinnän kieltävää sääntöä, joka perustuisi
pääasiassa kyseessä olevan säännön tavoin ammatilliseen ryhmään.
Toisaalta on todettava, että direktiivin 2000/43 15 artiklassa ja direktiivin 2000/78 17 artiklassa ainoastaan velvoitetaan
jäsenvaltiot luomaan seuraamusjärjestelmä, jota sovelletaan näiden direktiivien mukaisesti annettujen kansallisten säännösten
rikkomisiin, ja todetaan tästä, että näiden seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia ja että niihin
saattaa kuulua korvausten maksaminen. Tämän johdosta niiden erinäisten konkreettisten toimenpiteiden, joita unionin oikeuden
kyseessä olevien säännösten täytäntöönpano edellyttää, voidaan vaikeasti havaita – kun niitä on sovellettava tilanteisiin,
jotka eivät kuulu unionin oikeuden säännösten soveltamisalaan – viittaavan näissä säännöksissä oleviin käsitteisiin tai noudattavan
näissä säännöksissä – joita on tulkittava yhdenmukaisesti riippumatta siitä, missä olosuhteissa niitä sovelletaan – annettuja
ratkaisuja.
Lopuksi on korostettava, että käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisukysymysten tarkoituksena ei niinkään ole tulkinnan saaminen
direktiivin 2000/43 15 artiklan ja direktiivin 2000/78 17 artiklan aineellisesta sisällöstä, vaan paremminkin sen määrittäminen,
onko unionin oikeuden etusija esteenä perustuslaintasoiselle kansalliselle säännölle – sellaisena kuin kyseisen jäsenvaltion
perustuslakituomioistuin sitä tulkitsee – jonka mukaan tilanteessa, joka ei kuulu edellä mainittujen unionin oikeuden säännösten
soveltamisalaan, on jätettävä soveltamatta sisäisen oikeuden sääntöä, jolla varmistutaan samaisten unionin oikeuden säännösten
täytäntöönpanosta, tai tulkittava kyseistä sisäisen oikeuden sääntöä tavalla, joka olisi mainittujen unionin oikeuden säännösten
vastainen, mikäli tilanne kuuluisi niiden soveltamisalaan.
Vaikka tarve varmistua unionin oikeuden normien yhdenmukaisesta tulkinnasta voi edellä esitetyllä tavalla oikeuttaa sen, että
unionin tuomioistuimen toimivaltaa antaa tulkinta laajennetaan tällaisten normien sisältöön, mukaan luettuna tilanteet, joissa
näitä normeja sovelletaan vain välillisesti tiettyihin tosiseikkoihin siitä syystä, että kansallisen oikeuden säännössä viitataan
niihin, tämä tekijä ei kuitenkaan voi unionin ja jäsenvaltioiden välistä toimivallan jakoa loukkaamatta johtaa siihen, että
kyseiselle unionin oikeuden normille myönnettäisiin sellainen etusija ylemmäntasoisiin sisäisen oikeuden normeihin nähden,
jonka mukaan tällaisessa tilanteessa on jätettävä soveltamatta kyseistä kansallisen oikeuden sääntöä tai siitä esitettyä tulkintaa.
Kaiken edellä esitetyn perusteella Curtea de Apel Bacăun esittämät ennakkoratkaisukysymykset, joilla ei pyritä selvittämään,
kuuluuko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne direktiivin 2000/43 15 artiklan ja direktiivin 2000/78 17 artiklan soveltamisalaan,
vaan joiden lähtökohtana on paremminkin olettama siitä, että tilanne on näin ja että unionin tuomioistuimelta voidaan pyytää
tulkintaa, vaikka kyseisiä unionin oikeuden säännöksiä ei selvästikään voida soveltaa esillä olevan asian olosuhteisiin välittömästi
eikä välillisesti, on jätettävä tutkimatta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Curtea de Apel Bacăun (Romania) esittämä ennakkoratkaisupyyntö jätetään tutkimatta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: romania.