CELEX: 62010CJ0430
Liidu kodaniku õigus vabalt liikuda
Direktiiv 2004/38/EÜ
Keeld lahkuda riigi territooriumilt teises riigis tehtud süüdimõistva kohtuotsuse tõttu
Narkootilise aine ebaseaduslik käitlemine
Meede, mis võib olla õigustud avaliku korra huvides

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada esiteks artikli 27 lõikeid 1 ja 2 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli
2004. aasta direktiivis 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt
liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ,
68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05,
lk 46, teiseks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrust (EÜ) nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute
üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad) (ELT L 105, lk 1, edaspidi „määrus nr 562/2006”),
ja kolmandaks 19. juunil 1990 Schengenis (Luksemburg) allkirjastatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta
Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel
kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9; edaspidi „Schengeni lepingu
rakendamise konventsioon”).
See taotlus on esitatud Bulgaaria kodaniku H. Gaydarovi ja direktor na Glavna direktsia „Ohranitelna politsia” pri Ministerstvo
na vatreshnite raboti (Bulgaaria siseministeeriumi „Korrakaitsepolitsei” peadirektsiooni direktor, edaspidi „politseidirektor”)
vahelises kohtuvaidluses politseidirektori poolt H. Gaydarovi suhtes kehtestatud meetme üle keelata viimasel lahkuda riigi
territooriumilt ning väljastada talle passi või muud sarnast dokumenti.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Direktiiv 2004/38
Vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 3 lõikele 1 kohaldatakse seda direktiivi kõikide liidu kodanike suhtes, kes liiguvad
liikmesriiki või elavad liikmesriigis, mille kodanikud nad ei ole, ja nende pereliikmete suhtes.
Nimetatud direktiivi artikli 4 lõiked 1 ja 3 sätestavad:
„1.      Ilma et see piiraks liikmesriigi piirikontrolli suhtes kohaldatavate, reisidokumente käsitlevate sätete kohaldamist, on kõikidel
liidu kodanikel, kellel on kehtiv isikutunnistus või pass, ja nende pereliikmetel, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kellel
on kehtiv pass, õigus lahkuda liikmesriigi territooriumilt, et reisida mõnda teise liikmesriiki.
[...]
3.      Liikmesriigid annavad kooskõlas oma õigusaktidega oma kodanikele välja kodakondsust tõendava isikutunnistuse või passi ja
uuendavad seda.”
Nimetatud direktiivi artikli 27 lõiked 1–3 sätestavad:
„1.      Kui käesoleva peatüki sätetest ei tulene teisiti, võivad liikmesriigid piirata avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides
liidu kodanike ja nende pereliikmete liikumis‑ ja elamisvabadust, sõltumata nende kodakondsusest. Kõnealuseid põhjendusi ei
tohi rakendada majanduslikel eesmärkidel.
2.      Avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja põhinevad eranditult asjaomase
isiku isiklikul käitumisel. Varasemate süüdimõistvate kohtuotsustega ei saa selliste meetmete võtmist iseenesest põhjendada.
Asjaomase isiku käitumine peab kujutama endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi.
Põhjendused, mis ei ole juhtumi üksikasjadega seotud või mis rajanevad üldise preventsiooni kaalutlustel, ei ole vastuvõetavad.
3.      Et teha kindlaks, kas asjaomane isik kujutab endast ohtu avalikule korrale või julgeolekule, võib vastuvõttev liikmesriik,
kui ta seda vajalikuks peab, registreerimistunnistust välja andes või registreerimissüsteemi puudumise korral hiljemalt kolme
kuu jooksul alates asjaomase isiku saabumisest selle liikmesriigi territooriumile või saabumisest teatamisest vastavalt artikli 5
lõikele 5 elamisluba välja andes nõuda, et päritoluliikmesriik ja vajaduse korral teised liikmesriigid esitaksid teabe asjaomase
isiku võimaliku varasema kohtuliku karistatuse kohta. Sellise teabe nõudmine ei kuulu standardmenetlusse. Konsulteeritav liikmesriik
annab oma vastuse kahe kuu jooksul.”
Määrus nr 562/2006
Määruse nr 562/2006 põhjendus 5 ütleb:
„Ühiste eeskirjade määratlemine isikute üle piiri liikumise kohta ei sea kahtluse alla ega mõjuta vaba liikumise õigust, mis
on Euroopa Liidu kodanikel ja nende pereliikmetel ning sellistel kolmandate riikide kodanikel ja nende pereliikmetel, kes
omavad ühelt poolt ühenduse ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt selliste kolmandate riikide vaheliste kokkulepete alusel
Euroopa Liidu kodanikega samaväärseid vaba liikumise õigusi.”
Selle määruse põhjenduse 20 kohaselt:
„Käesolevas määruses austatakse põhiõigusi ja peetakse eelkõige kinni Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud põhimõtetest.
Seda peaks kohaldama kooskõlas liikmesriikide kohustustega seoses rahvusvahelise kaitsega ja välja- või tagasisaatmise lubamatuse
põhimõttega.”
Sama määruse artikkel 3 sätestab:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi liikmesriikide sise- või välispiire ületavate isikute suhtes, ilma et see mõjutaks:
a)       ühenduse vaba liikumise õigust omavate isikute õigusi;
[...]”
Nimetatud määruse artikli 7 lõike 6 kohaselt:
„Ühenduse vaba liikumise õigust omavaid isikuid kontrollitakse vastavalt direktiivile 2004/38/EÜ.”
Schengeni lepingu rakendamise konventsioon
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 71 sätestab:
„1.      Seoses mis tahes tüüpi narkootiliste ja psühhotroopsete ainete, sealhulgas kanepi otsese või kaudse müügiga ning selliste
toodete ja ainete omamisega müügiks või ekspordiks kohustuvad konventsiooniosalised ÜRO olemasolevaid konventsioone […] järgides
võtma kõik vajalikud meetmed narkootiliste ja psühhotroopsete ainete salakaubaveo tõkestamiseks ja selle eest karistamiseks.
2.      […] [K]onventsiooniosalised [kohustuvad] nii haldusõiguslike kui ka kriminaalõiguslike meetmetega tõkestama narkootiliste
ja psühhotroopsete ainete, sealhulgas kanepi ebaseaduslikku eksporti, samuti selliste toodete ja ainete müüki, tarnimist ja
käitlemist [...].
[…]
5.      Konventsiooniosalised teevad kõik endast sõltuva, et ära hoida ja tõkestada ebaseaduslikku nõudlust mis tahes liiki narkootiliste
ja psühhotroopsete ainete, sealhulgas kanepi järele. Iga konventsiooniosaline vastutab selleks võetavate meetmete eest.”

Siseriiklik õigus
Bulgaaria põhiseadus
Bulgaaria põhiseaduse artikli 35 lõikes 1 on sätestatud
„Igaühel on õigus vabalt valida elukohta, riigi territooriumil vabalt liikuda ja sealt lahkuda. Seda õigust võib seaduse alusel
piirata riigi julgeoleku, rahvatervise ning kaaskodanike õiguste ja vabaduste kaitseks”.
Bulgaaria isikutunnistuste seadus
Bulgaaria isikutunnistuste seaduse (Zakon za balgarskite litschni dokumenti,
Darzhaven Vestnik,
edaspidi „DV”, nr 93, 11.8.1998) 2006. aastal muudetud redaktsioonis (
DV
nr 105, edaspidi „ZBLD”) artikli 23 lõiked 2 ja 3 näevad ette:
„2.      Igal Bulgaaria kodanikul on õigus ületada isikutunnistusega Bulgaaria Vabariigi ja Euroopa Liidu liikmesriikide vahelisi sisepiire
ning rahvusvahelistes lepingutes ette nähtud juhtudel maalt lahkuda ja sinna tagasi pöörduda.
3.      Lõikes 2 nimetatud õigust võib piirata üksnes seadusega ette nähtud juhtudel, kui see on vajalik riigi julgeoleku, avaliku
korra, inimeste tervise või kaaskodanike õiguste ja vabaduste kaitseks.”
ZBLD artikkel 76 näeb ette:
„Järgmistel isikutel võib keelata riigist lahkuda ja neile passi või analoogseid dokumente väljastada:
[...]
5.      isikutel, kes teises riigis viibimise ajal panevad toime selle riigi õigusnormide rikkumise, kaheks aastaks arvates väljasaatmise
kohta Välisministeeriumilt ametliku kirja või asjaomase riigi pädevalt asutuselt dokumentide saamisest, milles on välja toodud
toimepandud rikkumine.”
ZBLD‑d on muudetud Bulgaaria ametlikus väljaandes nr 82/2009 avaldatud seadusega, mis jõustus 1. jaanuaril 2010. See seadus
tühistas artikli 76 lõike 5 ning nägi eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmetel ette, et varem selle sätte alusel võetud meetmed
kaotavad kehtivuse kolm kuud pärast nimetatud seaduse jõustumist.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Bulgaaria kodanikku  H. Gaydarovit karistati 2. oktoobril 2008 Serbias 9‑kuulise vangistusega narkootilise aine salakaubaveo
eest.
Bulgaaria ametiasutused said 6. novembril 2008 diplomaatilise noodi, milles mainiti seda süüdimõistmist.
Selle teabe põhjal võttis politseidirektor ZBLD artikli 76 lõike 5 alusel 13. novembril 2008 meetme, millega H. Gaydarovil
keelati riigist lahkuda ning millega keelati talle väljastada passi või muud sarnast dokumenti.
Sellest otsusest teatati asjaomasele isikule 16. septembril 2009, s.o kuupäeval, mil ta oli ära kandnud oma karistuse Serbias
ning pöördunud tagasi Bulgaariasse.
H. Gaydarov vaidlustas selle otsuse eelotsusetaotluse esitanud kohtus, märkides eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul, et
ta on juba teises riigis süüdi mõistetud ning et Bulgaaria seadust ei saa talle kohaldada. Politseidirektor omalt poolt kinnitas,
et toimis vastavalt ZBLD artikli 76 lõike 5 sätetele.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kasutab pädev haldusasutus seda võimalust kaalutlusõiguse alusel. Niisuguse otsuse
kohtulik kontroll piirdub selles artiklis mainitud kirja või muude ametlike dokumentide olemasolu kontrollimisega. Kõrgem
halduskohus on seda kohtupraktikat hiljuti kinnitanud, lahendades kaebust sarnase otsuse peale, mis oli tehtud Hispaanias
süüdi mõistetud Bulgaaria kodaniku suhtes (16. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas 5013).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas vaidlusalune ZBLD säte on kooskõlas liidu õigusega, mis vastavalt ELTL artiklitele 20
ja 21 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 45 lõikele 1 ning direktiivile 2004/38 annab liidu kodanikele – kelle staatuses
on ka H. Gaydarov – õiguse liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil. Sellegipoolest märkis ta, et sama direktiivi
artikli 27 kohaselt võivad liikmesriigid piirata liidu kodanike liikumisvabadust avaliku korra või tervishoiu huvides. Lisaks
märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et niisugune meede nagu põhikohtuasjas vaidluse all olev keeld lahkuda riigi territooriumilt
rajaneb Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikliga 71 liikmesriikidele pandud kohustusel rakendada välispiiridel
kontrollimeetmeid, et võidelda narkootiliste ainete salakaubaveo ja õigusvastase tarvitamise vastu. Lõpuks tõstatab eelotsusetaotluse
esitanud kohus küsimuse direktiivi 2004/38 artiklis 27 sisalduvate kriteeriumide kohaldatavusest Bulgaaria kodanikule, kuna
see direktiiv on Bulgaaria õigusesse üle võetud ainult isikut tõendavate dokumentide väljastamise osas, kuid mitte osas, milles
see annab Bulgaaria kodanikele õiguse reisida teise liikmesriiki.
Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Sofia-grad menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi 2004/38 artikli 27 lõikeid 1 ja 2 tuleb põhikohtuasja asjaolusid silmas pidades tõlgendada nii, et need on
kohaldatavad, kui ühe liikmesriigi kodanikul keelatakse oma riigi territooriumilt lahkuda, kuna ta on kolmandas riigis toime
pannud narkootiliste ainetega seotud kuriteo juhul, kui samal ajal esinevad järgmised asjaolud:
–        nimetatud direktiivi sätteid ei ole liikmesriigi enda kodanike suhtes sõnaselgelt üle võetud;
–        liikmesriigi seadusandja põhjendab õiguspärast eesmärki, mis õigustab Bulgaaria kodanike liikumisvabaduse piiramist, Euroopa
Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist
reguleerivad ühenduse eeskirjad; ja
–        haldusmeetmeid kohaldatakse [Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni] artikli 71 alusel ning arvestades määruse nr 562/2006
põhjendusi 5 ja 20?
2.      Kas põhikohtuasja asjaolusid arvestades ning võttes arvesse Euroopa Liidu kodanike liikumisvabaduse kasutamisele kehtestatud
piiranguid ning nende rakendamiseks vastavalt liidu õigusele – sealhulgas vastavalt Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni
artikli 71 lõigetele 1, 2 ja 5 koostoimes määruse nr 562/2006 põhjendustega 5 ja 20 – võetud meetmeid, võivad siseriiklikud
õigusnormid lubada liikmesriigil kohaldada oma kodaniku suhtes narkootiliste ainetega seotud kuriteo toimepanemise tõttu haldussunnimeedet,
milleks on „keeld riigist lahkuda”, kui selle kodaniku mõistis nimetatud rikkumises süüdi kolmanda riigi kohus?
3.      Kas põhikohtuasja asjaolusid arvestades tuleb Euroopa Liidu kodanike liikumisvabaduse kasutamisele kehtestatud piiranguid
ja tingimusi, nagu ka nende rakendamiseks vastavalt liidu õigusele – sealhulgas vastavalt Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni
artikli 71 lõigetele 1, 2 ja 5 koostoimes määruse nr 562/2006 põhjendustega 5 ja 20 – võetud meetmeid tõlgendada nii, et kolmanda
riigi kohtu poolt ühe liikmesriigi kodaniku süüdimõistmist narkootiliste ainetega seotud teo eest, mis selle liikmesriigi
õiguse kohaselt on raske tahtlik kuritegu, tuleb üld- ja eripreventsiooni kaalutlustel, sealhulgas teiste isikute tervise
kaitse paremaks tagamiseks ennetuspõhimõttel käsitleda nii, et asjaomase kodaniku isiklik käitumine kujutab endast tõelist,
vahetut ja piisavalt tõsist ohtu mõnele ühiskonna põhihuvile seaduses määratletud ajavahemiku jooksul, mis ei ole seotud mõistetud
karistuse kandmise ajaga, kuid mis jääb rehabilitatsiooniaja raamesse?”

Eelotsuse küsimused
Esitatud küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, pärib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas liidu
õigusega on vastuolus haldusakt, millega liikmesriik keelab oma kodanikul asjaomasest riigist lahkuda põhjusel, et kolmanda
riigi kohus on nimetatud isikut kriminaalkorras karistanud narkootilise aine ebaseadusliku käitlemise eest.
Esiteks tuleb märkida, et Bulgaaria kodanikuna on H. Gaydarovil ELTL artikli 20 alusel liidu kodaniku staatus ning ta võib
seega, sealhulgas oma päritoluliikmesriigi vastu, tugineda selle staatusega kaasnevatele õigustele, eeskätt ELTL artikliga 21
ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (vt eelkõige 10. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
C‑33/07: Jipa, EKL 2008, lk I‑5157, punkt 17, ja 5. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑434/09: McCarthy, kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata, punkt 48).
Teiseks tuleb täpsustada, et õiguse vabalt liikuda alla kuulub nii Euroopa Liidu kodaniku õigus siseneda muusse kui oma päritoluliikmesriiki
kui ka sellega kaasnev õigus viimati nimetatud riigist lahkuda. Nagu Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus rõhutada, kaotaksid
aluslepinguga tagatud põhivabadused oma sisu, kui päritoluliikmesriik võiks ilma asjakohase põhjenduseta keelata oma kodanikel
riigi territooriumilt lahkuda teise liikmesriigi territooriumile sisenemise eesmärgil (vt eespool viidatud kohtuotsus Jipa,
punkt 18).
Lisaks sätestab direktiivi 2004/38 artikli 4 lõige 1 sõnaselgelt, et kõikidel liidu kodanikel, kellel on kehtiv isikutunnistus
või pass, on õigus lahkuda liikmesriigi territooriumilt, et reisida mõnda teise liikmesriiki.
Sellest tuleneb, et niisugune olukord, milles on H. Gaydarov ja mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktides 15–18,
on hõlmatud liidu kodanike õigusega vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil ning kuulub seega direktiivi 2004/38
kohaldamisalasse.
Selles osas tuleb sarnaselt Euroopa Komisjonile märkida, et nähtuvalt määruse nr 562/2006 põhjendusest 5 ja artikli 3 punktist a
ei ole selle määruse eesmärk ning ei tohi selle määruse kohaldamise tulemus olla liidu kodanikele EL‑i toimimise lepinguga
ette nähtud liikumisvabaduse piiramine. Selle määruse artikli 7 lõige 6 sätestab veel, et isikuid, kellel on liidu õigusega
antud õigus vabalt liikuda, kontrollitakse vastavalt direktiivile 2004/38.
Kolmandaks tuleb meenutada, et liidu kodanike õigus vabalt liikuda ei ole siiski tingimusteta, vaid see võib olla allutatud
aluslepinguga ja selle rakendamiseks kehtestatud sätetega ette nähtud piirangutele ja tingimustele (vt eelkõige eespool viidatud
kohtuotsus Jipa, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab põhikohtuasja, siis tulenevad need piirangud ja tingimused täpsemalt direktiivi 2004/38 artikli 27 lõikest 1.
Samas võimaldab see säte liikmesriikidel piirata liidu kodanike ja nende pereliikmete liikumisvabadust üksnes avaliku korra,
julgeoleku või tervishoiu huvides.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei laiene siseriiklik seadus, millega võetakse üle direktiiv 2004/38, Bulgaaria Vabariigi
kodanikele. See asjaolu ei tohi siiski mingil juhul takistada liikmesriigi kohut tagamast liidu õigusnormide täielikku õigusmõju,
jättes vajaduse korral kohaldamata liidu, antud juhul direktiivi 2004/38 artikliga 27 vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi
(vt selle kohta eelkõige 5. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑173/09: Elchinov, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika), võttes arvesse, et nimetatud artikli sätted on tingimusteta ja piisavalt täpsed,
nii et isik võib neile tugineda oma päritoluliikmesriigi vastu (vt analoogia alusel 4. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 41/74:
van Duyn, EKL 1974, lk 1337, punktid 9–15).
Viimaseks, väljakujunenud kohtupraktikast johtub, et ehkki sisuliselt jääb liikmesriikidele vabadus määrata avaliku korra
või julgeoleku nõuded kindlaks lähtuvalt oma siseriiklikest vajadustest, mis võivad varieeruda nii liikmesriigiti kui sõltuvalt
ajajärgust, tuleb neid nõudeid liidu kontekstis ja eelkõige õigustusena isikute vaba liikumise aluspõhimõttest tehtavast erandist
tõlgendada kitsalt, nii et nende ulatust ei saaks määrata iga liikmesriik ühepoolselt, ilma liidu institutsioonide kontrollita
(vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Jipa, punkt 23).
Nii on Euroopa Kohus täpsustanud, et avaliku korra mõiste eeldab igal juhul lisaks ühiskondliku korra häiretele ehk igasugusele
seaduserikkumisele ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi (vt eelkõige
eespool viidatud kohtuotsus Jipa, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles kontekstis ning nii, nagu on meenutatud direktiivi 2004/38 artikli 27 lõikes 2, eeldavad erandid, mida riigid võivad
isikute liikumisvabadusest teha, et avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed peavad selleks, et olla õigustatud,
põhinema eranditult asjaomase isiku isiklikul käitumisel, ning et põhjendused, mis ei ole juhtumi üksikasjadega seotud või
mis rajanevad üldise preventsiooni kaalutlustel, ei ole vastuvõetavad (eespool viidatud kohtuotsus Jipa, punkt 24). Lisaks
on samas sättes kirjas, et õigust vabalt liikuda piiravaid automaatseid meetmeid ei saa iseenesest põhjendada varasemate süüdimõistvate
kohtuotsustega.
Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 71 paneb liikmesriikidele kohustuse
võidelda narkootiliste ainete ebaseadusliku käitlemise vastu, ei ole ei selle konventsiooni eesmärk ega tagajärg teha erandeid
aluslepingu ning direktiiviga 2004/38 kehtestatud eeskirjadest liidu kodanike vaba liikumise valdkonnas. Schengeni lepingu
rakendamise konventsiooni artikkel 134 täpsustab lisaks, et selle konventsiooni sätted on kohaldatavad üksnes niivõrd, kui
need on kooskõlas liidu õigusega. Seda põhimõtet on korratud ka Schengeni protokollis, mille preambuli kolmandas lõigus kinnitatakse,
et Schengeni
acquis’
sätted on kohaldatavad ainult siis ja niivõrd, kuivõrd nad ühtivad liidu õigusega (31. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑503/03:
komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2006, lk I‑1097, punkt 34).
Praegusel juhul tuleb tõdeda, et põhikohtuasja vaidluse tekitanud olukord, nii nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus seda
kirjeldab, ei tundu vastavat direktiivi 2004/38 artikli 27 lõike 2 nõuetele.
Täpsemalt jääb eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt Euroopa Kohtule edastatud toimiku põhjal mulje, et vaidlusalune otsus
võeti põhikohtuasja kaebuse esitaja suhtes üksnes viimase kohta Serbias tehtud süüdimõistva kohtuotsuse põhjal ning see ei
sisalda ühtegi konkreetset hinnangut asjaomase isiku isiklikule käitumisele.
Seoses viimati nimetatud asjaoluga ning selleks, et anda täielik vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandale küsimusele,
tuleb täpsustada, et nagu eespool öeldust tuleneb, ei piisa ainuüksi asjaomase isiku suhtes varem tehtud süüdimõistva kohtuotsuse
olemasolust selleks, et asuda automaatselt seisukohale, et see isik kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu
mõnele ühiskonna põhihuvile, samas kui üksnes asjaolu, et isik kujutab endast nimetatud ohtu, saaks õigustada sellele isikule
liidu õigusega antud õiguste piiramist.
Siiski on eelotsusetaotluse esitanud kohus see, kes peab tegema sellekohased vajalikud järeldused, tuginedes faktilistele
ja õiguslikele asjaoludele, millega põhikohtuasjas põhjendati politseidirektori võetud meedet.
Sellist hinnangut andes peab eelotsusetaotluse esitanud kohus ka kindlaks tegema, kas niisugune lahkumisõiguse piiramine on
taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust. Nii direktiivi 2004/38
artikli 27 lõikest 2 kui ka Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast johtub, et vaba liikumise õigust piirav meede saab olla
õigustatud vaid siis, kui see on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus
Jipa, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Viimaseks, kuna kokkuvõttest, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus tegi kohaldatava siseriikliku õiguse kohta ning iseäranis
kohtupraktika kohta, mille kohaselt haldusasutusel on seda tüüpi meetmete võtmisel kaalutlusõigus, mille raames tehtud valikud
ei allu kohtu kontrollile, siis tuleb täpsustada, et isikul, kelle suhtes niisugune meede võetakse, peab olema õigus tõhusale
kohtulikule kaitsele (vt eelkõige 15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston, EKL 1986, lk 1651, punktid 18 ja 19;
15. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 222/86: Heylens jt, EKL 1987, lk 4097, punkt 14, ja 25. juuli 2002. aasta otsus
kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk I‑6677, punkt 39). Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele peab hõlmama nii otsuse faktilise kui ka õigusliku
seaduslikkuse kontrolli liidu õiguse vaatepunktist (vt selle kohta Euroopa Kohtu 28. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑69/10:
Samba Diouf, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 57). Kohtuliku kaitse tõhususe eelduseks on, et asjassepuutuv
isik saab tutvuda tema suhtes tehtud otsuse põhjendustega, lugedes kas otsust ennast või saades oma sellekohase taotluse põhjal
teada selle põhjendused, kusjuures pädev kohus võib asjaomaselt ametiasutuselt nõuda kõnealuste põhjenduste huvitatud isikule
teatavaks tegemist (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Heylens, EKL 1987, punkt 15, ja 17. märtsi 2011. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑372/09 ja C‑373/09: Peñarroja Fa, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 63).
Järelikult tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artikliga 21 ja direktiivi 2004/38 artikliga 27 ei ole vastuolus liikmesriigi
õigusnormid, mis lubavad piirata liikmesriigi kodaniku õigust reisida teise liikmesriigi territooriumile põhjusel, et ta on
teises riigis narkootiliste ainete ebaseadusliku käitlemise eest süüdi mõistetud, esiteks tingimusel, et kõnealuse kodaniku
isiklik käitumine kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, teiseks,
et niisugune piirav meede on sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale nimetatud eesmärgi saavutamiseks
vajalikust, ning kolmandaks, et see meede allub tõhusale kohtulikule kontrollile, mille abil saab kindlaks teha selle meetme
faktilise ja õigusliku seaduslikkuse liidu õiguse nõuete vaatepunktist.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
ELTL artikliga 21 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu
kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust
(EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ,
90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ) artikliga 27 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis lubavad piirata liikmesriigi
kodaniku õigust reisida teise liikmesriigi territooriumile põhjusel, et ta on teises riigis narkootiliste ainete ebaseadusliku
käitlemise eest süüdi mõistetud, esiteks tingimusel, et kõnealuse kodaniku isiklik käitumine kujutab endast tõelist, vahetut
ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, teiseks, et niisugune piirav meede on sellega taotletava
eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust, ning kolmandaks, et see meede
allub tõhusale kohtulikule kontrollile, mille abil saab kindlaks teha selle meetme faktilise ja õigusliku seaduslikkuse liidu
õiguse nõuete vaatepunktist.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: bulgaaria.