CELEX: 62013CJ0585
Överklagande
Restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran i syfte att hindra kärnvapenspridning
Frysning av tillgångar
Restriktioner för överföring av tillgångar
Hjälp till förtecknade enheter med att kringgå eller bryta mot bestämmelser om restriktiva åtgärder

Europäisch-Iranische Handelsbank AG (nedan kallat EIH) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 6 september 2013 i målet Europäisch-Iranische Handelsbank/rådet (T‑434/11,
EU:T:2013:405
) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken tribunalen ogillade yrkandena om ogiltigförklaring av
—
rådets beslut 2011/783/Gusp av den 1 december 2011 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 319, s. 71
),
—
rådets genomförandeförordning (EU) nr 1245/2011 av den 1 december 2011 om genomförande av förordning (EU) nr 961/2010 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 319, s. 11
), och
—
rådets förordning (EU) nr 267/2012 av den 23 mars 2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EU) nr 961/2010, (
EUT L 88, s. 1
),
i de delar som rör sökanden.
Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till tvisten
Med anledning av de många rapporterna från generaldirektören för Internationella atomenergiorganet (nedan kallat IAEA) och de resolutioner som IAEA:s styrelse antagit avseende Islamiska republiken Irans kärnvapenprogram, antog Förenta nationernas säkerhetsråd (nedan kallat säkerhetsrådet) resolution 1737 (2006) den 23 december 2006. I punkt 12 i resolutionen, i förening med bilagan, förtecknas en rad personer och enheter som anges delta i spridning av kärnvapen och vars tillgångar och ekonomiska resurser ska frysas.
I syfte att genomföra resolutionen 1737 (2006) i Europeiska unionen antog Europeiska unionens råd den 27 februari 2007 gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 61, s. 49
).
I artikel 5.1 i gemensam ståndpunkt 2007/140 föreskrevs att alla tillgångar och ekonomiska resurser för vissa personkategorier och enheter som nämns i punkterna a och b i denna bestämmelse skulle frysas. Artikel 5.1 a avsåg de personer och enheter som anges i bilagan till resolution 1737 (2006) samt de ytterligare personer och enheter som angetts av säkerhetsrådet eller den kommitté som inrättats vid säkerhetsrådet i enlighet med artikel 18 i resolution 1737 (2006). I bilaga I till gemensam ståndpunkt 2007/140 fanns en förteckning över dessa personer och enheter. I artikel 5.1 b avsågs de personer och enheter som inte omfattas av bilaga I och som bland annat är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Islamiska republiken Irans spridningskänsliga nukleära verksamhet. Förteckningen över dessa personer och enheter återfanns i bilaga II till nämnda gemensamma ståndpunkt.
Vad gäller Europeiska gemenskapens befogenheter genomfördes resolution 1737 (2006) genom rådets förordning (EG) nr 423/2007 av den 19 april 2007 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 103, s. 1
), vilken antogs med stöd av artiklarna 60 EG och 301 EG och avsåg gemensam ståndpunkt 2007/140. Förordningens innehåll påminner i sak om innehållet i den gemensamma ståndpunkten. Namnen på samma enheter och fysiska personer återfinns i förordningens bilaga IV avseende de personer, enheter och organ som uppgetts av säkerhetsrådet eller sanktionskommittén samt i förordningens bilaga V avseende andra personer, enheter och organ än dem som återfinns i bilaga IV.
I artikel 7.1–7.3 i förordning (EG) nr 423/2007 föreskrivs frysning av tillgångar. Artikel 7.4 i förordnigen har följande lydelse:
”Det är förbjudet att medvetet och avsiktligt delta i verksamhet vars syfte eller verkan är att direkt eller indirekt kringgå de åtgärder som avses i punkterna 1, 2 och 3.”
I artiklarna 8–10 i förordning (EG) nr 423/2007 anges flera fall där de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna får ge tillstånd till att vissa frysta tillgångar eller ekonomiska resurser frigörs.
I artikel 8 a i förordningen, i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 618/2007 av den 5 juni 2007 (
EUT L 143, s. 1
), föreskrivs att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna får ge tillstånd till att vissa frysta tillgångar eller ekonomiska resurser frigörs, när dessa är föremål för kvarstad meddelad genom ett rättsligt eller administrativt beslut eller en skiljedom som meddelats före det datum då den person, enhet eller grupp har uppgetts av sanktionskommittén, säkerhetsrådet eller av rådet eller i ett rättsligt eller administrativt avgörande eller skiljedom som meddelats före den dagen.
I artikel 9 i förordning nr 423/2007 anges att medlemsstaternas behöriga myndigheter får ge tillstånd till att vissa frysta tillgångar eller ekonomiska resurser frigörs förutsatt att betalning av en person, en enhet eller ett organ som har upptagits i förteckningen är förfallen enligt ett avtal, en överenskommelse eller en förpliktelse som ingåtts eller uppkommit för den berörda personen, den berörda enheten eller det berörda organet före den dag då personen, enheten eller organet angetts av sanktionskommittén. Den berörda behöriga myndigheten ska fastställa hur penningmedlen kommer att användas och anmäla sin avsikt att bevilja tillstånd till sanktionskommittén eller till de övriga medlemsstaterna och Europeiska kommissionen, beroende på om personen, enheten eller organet har förtecknats av säkerhetsrådet eller inte.
I artikel 10.1 i förordning nr 423/2007 anges att medlemsstaternas behöriga myndigheter får ge tillstånd till att vissa frysta tillgångar eller ekonomiska resurser frigörs för att tillgodose de grundläggande behoven hos dessa personer, för betalning av juridiska tjänster eller avgifter för förvaltning av tillgångar. Om tillståndet beviljas en person, en enhet eller ett organ som angetts av säkerhetsrådet måste myndigheten anmäla sin avsikt att bevilja tillstånd till sanktionskommittén. I artikel 10.2 i förordningen anges att medlemsstaternas behöriga myndigheter får ge tillstånd till att vissa frysta tillgångar eller ekonomiska resurser frigörs för att täcka extraordinära kostnader. Om tillståndet beviljas en person, en enhet eller ett organ som förtecknats av säkerhetsrådet måste myndigheten anmäla sitt beslut till sanktionskommittén, vilken måste godkänna det. Om tillståndet beviljas en person, en enhet eller ett organ som inte har förtecknats av säkerhetsrådet måste den behöriga myndigheten till de övriga behöriga myndigheterna i medlemsstaterna och till kommissionen meddela de grunder på vilka den anser att ett särskilt tillstånd bör beviljas. I artikel 10.3 i förordningen anges att den berörda medlemsstaten ska underrätta de övriga medlemsstaterna och kommissionen om tillstånd som beviljas enligt punkterna 1 och 2 i samma artikel.
Enligt artikel 18 d och 18 e i förordning nr 423/2007 ska förordningen bland annat tillämpas på varje juridisk person, enhet eller organ som har inrättats eller bildats i enlighet med en medlemsstats lagstiftning, eller med avseende på affärsverksamhet som helt eller delvis bedrivs i gemenskapen.
Efter att ha konstaterat att Islamiska republiken Iran fortsatte sin verksamhet med anrikning av kärnbränsle och inte samarbetade med AIEA antog säkerhetsrådet resolution 1803 (2008) av den 3 mars 2008. I punkt 10 i denna resolution anges att säkerhetsrådet:
”
Uppmanar
alla stater att vara vaksamma när det gäller finansinstituts verksamhet på deras territorier med alla banker med hemvist i Iran, särskilt Bank Melli och Bank Saderat, samt deras filialer och dotterbolag utomlands, för att undvika att denna verksamhet bidrar till spridningskänslig kärnteknisk verksamhet och utveckling av kärnvapenbärare, såsom anges i resolution 1737 (2006).”
För att genomföra resolutionen antog rådet den 7 augusti 2008 gemensam ståndpunkt 2008/652/Gusp om ändring av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp (
EUT L 213, s. 58
, och rättelse i
EUT L 285, s. 22
). I artikel 3b.1 i gemensam ståndpunkt 2007/140, i dess lydelse enligt gemensam ståndpunkt 2008/652, föreskrivs att medlemsstaterna inom sin jurisdiktion ska vara vaksamma när det gäller finansinstituts verksamhet med banker med hemvist i Iran, särskilt Bank Saderat, filialer och dotterbolag till sådana banker, samt finansenheter som kontrolleras av personer och enheter med hemvist i Iran, när dessa inrättningar finns förtecknade i bilaga III eller bilaga IV till denna gemensamma ståndpunkt, i dess ändrade lydelse, för att undvika verksamhet som bidrar till spridningskänslig nukleär verksamhet. Artikel 3b.2 i nämnda gemensamma ståndpunkt, i dess ändrade lydelse, föreskriver att medlemsstaterna ska ålägga finansinstitut att bland annat:
”a)
visa kontinuerlig vaksamhet när det gäller kontorörelser, bland annat genom sina program för kundkontroll och enligt sina förpliktelser i fråga om penningtvätt och finansiering av terrorism,
b)
vid betalningsuppdrag kräva att fullständiga uppgifter lämnas i fråga om beställaren av transaktionen och dess mottagare samt, om dessa uppgifter inte lämnas, vägra transaktionen,
c)
bevara alla register över transaktioner i fem år och på begäran ställa dem till de nationella myndigheternas förfogande,
d)
om de misstänker eller har rimliga skäl att misstänka att medel härrör från finansiering av spridning utan dröjsmål rapportera misstankarna till finansunderrättelseenheten eller annan behörig myndighet som har utsetts av den berörda medlemsstaten. …”
Den 10 maj 2008 antog rådet förordning (EG) nr 1110/2008 om ändring av förordning (EG) nr 423/2007 (
EGT L 300, s. 1
). Artikel 3b i gemensam ståndpunkt 2007/140, i dess lydelse enligt gemensam ståndpunkt 2008/652, genomfördes genom antagandet av en artikel 11a som lades till i förordning nr 423/2007 och vilken bland annat är tillämplig på alla juridiska personer, enheter eller organ som har inrättats eller bildats i enlighet med en medlemsstats lagstiftning, eller med avseende på affärsverksamhet som bedrivs i gemenskapen. Artikel 11b i förordning nr 423/2007, i dess lydelse enligt förordning nr 1110/2008, innehåller särskilda bestämmelser för Bank Saderats filialer och dotterbolag.
Säkerhetsrådet konstaterade att Islamiska republiken Iran inte följde säkerhetsrådets resolutioner och att den hade uppfört ett kraftverk i Qom i strid med denna stats skyldighet att upphöra med all verksamhet som innebär anrikning av kärnbränsle. Säkerhetsrådet konstaterade vidare att detta agerande offentliggjordes först i september 2009, att Iran inte informerade IAEA och vägrade att samarbeta med detta organ. Med anledning av vad som konstaterats antog säkerhetsrådet, genom resolution 1929 (2010) av den 9 juni 2010, strängare åtgärder. Punkterna 21–24 i resolutionen avsåg finansiella tjänster. I punkt 21 i resolutionen uppmanade säkerhetsrådet staterna bland annat ”att förhindra tillhandahållande av finansiella tjänster, inbegripet försäkrings- och återförsäkringstjänster, samt överföring till, genom eller från deras territorium, till eller genom försorg av deras medborgare eller enheter som inrättats enligt deras lagar (inbegripet filialer utomlands), eller personer eller finansinstitut på deras territorium, av alla finansiella eller andra tillgångar eller resurser, om de har rimliga skäl att anta att dessa tjänster, tillgångar eller resurser skulle kunna bidra till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till att utveckla ett system för kärnvapenbärare, bland annat genom att frysa finansiella eller andra tillgångar och resurser som finns på deras territorium eller senare kommer att finnas på deras territorium, eller som omfattas av deras jurisdiktion eller senare kommer att omfattas av deras jurisdiktion, och är knutna till sådana program eller sådan verksamhet, och genom att förstärka övervakningen för att förhindra sådana transaktioner, i samråd med de nationella myndigheterna och i enlighet med den nationella lagstiftningen”.
I ett uttalande som bilagts Europeiska rådets slutsatser av den 17 juni 2010 betonar Europeiska rådet sin allt djupare oro över Irans kärnenergiprogram och välkomnar att säkerhetsrådet antagit resolution 1929 (2010). Vidare beaktades IAEA:s senaste rapport av den 31 maj 2010.
I punkt 4 i uttalandet uppgav Europeiska rådet att nya restriktiva åtgärder blivit oundvikliga. Utrikesrådet uppmanades, med beaktande av det arbete som det hade utfört, att vid sitt nästa möte anta åtgärder för att genomföra de åtgärder som anges i säkerhetsrådets resolution 1929 (2010). Det angavs att åtgärderna borde inriktas på bland annat ”den finansiella sektorn, inklusive frysning av fler iranska bankers tillgångar och restriktioner mot bankverksamhet och försäkringar”.
Genom rådets beslut 2010/413/Gusp av den 26 juli 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140 (
EUT L 195, s. 39
, och rättelse i
EUT L 197, s. 19
), verkställde rådet nämnda uttalande genom att upphäva gemensam ståndpunkt 2007/140 och genom att anta ytterligare restriktiva åtgärder i förhållande till sistnämnda ståndpunkt. I skälen 17–20 i beslut 2010/413, avseende finansiell verksamhet, erinras det om säkerhetsrådets beslut i resolution 1929 (2010) och Europeiska rådets uttalande av den 17 juni 2010. Kapitel 2 i beslut 2010/413 handlar om finanssektorn. I artikel 10.1 i beslutet föreskrivs att för att förhindra tillhandahållande av finansiella tjänster eller överföring till, genom eller från medlemsstaternas territorium eller till eller genom försorg av medlemsstaternas medborgare eller enheter som inrättats enligt deras lagar (inbegripet filialer utomlands), eller personer eller finansinstitut på medlemsstaternas territorium, av finansiella eller andra tillgångar eller resurser som kan bidra till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller utvecklingen av system för kärnvapenbärare, ska medlemsstaterna stärka kontrollen över finansiella institutioners hela verksamhet inom deras jurisdiktion i deras kontakter med banker med hemvist i Iran, filialer, dotterbolag eller enheter som kontrolleras av dessa. I artikel 10.3 i nämnda beslut föreskrivs kontroll av överföringar av medel.
I artikel 20.1 i beslut 2010/413 föreskrivs frysning av penningmedel för flera kategorier av personer och enheter. Artikel 20.1 a avser de personer och enheter som angetts av säkerhetsrådet och som förtecknas i bilaga I till beslutet. Artikel 20.1 b avser ”de personer och enheter som inte omfattas av bilaga I och som är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till utvecklingen av system för kärnvapenbärare, inklusive genom att medverka i upphandling av förbjudna artiklar och varor och förbjuden utrustning, materiel och teknik, och de personer eller enheter som agerar på deras vägnar eller på deras uppdrag, eller de enheter som ägs eller kontrolleras av dem, inbegripet genom olagliga medel, samt personer och enheter som har bistått angivna personer eller enheter med att kringgå eller bryta mot bestämmelser i FN:s säkerhetsråds resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) och 1929 (2010) eller i detta beslut samt andra högre funktionärer och enheter inom Islamiska revolutionsgardet och Islamic Republic of Iran Shipping Lines liksom enheter som ägs, kontrolleras av dem eller agerar på deras vägnar, enligt förteckningen i bilaga II”.
Förordning nr 423/2007 upphävdes och ersattes genom rådets förordning (EU) nr 961/2010 av den 25 oktober 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EG) nr 423/2007 (
EUT L 281, s. 1
), vilken antogs med stöd av artikel 215 FEUF. I artikel 16 i den förordningen föreskrivs bland annat att tillgångar och ekonomiska resurser som tillhör eller kontrolleras av vissa personer, enheter eller organ ska frysas. Artikel 16.1 åsyftar personer, enheter och organ som har förtecknats av säkerhetsrådet och som anges i bilaga VII till nämnda förordning.
I artikel 16.2–4 i förordning nr 961/2010föreskrivs följande:
”2.   Alla tillgångar och ekonomiska resurser som tillhör eller ägs, innehas eller kontrolleras av de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga VIII ska frysas. Bilaga VIII ska omfatta fysiska och juridiska personer, enheter och organ … om vilka det i enlighet med artikel 20.1 b i rådets beslut 2010/413 … har fastställts att de
a)
är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till Irans utveckling av system för kärnvapenbärare, inklusive genom att medverka i upphandling av förbjudna varor och teknik, eller ägs eller kontrolleras av en sådan person eller enhet eller ett sådant organ, inbegripet genom olagliga medel, eller agerar för deras räkning eller på deras uppdrag,
b)
är en fysisk eller juridisk person, en enhet eller ett organ som har hjälpt förtecknade personer, enheter eller organ att kringgå eller bryta mot bestämmelserna i denna förordning, rådets beslut 2010/413 … eller … säkerhetsråd[et]s resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) och 1929 (2010),
…
3.   Inga tillgångar eller ekonomiska resurser får direkt eller indirekt ställas till förfogande för, eller utnyttjas till gagn för, de fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som förtecknas i bilagorna VII och VIII.
4.   Det är förbjudet att medvetet och avsiktligt delta i verksamhet som syftar till att direkt eller indirekt kringgå de åtgärder som avses i punkterna 1, 2 och 3, eller som får den effekten.”
Artiklarna 18 och 19 i förordning nr 961/2010 avser möjligheterna att frigöra vissa frysta tillgångar eller ekonomiska resurser. De motsvarar artiklarna 9 och 10 i förordning nr 423/2007.
Restriktioner när det gäller överföring av tillgångar och finansiella tjänster återfinns i kapitel V i förordning nr 961/2010. Artikel 21 i denna förordning, som ingår i det kapitlet, innehåller särskilda regler för överföringar av tillgångar till och från iranska personer, enheter eller organ. Nämnda artikel innehåller framför allt en skyldighet att från de nationella behöriga myndigheterna inhämta ett förhandstillstånd för samtliga överföringar – med undantag för de överföringar som avses i punkt 1 a i samma artikel – av ett belopp som uppgår till 40 000 euro eller mer. Ett sådant tillstånd ska enligt artikel 21.4 i förordning nr 961/2010 beviljas, såvida den planerade överföringen av tillgångar inte bidrar till de verksamheter som nämns i nämnda bestämmelse. För överföringar av tillgångar uppgående till belopp som understiger 40 000 euro krävs det däremot inget förhandstillstånd, men de måste anmälas om beloppet överstiger 10000 euro. I artikel 21.5 i förordning nr 961/2010 anges att denna artikel inte ska tillämpas när ett tillstånd till överföring beviljats i enlighet med bland annat artiklarna 18 och 19 i förordningen.
Artikel 32.2 i förordning (EG) nr 961/2010 lyder enligt följande:
”Förbuden i denna förordning ska inte medföra ansvar av något slag för berörda fysiska eller juridiska personer eller enheter om dessa inte kände till eller hade rimlig anledning att misstänka att deras handlande skulle strida mot dessa förbud.”
Genom rådets beslut 2011/299/Gusp av den 23 maj 2011 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 136, s. 65
) och rådets genomförandeförordning (EU) nr 503/2011 av den 23 maj 2011 om genomförande av förordning (EU) nr 961/2010 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 136, s. 26
) (nedan tillsammans kallade rättsakterna av den 23 maj 2011) upptog rådet bland annat EIH i förteckningarna över personer och enheter i bilaga II till beslut 2010/413 och i bilaga VIII till förordning nr 961/2010 (nedan kallade 2010 års förteckningar).
I rättsakterna av den 23 maj 2011 motiverade rådet sitt beslut att frysa sökandens tillgångar och ekonomiska resurser enligt följande:
”EIH har spelat en avgörande roll för att hjälpa ett antal iranska banker med alternativa lösningar för genomförande av transaktioner som stoppats genom [unionens] sanktioner mot Iran. Det har noterats att EIH fungerat som rådgivande och förmedlande bank vid transaktioner med angivna iranska enheter.
EIH spärrade till exempel kontona för de av [unionen] angivna Bank Saderat Iran och Bank Mellat hos EIH i Hamburg [Tyskland] i början av augusti 2010. Strax därefter återupptog EIH affärsverksamhet i euro med Bank Mellat och Bank Saderat Iran genom EIH-konton med en icke utpekad iransk bank. I augusti 2010 inrättade EIH ett system för möjliggörande av rutinbetalningar till Bank Saderat London och Future Bank Bahrain och kringgående av [unions]sanktionerna.
I oktober 2010 fortsatte EIH att verka som förmedlare av betalningar från iranska banker som omfattades av sanktioner, bl.a. Bank Mellat och Bank Saderat. Dessa banker, som omfattas av sanktionerna, ska utföra sina betalningar till EIH via Irans Bank of Industry and Mine. EIH användes 2009 av Post Bank för systematiskt kringgående av sanktionerna som bland annat omfattade hantering av transaktioner för den av FN förtecknade Bank Sepah. Den av [unionen] förtecknade Bank Mellat är en av EIH:s moderbanker.”
I sitt uttalande av den 1 december 2011 uttryckte rådet på nytt sin oro över beskaffenheten hos det kärnvapenprogram som genomförs av Islamiska republiken Iran och angav mot bakgrund av denna oro att restriktiva åtgärder skulle vidtas mot ytterligare 180 enheter och personer.
I skäl 3 i beslut 2011/783 och i skäl 3 i genomförandeförordning nr 1245/2011, konstaterade rådet att de personer, enheter och organ som upptagits i 2010 års förteckningar, varibland EIH, även fortsättningsvis skulle omfattas av de särskilda restriktiva åtgärder som fastställdes i det beslutet.
Europeiska rådet uppmanade, i dess slutsatser av den 9 december 2011, rådet att fortsätta sitt arbete med att utvidga unionens restriktiva åtgärder och utöka de nuvarande sanktionerna genom att som en prioriterad fråga undersöka ytterligare åtgärder mot Islamiska republiken Iran och att senast vid sitt kommande möte anta dessa åtgärder.
Med hänvisning till dessa slutsatser antog rådet nya åtgärder genom rådets beslut 2012/35/Gusp av den 23 januari 2012 om ändring av beslut 2010/413/Gusp (
EUT L 19, s. 22
).
Likaså antog rådet nya åtgärder genom förordning nr 267/2012, som upphäver och ersätter förordning nr 961/2010. Bestämmelser om frysning av tillgångar och ekonomiska resurser återfinns i artikel 23 i förordning nr 267/2012. I artikel 23.2 a och b föreskrivs att alla tillgångar och ekonomiska resurser som kan tillskrivas de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga IX ska frysas. Klagandens namn finns upptaget i förteckningen i denna bilaga.
Målet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 3 augusti 2011 väckte EIH talan om ogiltigförklaring av beslut 2011/299 och genomförandeförordning nr 503/2011. EIH justerade senare sina yrkanden och ansökte om ogiltigförklaring av beslut 2011/783, av genomförandeförordning nr 1245/2011 och av förordning nr 267/2012.
Sökanden åberopade fyra grunder till stöd för sina yrkanden samt framställde en invändning om rättsstridighet. Den första grunden avsåg åsidosättande av motiveringsskyldigheten, rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd. Som andra grund gjordes det gällande att det hade skett en uppenbart oriktig bedömning. Den tredje grund som åberopades avsåg åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar, rättssäkerhetsprincipen och rätten till god förvaltning. Som fjärde grund gjordes det slutligen gällande att proportionalitetsprincipen, rätten till egendom och näringsfriheten hade åsidosatts. Invändningen om rättsstridighet avsåg artikel 20.1 b i beslut 2010/413, artikel 16.2 b i förordning nr 961/2010 och, som en följd av den andra justeringen av yrkandena, artikel 23.2 i förordning nr 267/2012.
Tribunalen konstaterade flera gånger att klagandebolaget i sina inlagor hade medgett att det hade genomfört transaktioner i samarbete med de förtecknade bankerna, men att dessa transaktioner hade varit tillåtna. Såsom framgår av punkt 168 i den överklagade domen konstaterade tribunalen även att klagandebolaget hade medgett att det hade genomfört sådana transaktioner bland annat i skrivelsen av den 29 juli 2011 som det hade skickat till rådet i samband med att det yttrade sig med anledning av att dess namn upptogs i 2010 års förteckningar, genom rättsakterna av den 23 maj 2011.
Vad beträffar den första grunden fann tribunalen (punkterna 45–47 i den överklagade domen) att den rättsliga grunden för att uppta och behålla klaganden i 2010 års förteckningar och i förteckningen i bilaga IX till förordning nr 267/2012 var artikel 20.1 b i beslut 2010/413, artikel 16.2 b i förordning nr 961/2010 och artikel 23.2, i förordning nr 267/2012, det vill säga det kriterium som avser en enhet som har hjälpt förtecknade personer, enheter eller organ att kringgå eller bryta mot bestämmelserna om de restriktiva åtgärderna. Efter att ha undersökt motiveringen till att uppta klaganden i nämnda förteckningar slog tribunalen fast (punkt 55 i den överklagade domen) att motiveringen i beslut 2011/299, i genomförandeförordning nr 503/2011, i beslut 2011/783, i genomförandeförordning nr 1245/2011 och i förordning nr 267/2012 (nedan tillsammans kallade de angripna rättsakterna) med hänsyn till nämnda kriterium räckte, eftersom den gjorde det möjligt för klagandebolaget att förstå för vilka ageranden det klandrades och för domstolen att utföra sin prövning.
Vid prövningen av den andra grunden konstaterade tribunalen (i punkt 166 i den överklagade domen) att ”beträffande det första upptagandet av sökandens namn i 2010 års förteckningar … finns det inget i handlingarna i målet som indikerar att rådet har kontrollerat riktigheten i påståendena i förslaget om upptagande”. Således godtog tribunalen argumentet att rådet inte utan bevisning kunde göra någon prövning av huruvida upptagandet av klagandens namn i nämnda förteckningar var befogat i den delen argumentet avser rättsakterna av den 23 maj 2011. Tribunalen underkände den andra grunden i övriga delar.
Därefter fann tribunalen att talan inte kunde bifallas såvitt avser den tredje och den fjärde grunden, samt avslog invändningen om rättsstridighet.
Följaktligen ogiltigförklarade tribunalen beslut 2011/299 och genomförandeförordning nr 503/2011, samt ogillade talan i övriga delar.
Tribunalen förpliktade EIH att bära tre femtedelar av sina rättegångskostnader och att ersätta tre femtedelar av rådets rättegångskostnader, samt förpliktade rådet att bära två femtedelar av sina rättegångskostnader och ersätta två femtedelar av EIH:s rättegångskostander. Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland och Europeiska kommissionen ålades att bära sina rättegångskostnader.
Parternas yrkanden
EIH har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen på de punkter som anges i överklagandet,
—
med omedelbar verkan ogiltigförklara beslut 2011/783, genomförandeförordning nr 1245/2011 och förordning nr 267/2012, såvitt dessa är tillämpliga på klaganden,
—
förplikta rådet att ersätta klagandens rättegångskostnader i målet vid tribunalen och i målet om överklagande vid domstolen.
Rådet har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet i dess helhet och förplikta EHI att ersätta rättegångskostnaderna.
Förenade kungariket har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet.
Prövning av överklagandet
Den första grunden
Parternas argument
Genom den första grunden (åsidosättande av motiveringsskyldigheten och rätten till försvar) har EIH gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning och kom fram till en slutsats som var oförenlig med yrkandena i ansökan genom att finna att EIH hade genomfört de transaktioner som rådet hade åberopat som motivering till att klaganden förtecknades bland de personer, enheter och organ som var föremål för restriktiva åtgärder.
Klaganden har invänt mot punkterna 115–117 i den överklagade domen, samt mot punkterna 51 och 52 till, vilka det hänvisas i nämnda punkt 115. I dessa punkter konstaterade tribunalen att klagandebolaget hade medgett att det har genomfört ett visst antal banktransaktioner, varibland de som bolaget har kritiserats för. Med hänsyn till det konstaterandet slog tribunalen fast (punkt 118 i den överklagade domen) att rådet inte behövde lägga fram någon bevisning för ostridiga omständigheter.
Klaganden har erinrat om den första grunden till stöd för ansökan, enligt vilken de omtvistade rättsakterna var otillräckligt motiverade och rätten till försvar hade åsidosatts. Klagandebolaget har anfört att man inte därav kunde dra slutsatsen att bolaget hade medgett att det hade genomfört de transaktioner som anges i motiveringen till upptagandet av bolagets namn i 2010 års förteckningar och i förteckningen i bilaga IX till förordning nr 267/2012.
Rådet och Förenade kungariket har gjort gällande, såsom tribunalen angav i punkt 114 i den överklagade domen, att klagandebolaget i sina inlagor har medgett att det har genomfört transaktioner i samarbete med iranska banker som förtecknats såsom personer, enheter eller organ som ska vara föremål för restriktiva åtgärder, och samtidigt har anfört att dessa transaktioner var tillåtna. Tribunalen gjorde således ingen felaktig rättstillämpning när den slog fast att något åsidosättande av motiveringsskyldigheten eller av rätten till försvar inte förekommit.
Domstolens bedömning
Tribunalen konstaterade flera gånger att klaganden hade utfört transaktioner som berörde iranska banker som förtecknats såsom personer, enheter eller organ som ska vara föremål för restriktiva åtgärder. Såsom framgår av punkterna 52, 167 och 168 i den överklagade domen gjordes detta konstaterande på grundval av den ansökan som ingavs i första instans och skrivelsen av den 29 juli 2011, genom vilken klaganden yttrade sig inför rådet med anledning av upptagandet av klagandens namn i 2010 års förteckningar genom rättsakterna av den 23 maj 2011.
Enligt artikel 256 FEUF och artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol kan ett överklagande enbart avse rättsfrågor. Tribunalen är således ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, och att bedöma bevisningen. Bedömningen av de faktiska omständigheterna och av bevisningen utgör således, med undantag för det fall då tribunalen missuppfattat dem, inte en rättsfråga som ska prövas av domstolen (dom Frankrike/kommissionen, C‑559/12 P,
EU:C:2014:217
, punkt 78 och där angiven rättspraxis, samt dom Commune de Millau och SEMEA/kommissionen, C–531/12 P,
EU:C:2014:2008
, punkt 56).
Det ska härvid påpekas att det krävs att det uppenbart framgår av handlingarna i målet att det föreligger en sådan missuppfattning, utan att det är nödvändigt att göra en ny bedömning av de faktiska omständigheterna och av bevisningen (dom General Motors/kommissionen, C‑551/03 P,
EU:C:2006:229
, punkt 54).
Domstolen konstaterar dock att klagandebolaget i sin ansökan, såsom generaladvokaten påpekade i punkterna 29 och 30 i förslaget till avgörande, har medgett att det har genomfört transaktioner som berör enheter som är föremål för restriktiva åtgärder, men har bestritt att dessa transaktioner skulle vara olagliga. Mot denna bakgrund är det inte uppenbart att tribunalen har missuppfattat de omständigheter som fastställdes i punkterna 51, 52, 101 och 114–117 i den överklagade domen.
Vad gäller kritiken om att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den fann att rådet inte hade någon skyldighet att lägga fram bevisning för de aktuella transaktionernas materiella beskaffenhet, ska det erinras om att det är den behöriga unionsmyndigheten som, vid ett eventuellt bestridande, ska visa att det finns grund för de skäl som har åberopats mot den berörda personen (dom kommissionen m.fl./Kadi, C–584/10 P, C–593/10 P och C–595/10 P,
EU:C:2013:518
, punkt 121). Eftersom de omständigheter som har att göra med frågan huruvida transaktionerna över huvud taget har existerat kan betraktas som ostridiga gjorde tribunalen inte någon felaktig rättstillämpning.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan överklagandet inte bifallas såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
Genom den andra grunden har EIH gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att finna att de materiella kriterierna för att förteckna EIH som en person, en enhet eller ett organ som ska vara föremål för restriktiva åtgärder hade uppfyllts.
Genom den andra grundens första del har EIH gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den, för att motivera att EIH förtecknades bland de personer, enheter eller organ som ska vara föremål för restriktiva åtgärder, slog fast att klagandebolaget hade medgett att det hade genomfört de transaktioner som rådet hade åberopat.
Rådet och Förenade kungariket har gjort gällande att den andra grundens första del sammanfaller med den första grunden och att den ska underkännas av samma skäl som de som anförts mot den första grunden.
Genom den andra grundens andra del har EIH gjort gällande att tribunalen gjorde flera felaktiga rättstillämpningar när den undersökte de tre kategorierna av transaktioner som EIH har genomfört och som, enligt EIH, inte var förbjudna. Det rörde sig för det första om transaktioner som inte omfattades av förordningens tillämpningsområde, för det andra om tillåtna transaktioner och för det tredje om transaktioner som genomfördes i enlighet med det förfarande som kallas ”den tredje vägen” (nedan kallat tredje vägen-förfarandet), det vill säga ett förfarande där man utnyttjar möjligheten för en enhet som är föremål för restriktiva åtgärder att betala en skuld, som uppkommit genom en skyldighet som förelåg innan enheten förtecknades, till en fordringsägare inom unionen, genom att överföra tillgångar till vederbörande via en enhet som inte är föremål för sådana åtgärder.
Klaganden har inledningsvis invänt mot punkt 145 i den överklagade domen, där tribunalen slog fast att klaganden enbart hade anfört att vissa transaktioner inte omfattades av tillämpningsområdet för de restriktiva åtgärderna, utan att i övrigt anföra något stöd för sina argument.
När det gäller kategorin av tillåtna transaktioner har EIH riktat kritik mot punkterna 147–149 i den överklagade domen. EIH har gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den slöt sig till att EIH inte hade lagt fram bevisning till styrkande av att bolaget hade erhållit tillstånd med stöd av artikel 21 i förordning nr 961/2010 (vilken avser överföringar av tillgångar till och från iranska personer, enheter eller organ) för transaktioner som har ägt rum efter den 2 september 2010, eftersom endast exempel på sådana tillstånd hade getts in.
När det gäller de transaktioner som har genomförts enligt tredje vägen-förfarandet har EIH gjort gällande att tribunalen gjorde felaktiga rättstillämpningar
—
när den fann att Bundesbanks godkännande av de transaktioner som hade genomförts av EIH och som avsåg tidigare verksamhet tillsammans med de sanktionerade bankerna var rättsstridigt, eftersom det rörde sig om ett allmänt godkännande och endast transaktioner för vilka tillstånd har beviljats i varje enskilt fall ger upphov till giltiga undantag från unionens sanktionssystem,
—
när den bedömde att tillstånden från Bundesbank med stöd av artikel 21 i förordning nr 961/2010 inte bekräftade att de transaktioner som hade genomförts i enlighet med nämnda förfarande var lagliga, och
—
när den slog fast att de transaktioner som EIH hade genomfört i enlighet med tredje vägen-förfarandet inte var lagliga på grund av att de stred mot förbudet mot kringgående enligt artikel 16.4 i förordning nr 961/2010, eftersom bolaget ”medvetet och avsiktligt” hade deltagit i kringgåendet av sanktionsåtgärderna.
EIH har anfört att det inte har beretts tillfälle att yttra sig i frågan huruvida de allmänna godkännandena var lagliga, vilket utgör ett åsidosättande av rätten till försvar.
Klaganden har anfört att de relevanta bestämmelserna i de aktuella förordningarna inte utesluter allmänna tillstånd, och att sådana allmänna tillstånd ofta meddelas av medlemsstaterna. Som exempel har klaganden nämnt de allmänna tillstånd som utfärdas och tillämpas av det brittiska finansministeriet.
Klaganden har anfört att rådet inte kan vidta restriktiva åtgärder på grund av transaktioner som har gjorts i enlighet med ett förfarande som har godkänts av en nationell behörig myndighet, när myndigheten underförstått har befogenheter för ett sådant godkännande enligt förordning nr 423/2007. När en ansökan görs till en nationell behörig myndighet om beviljande av ett undantag med stöd av artikel 9 i förordningen och då myndigheten finner att artikel 7 i förordningen i det fallet, eller i den typen av fall, inte är tillämplig och att ett tillstånd således inte krävs eller inte är lämpligt samt informerar näringsidkaren om detta, måste således näringsidkaren åtnjuta samma rättsliga skydd som skulle ha förelegat om myndigheten tvärtom hade slutit sig till att artikel 7 var tillämplig och hade beviljat det begärda undantaget.
EIH har anfört att tribunalens slutsats i punkt 150 i den överklagade domen, enligt vilken de tillstånd som Bundesbank har utfärdat med stöd av artikel 21 i förordning nr 961/2010 inte bekräftade att de transaktioner som hade genomförts i enlighet med tredje vägen-förfarandet var lagliga, är juridiskt felaktig. EIH har bland annat gjort gällande att en ekonomisk aktör som lämnar ut samtliga uppgifter om en planerad transaktion till en behörig nationell myndighet och som tar fasta på ett godkännande eller ett tillstånd för genomförandet av den aktuella transaktionen från denna myndighet inte kan anses medvetet och avsiktligt ha kringgått systemet med frysning av tillgångar i den mening som avses i artikel 16.4 i den förordningen.
EIH har dessutom ifrågasatt tribunalens slutsats att tredje vägen-förfarandet strider mot artikel 16.4 i förordning nr 961/2010, med motiveringen att tribunalen ex officio tog upp en ny grund. I andra hand har EIH erinrat om att de transaktioner som genomförts av bolaget för det första omfattades av ett allmänt godkännande av Bundesbank och/eller en allmän försäkran om att det inte krävdes något tillstånd och för det andra omfattades av tillstånd med stöd av artikel 21 i denna förordning, vilka bekräftade att transaktionerna var lagliga. Klaganden har slutligen bestritt de slutsatser som tribunalen drog av de olika handlingarna i målet.
När det gäller de transaktioner som påstås hamna utanför tillämpningsområdet för de restriktiva åtgärderna anser rådet att tribunalens slutsats, att EIH inte har styrkt sina påståenden, är riktig.
Inte heller när det gäller de transaktioner som påstås vara tillåtna finner rådet att tribunalen har gjort någon felaktig rättstillämpning.
Med avseende på de transaktioner som har genomförts i enlighet med tredje vägen-förfarandet har rådet erinrat om att tribunalen ställde en fråga till parterna om den juridiska effekten av en nationell behörig myndighets godkännande av ett sådant förfarande och att parterna hade möjlighet att yttra sig i detta avseende. Rådet anser dessutom att tribunalen inte gjorde någon felaktig rättstillämpning.
Förenade kungariket har erinrat om artikel 18 i förordning nr 961/2010 enligt vilken det krävs att den nationella behöriga myndigheten har fastställt att villkoren för ett tillstånd är uppfyllda. Godkännandet lämnas efter en individuell prövning och kan inte omfatta en rad olika och obestämda transaktioner. Det går heller inte att undvika en sådan prövning genom att välja en indirekt metod för att fullgöra en betalning. Förenade kungariket har också framhållit att unionens institutioner och övriga medlemsstater inte är bundna av att en behörig myndighet i en medlemsstat gör tolkningen att det är möjligt med ett slags allmänt godkännande av vissa transaktioner. När det gäller tillstånd som har utfärdats med tillämpning av Förenade kungarikets lagstiftning och som klaganden har hänvisat till har Förenade kungariket gjort gällande att dessa är tillämpliga inom ramen för ett annat av unionens regelverk och att de inte är relevanta i det aktuella fallet.
Förenade kungariket har dessutom anfört att EIH har försökt att rättfärdiga sina transaktioner genom att hänvisa till den omständigheten att Bundesbank hade utfärdat tillstånd med stöd av artikel 21 i förordning nr 961/2010, men att detta inte utgör ett bemötande av påståendet att EIH har agerat i strid med artikel 16.4 i förordningen. Oavsett av vilken art de förklaringar som har utfärdats av den nationella behöriga myndigheten är enligt nationell rätt, är de inte bindande för rådet när detta prövar huruvida en person, en enhet eller ett organ har genomfört transaktioner åt banker som har gjorts till föremål för restriktiva åtgärder, i syfte att kringgå artikel 16.1 och 16.2 i förordningen.
Domstolens bedömning
När det gäller den andra grundens första del finner domstolen att denna sammanfaller med den första grunden för överklagandet, vilken redan har underkänts ovan i punkt 52.
Beträffande den andra grundens andra del ska det först och främst erinras om att rådet, såsom tribunalen slog fast i punkt 47 i den överklagade domen, baserade antagandet av restriktiva åtgärder mot klaganden på den omständigheten att vederbörande har hjälpt förtecknade personer, enheter eller organ att kringgå eller bryta mot bestämmelserna om de restriktiva åtgärderna.
De första restriktiva åtgärder som vidtogs mot klaganden antogs av rådet den 23 maj 2011. De omständigheter som nämns i skälen i rättsakterna av den 23 maj 2011 hänför sig till åren 2009 och 2010.
De restriktiva åtgärderna mot klagandena och de omständigheter som nämns i dessa rättsakter ska ses i ett sammanhang av växande misstro och utökade samt allt strängare kontroller av finansiella transaktioner, vilket det erinras om ovan i punkterna 12–24. Klaganden kan inte ha saknat kännedom om detta sammanhang med hänsyn till dess ställning som bank med inriktning på tjänster och verksamheter som avser Iran eller finns i Iran.
EIH har, enligt egen utsaga, genomfört tre olika typer av transaktioner, vilka enligt EIH inte var förbjudna.
Den tredje kategorin av transaktioner omfattade transaktioner som påstods vara godkända av Bundesbank och framför allt transaktioner som hade genomförts enligt tredje vägen-förfarandet. Det framgår av handlingarna i målet vid tribunalen att klaganden hade yttrat sig skriftligen om sådana transaktioners laglighet i en handling av den 9 januari 2013, som svar på en fråga från tribunalen. Likaså hade klaganden möjlighet att yttra sig i denna fråga under förhandlingen vid tribunalen, vilken ägde rum den 20 februari 2013. Det saknas således uppenbart grund för argumentet att rätten till försvar har åsidosatts.
I punkterna 124–128 i den överklagade domen gjorde tribunalen en tolkning av artiklarna 7–10 i förordning nr 423/2007 samt av artiklarna 16–19 och 21 i förordning nr 961/2010. Tribunalen begick inget fel när den framhöll att frigörandet av vissa frysta tillgångar utgör ett undantag från principen om frysning av tillgångar och att den behöriga myndigheten ska göra en bedömning från fall till fall och således inte har rätt att lämna ett allmänt godkännande för en viss kategori av transaktioner för vilka de berörda enheterna då skulle få dispens från skyldigheten att ansöka om tillstånd från fall till fall.
Den slutsatsen följer av den klara, precisa och detaljerade formuleringen i dessa bestämmelser, vilka föreskriver att den behöriga myndigheten i varje enskilt fall ska kontrollera att villkoren för att frigöra tillgångar är uppfyllda och att sanktionskommittén, eller medlemsstaterna och kommissionen, beroende på fallet, ska informeras så att dessa, eventuellt, kan vidta åtgärder i enlighet med de tillämpliga bestämmelserna.
I punkterna 132–141 i den överklagade domen undersökte tribunalen om det kunde anses vara tillåtet med transaktioner som genomförs via en enhet som inte är föremål för restriktiva åtgärder i syfte att genomföra betalningar eller, såsom inom ramen för tredje vägen-förfarandet, att betala av skulder åt enheter som utgör föremål för sådana åtgärder. Tribunalen gjorde inte någon felaktig rättstillämpning när den slog fast (i punkterna 135 och 136 i den överklagade domen) att transaktioner som genomförs via en enhet som inte är föremål för restriktiva åtgärder kan strida mot förbudet i artikel 7.4 i förordning nr 423/2007 respektive artikel 16.4 i förordning nr 961/2010, när syftet med dessa transaktioner är att kringgå förbudsåtgärderna.
Av denna undersökning drog tribunalen (i punkt 141 i den överklagade domen) den riktiga slutsatsen att ”[a]rtiklarna 7–10 i förordning nr 423/2007, jämförda med artiklarna 16–19 och 21 i förordning nr 961/2010, skulle således inte kunna få ändamålsenlig verkan om en icke utpekad enhet via en icke utpekad enhet fritt skulle kunna utföra olika transaktioner för att reglera skulder eller genomföra betalningar för en utpekad enhets räkning. Av detta följer att en icke utpekad enhet alltid måste försäkra sig om att sådana transaktioner är lagenliga genom att i förekommande fall ansöka om tillstånd från den nationella behöriga myndigheten”.
Det framgår av tribunalens bedömning av dessa bestämmelser att klaganden i samtliga fall, inklusive vid överföring av sådana tillgångar som avses i artikel 21 i förordning nr 961/2010, var skyldig att ansöka om ett särskilt tillstånd från den nationella behöriga myndigheten. Klaganden kunde inte sakna kännedom om detta krav, särskilt som (vilket angavs ovan i punkt 73) de regler som successivt infördes föreskrev utökade samt allt strängare kontroller av finansiella transaktioner, och då klaganden är en bank med inriktning på tjänster och verksamheter som avser Iran eller finns i Iran. Dessutom, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 62 i förslaget till avgörande, visste klagandebolaget att de transaktioner som det utförde avsåg enheter som var föremål för restriktiva åtgärder och att dessa transaktioner således var särskilt misstänkta, eftersom de gjorde det möjligt att kringgå frysningen av dessa enheters tillgångar.
Klaganden har, till stöd för argumentet att transaktionerna genom tredje vägen-förfarandet var tillåtna, lagt fram ett antal bevis, såsom e-post från Bundesbank, skrivelser som Österreichische Nationalbank (den österrikiska nationalbanken) tillställt Wirtschaftskammer Österreich (den österrikiska handelskammaren) samt tre revisionsrapporter. Tribunalen fann (punkt 155 i den överklagade domen) att skrivelserna från Österreichische Nationalbank inte var relevanta och att (punkt 156 i domen) en av revisionsrapporterna talade mot klagandens uppfattning.
Tribunalen framhöll (i punkt 154 i den överklagade domen) att e-postmeddelandena från Bundesbank var hänförliga till tiden före de transaktioner som avses i de omtvistade rättsakterna och att dessa, då några tillstånd inte utfärdats i varje enskilt fall, inte räckte för att visa att transaktionerna varit tillåtna. Med hänsyn till kraven i artiklarna 7–10 i förordning nr 423/2007 samt i artiklarna 16–19 och 21 i förordning nr 961/2010, gjorde tribunalen en riktig bedömning när den i samma punkt slog fast att ett allmänt godkännande som inte gör skillnad mellan de exakta transaktionernas art och de berörda utpekade enheterna inte räcker.
Med hänsyn till samtliga dessa omständigheter kan tribunalen inte anses ha gjort någon felaktig rättstillämpning när den (i punkt 157 i den överklagade domen) slog fast att ”[i] motsats till vad sökande[n] har påstått, var således inte de transaktioner som avses i skälen i de angripna rättsakterna – när tillstånd inte beviljats i varje enskilt fall – tillåtna enligt förordning nr 423/2007 respektive förordning nr 961/2010 … Rådet gjorde således inget fel när det vidtog de restriktiva åtgärderna mot sökanden med anledning av nämnda transaktioner”.
Mot denna bakgrund saknas det skäl att pröva huruvida tribunalen gjorde någon felaktig rättstillämpning i punkterna 145 och 147–149 i den överklagade domen vad gäller den första och den andra kategorin transaktioner. Den tredje transaktionskategorin motiverade nämligen i sig antagandet av restriktiva åtgärder mot klaganden, och en eventuell felaktig rättstillämpning vad gäller den första eller den andra transaktionskategorin saknade betydelse för utgången i målet och skulle inte ha kunnat påverka domslutet i den överklagade domen.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Den tredje grunden
Den överklagade domen
Klaganden gjorde genom sin tredje grund i första instans gällande att rådet hade åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar genom att inte beakta tillstånden och godkännandena från Bundesbank. I andra hand gjorde klaganden gällande att rådet bland annat hade åsidosatt principen om rättssäkerhet när den upptog klagandens namn i 2010 års förteckningar och i förteckningen i bilaga IX till förordning nr 267/2012 på grundval av transaktioner som var godkända eller genomförda i enlighet med förfaranden som var godkända av Bundesbank.
I punkt 176 i den överklagade domen fann tribunalen att de transaktioner som avses i skälen i de omtvistade rättsakterna inte hade godkänts av Bundesbank i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 423/2007, det vill säga efter en bedömning i varje enskilt fall, vilket innebar att argumentet om ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar inte kunde godtas. Vad gäller argumentet om åsidosättande av principen om rättssäkerhet gjorde tribunalen, i punkt 179 i den överklagade domen, bedömningen att förordning nr 423/2007 samt beslut 2010/413, förordning nr 961/2010 och förordning nr 267/2012 på ett tydligt sätt angav villkoren för att förteckna de personer, enheter eller organ som ska vara föremål för restriktiva åtgärder, preciserade de förbjudna transaktionerna och uppställde villkoren för tillstånd, vilket innebär att deras tillämpning var förutsebar för klaganden.
Parternas argument
Genom den tredje grunden har EIH gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den underkände den grund som avsåg åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar samt rättssäkerheten.
EIH har anfört att de klara, precisa och upprepade försäkringar som har lämnats av Bundesbank utgör ett hinder dels för att vidta någon som helst sanktionsåtgärd med stöd av de tyska regler som genomför artikel 16.4 i förordning nr 961/2010, men även för att rådet – vilket, såsom tribunalen har medgett, i princip skulle kunna vara bundet av de berättigade förväntningar som härrör från försäkringarna från Bundesbank – ska kunna vidta restriktiva åtgärder. Enligt klaganden är det, med hänsyn till de uppfattningar som det hänvisas till i bevisningen i målet vid tribunalen, uppenbart att konstaterandet att de tillämpliga reglerna var otvetydiga utgjorde en felaktig slutsats från tribunalens sida.
Rådet har gjort gällande att den tredje grunden är baserad på den andra grunden och att den ska underkännas av samma skäl som de som har anförts mot den andra grunden.
Rådet har anfört att klaganden grundar sitt resonemang på en rättspraxis som avser principen om skydd för berättigade förväntningar inom det straffrättsliga området, påförande av böter eller återbetalning av statligt stöd. I det aktuella fallet rör det sig emellertid om restriktiva åtgärder som inte utgör sanktionsåtgärder utan preventiva säkerhetsåtgärder. Rådet har gjort gällande att risken i sig för att en enhet ska komma att göra sig skyldig till ett klandervärt beteende kan räcka (dom rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, punkt 85). Dessutom har systemet med tillkännagivande av vissa beslut från de nationella behöriga myndigheterna ingen bindande verkan för unionens institutioner eller för övriga medlemsstater.
Förenade kungariket har gjort gällande att uppfattningen hos en nationell behörig myndighet inte kan jämställas med ett intygande från rådets sida, att de intyganden som EIH har åberopat var formulerade i allmänna termer och inte utgjorde en tillräckligt precis och specifik försäkran om att de transaktioner som de facto genomfördes av EIH var lagliga, att en ekonomisk aktör inte kan åberopa berättigade förväntningar baserade på försäkringar som inte är förenliga med tillämpliga bestämmelser och slutligen att bestämmelserna i förordningarna nr 423/2007 och nr 961/2010 var otvetydiga.
Domstolens bedömning
Principen om rättssäkerhet innebär att lagstiftning ska vara klar och precis, och att dess tillämpning ska vara förutsebar för alla som berörs av den (dom Frankrike/kommissionen, C‑325/91,
EU:C:1993:245
, punkt 26).
Såsom har konstaterats ovan i punkt 77 var den tillämpliga lagstiftningen i det aktuella fallet klar, precis och detaljerad. Således gjorde tribunalen inte någon felaktig rättstillämpning när den (i punkt 179 i den överklagade domen) konstaterade att lagstiftningen i fråga var förutsebar för klaganden och underkände vederbörandes argument om ett åsidosättande av rättssäkerheten (punkt 181 i domen).
När det gäller argumentet om åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar gör domstolen följande bedömning. Tribunalen gjorde inte någon felaktig rättstillämpning när den, i punkt 174 i den överklagade domen, erinrade om den rättspraxis i vilken det har slagits fast att rätten att åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar omfattar varje enskild person hos vilken en av unionens institutioner har väckt grundade förhoppningar genom att ge vederbörande tydliga försäkringar. När en försiktig och medveten ekonomisk aktör kan förutse att en unionsåtgärd kommer att vidtas som kan påverka hans intressen, kan han emellertid inte åberopa denna princip då åtgärden vidtas (vid sidan av den rättspraxis som nämndes i ovannämnda punkt 174, se även dom Alcoa Trasformazioni/kommissionen, C‑194/09 P,
EU:C:2011:497
, punkt 71).
I det aktuella fallet hade lagstiftningen en klar lydelse som inte lämnade något utrymme för tvekan om att transaktionerna i fråga var underkastade regler om frigörande och tillstånd från fall till fall, vilka bland annat har beskrivits ovan i punkterna 76 och 77. Dessutom ska det erinras om vad som redan har konstaterats ovan i punkt 73, nämligen att den tillämpliga lagstiftningen har antagits i ett sammanhang av växande misstro samt utökade och allt strängare kontroller av finansiella transaktioner, ett sammanhang som klaganden inte kan ha saknat kännedom om med hänsyn till dess ställning som bank med inriktning på tjänster och verksamheter som avser Iran eller finns i Iran. Klagandebolaget måste ha vetat att de transaktioner som det utförde avsåg enheter som var föremål för restriktiva åtgärder och att dessa transaktioner således var särskilt misstänkta.
Slutligen framhåller domstolen att de aktuella restriktiva åtgärderna, mot bakgrund av detta sammanhang, har antagits mot sökanden endast på grund av att vederbörande har genomfört otillåtna transaktioner. Även om det antas att allmänna tillstånd eller godkännanden som lämnats av Bundesbank i egenskap av en av rådet utsedd nationell behörig myndighet, kunde ha gett upphov till berättigade förväntningar hos klaganden, så skulle sådana berättigade förväntningar således inte ha kunna göra att transaktioner som är uttryckligen förbjudna enligt lagstiftningen i fråga blev tillåtna och följaktligen inte kunna utgöra hinder för antagandet av nämnda åtgärder mot klaganden.
Det betyder att tribunalen inte gjorde någon felaktig rättstillämpning när den i punkt 177 i den överklagade domen underkände argumentet om åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar.
Sålunda kan överklagandet inte bifallas såvitt avser den tredje grunden.
Den fjärde grunden
Parternas argument
Genom den fjärde grunden har EIH gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den (i punkt 205 i den överklagade domen) fann att EIH inte kunde åberopa artikel 32.2 i förordning nr 961/2010 eftersom bolaget hade genomfört de otillåtna transaktioner som rådet gjorde gällande. EIH har erinrat om att syftet med nämnda artikel 32.2 är att skydda sådana företag som har brutit mot förbuden i förordningen, men som inte kände till, och inte hade rimlig anledning att misstänka, att de hade gjort det.
EIH har dessutom bestritt tribunalens slutsats (i punkterna 209–211 i den överklagade domen) att det var nödvändigt att anta restriktiva åtgärder för att kunna uppnå det eftersträvade legitima målet. Klaganden hade gjort gällande att andra åtgärder skulle ha kunnat vidtas, åtgärder som skulle ha kunnat bestå i att Bundesbank inte längre godtog tredje vägen-förfarandet eller inte längre utfärdade tillstånd på grundval av artikel 21 i förordning nr 961/2010. Enligt klaganden var det fel av tribunalen att tillbakavisa möjligheten att vidta sådana åtgärder med motiveringen att dessa inte till sin art var sådana att de skulle kunna garantera en tillräckligt stark preventiv verkan.
Klaganden har gjort gällande att tribunalen inte har tagit hänsyn till Bundesbanks skyldighet till lojalt samarbete när det gäller det faktiska genomförandet av sanktionssystemet. Dessutom är det EU-institutionernas ansvar att vidta de åtgärder som krävs för att undvika att de behöriga nationella myndigheterna tolkar reglerna om sanktionssystemet på olika sätt. Klaganden har anfört att förteckningen av klaganden bland de personer, enheter och organ som ska vara föremål för restriktiva åtgärder utgjorde en oproportionerlig åtgärd, att tribunalen gjorde en felaktig rättslig kvalificering av den faktiska situationen och att tribunalen drog helt felaktiga slutsatser av handlingarna i målet. Klaganden anser också att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den (i punkt 210 i den överklagade domen) drog slutsatsen att det system för godkännande som föreskrivs i artikel 21 i förordning nr 961/2010 inte klarar att säkerställa en preventiv verkan som är likvärdig med frysningen av tillgångar, trots att dessa båda system är jämförbara.
Rådet och Förenade kungariket har anfört att tribunalen inte gjorde någon felaktig rättstillämpning vid tolkningen av artikel 32.2 i förordning nr 961/2010. Dessutom har de gjort gällande att denna bestämmelse inte utgör något hinder för att förteckna en enhet som uppfyller kriterierna för att förtecknas som en enhet som ska vara föremål för restriktiva åtgärder, utan att den endast förhindrar att denna enhet hålls ansvarig för oavsiktliga överträdelser. Rådet anser att tribunalen inte gjorde någon felaktig rättstillämpning när den slog fast att de aktuella restriktiva åtgärderna var proportionerliga. Rådet har erinrat om sin behörighet att göra en uppskattning av risken för att tillgångar försvinner, när det gäller en viss kategori av personer eller enheter som är föremål för restriktiva åtgärder.
Rådet och Förenade kungariket har slutligen gjort gällande att det system för godkännande som föreskrivs i artikel 21 i förordning nr 961/2010 inte har samma effekt som en frysning av tillgångar. Efter en frysning av tillgångar är risken för att dessa tillgångar används i strid med de restriktiva åtgärderna nämligen uppenbart mindre än risken för överträdelser knutna till de transaktioner – vilka kan vara mycket talrika – för vilka det krävs ett tillstånd.
Domstolens bedömning
De avsnitt i den överklagade domen som har kritiserats inom ramen för den fjärde grunden ingår i tribunalens svar på den vid tribunalen åberopade fjärde grunden, genom vilken klaganden gjorde gällande att rådet hade åsidosatt proportionalitetsprincipen samt klagandens rätt till egendom och näringsfrihet.
Klagandebolaget hävdade bland annat att förtecknandet av varje enhet som har hjälpt en annan förtecknad enhet att bryta mot eller att kringgå sanktionerna, trots att det är möjligt att en sådan hjälp har lämnats av misstag eller är obetydlig, stred mot proportionalitetsprincipen och artikel 32.2 i förordning nr 961/2010. I den bestämmelsen föreskrivs att förbuden i den förordningen inte ska medföra ansvar för berörda fysiska eller juridiska personer eller enheter om dessa inte kände till eller hade rimlig anledning att misstänka att deras handlande skulle strida mot dessa förbud.
I punkt 205 i den överklagade domen tillbakavisade tribunalen detta argument och erinrade därvid om att de transaktioner som avses i skälen i de angripna rättsakterna – såsom framgår av svaret på den andra grunden i målet vid tribunalen – var otillåtna.
Tribunalen gjorde sig därigenom inte skyldig till någon felaktig rättstillämpning. Det råder nämligen ingen tvekan om att underkännandet av den grund genom vilken klaganden ifrågasatte de restriktiva åtgärder som hade antagits med motiveringen att klaganden hade hjälpt enheter som var föremål för restriktiva åtgärder att kringgå de restriktiva åtgärder som rörde dessa, räcker för att motivera underkännandet av ett argument som är baserat på en påstådd rimlig ovetskap om att den genomförda hjälpen var otillåten.
När det gäller de alternativa åtgärder som klaganden har föreslagit – till exempel att Bundesbank upphör med att godkänna tredje vägen-förfarandet eller att rådet föreslår Bundesbank att den sistnämnde ändrar sin normgivningspraxis – finner domstolen att dessa åtgärder inte kan anses göra det möjligt att uppnå det eftersträvade syftet, det vill säga att bekämpa spridningen av kärnvapen och finansieringen därav på ett lika effektivt sätt som de restriktiva åtgärder som har antagits mot klaganden. Tribunalen gjorde således inte någon felaktig rättstillämpning när den (i punkterna 210 och 211 i den överklagade domen) slöt sig till att det var nödvändigt att anta de restriktiva åtgärderna mot klaganden för att uppnå det eftersträvade legitima syftet.
Överklagandet kan således inte bifallas såvitt avser den fjärde grunden.
Det följer av det ovan anförda att då ingen av de grunder som klaganden har åberopat till stöd för överklagandet har godtagits ska överklagandet ogillas i dess helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, vilken enligt artikel 184.1 i samma regler är tillämplig i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Rådet har yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska rådets yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Europäisch-Iranische Handelsbank AG ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska unionens råd.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.