CELEX: 62012CJ0321
Sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Artikli 28 lõike 2 punkt b
Ravikindlustushüvitised
Pensionärid, kes saavad vanaduspensioni mitmes liikmesriigis
Elukoht teises liikmesriigis
Mitterahaliste hüvitiste andmine elukohariigis
Hüvitiste kulude kandmine
Liikmesriik, mille „õigusaktid” on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud
Mõiste

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006 (
ELT L 392, lk 1
) (edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikli 28 lõike 2 punkti b.
See eelotsusetaotlus esitati F. van der Helderi ja D. Farringtoni ning College voor zorgverzekeringen (ravikindlustusamet, edaspidi „CVZ”) vahelises kohtuvaidluses seoses sissemaksete tasumisega Madalmaades kohaldatavasse seadusjärgsesse kohustuslikku ravikindlustussüsteemi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1408/71 artikkel 1 sätestab pealkirja „Mõisted” all järgmist:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
j)
õigusaktid
– liikmesriigi seadused, määrused ja muud õigusaktid ning kõik muud rakendusmeetmed, nii praegu kehtivad kui ka tulevased, mis on seotud artikli 4 lõigetes 1 ja 2 loetletud sotsiaalkindlustusliikide ja -skeemidega või artikli 4 lõikes 2a käsitletud mitteosamakseliste erihüvitistega.
[…]
r)
kindlustusperiood
– sissemakseperiood või töötamisperiood või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise periood, mis on sellisena määratletud või tunnustatud õigusaktides, mille kohaselt need on täitunud või loetakse täitunuks, ning kõik selliste perioodidena käsitatavad perioodid, kui kõnealused õigusaktid võrdsustavad need kindlustusperioodiga […]”
Nimetatud määruse artikli 4 „Reguleerimisala” lõige 1 sätestab:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
a)
hüvitised haiguse ning raseduse ja sünnituse korral;
b)
invaliidsushüvitised, sealhulgas hüvitised, mis on mõeldud töövõime säilitamiseks või parandamiseks;
c)
vanadushüvitised;
d)
toitjakaotushüvitised;
e)
tööõnnetus- ja kutsehaigushüvitised;
f)
matusetoetus;
g)
töötushüvitised;
h)
perehüvitised.”
Selle määruse III jaotis sisaldab eri liiki hüvitistega seotud erisätteid. Nimetatud määruse III jaotise 1. peatükk käsitleb hüvitisi haiguse ning raseduse ja sünnituse korral. Selle peatüki 5. jagu „Pensionärid ja nende pereliikmed” hõlmab määruse nr 1408/71 artikleid 27–34.
Selle määruse artikkel 27 „Mitme riigi õigusaktide alusel makstavad pensionid, kui elukohariigis on õigus saada hüvitisi”, näeb ette:
„Pensionär, kellel on õigus saada pensioni kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel, millest ühe territooriumil ta elab, ja kellel on õigus saada hüvitisi oma elukohariigi õigusaktide alusel, arvestades vajaduse korral artikli 18 ja VI lisa sätteid, saab selliseid hüvitisi koos oma pereliikmetega elukohajärgselt asutuselt ja selle asutuse kulul, nii nagu asjaomane isik oleks pensionär, kelle pensioni makstaks üksnes tema elukohariigi õigusaktide alusel.”
Kõnealuse määruse artikkel 28 pealkirjaga „Ühe või enama riigi õigusaktide alusel makstavad pensionid, kui elukohariigis ei ole õigust saada hüvitisi” sätestab:
„1.   Pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel või kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel ning kellel ei ole õigus saada hüvitisi liikmesriigi õigusaktide alusel, mille territooriumil ta elab, saab selliseid hüvitisi siiski endale ja oma pereliikmetele nii, nagu oleks tal, arvestades vajaduse korral artikli 18 ja VI lisa sätteid, õigus saada hüvitisi pensionide suhtes pädeva liikmesriigi või vähemalt ühe pädeva liikmesriigi õigusaktide alusel, juhul kui ta elaks sellise riigi territooriumil. Hüvitisi antakse järgmistel tingimustel:
a)
mitterahalisi hüvitisi annab lõikes 2 osutatud asutuse nimel elukohajärgne asutus, nii nagu asjaomane isik oleks pensionär oma elukohariigi õigusaktide alusel ja tal oleks õigus saada selliseid hüvitisi;
[…]
2.   Lõikes 1 käsitletud juhtudel kannab hüvitiste kulud asutus, mis määratakse kindlaks järgmiste reeglite kohaselt:
[…]
b)
kui pensionäril on õigus saada kõnealuseid hüvitisi kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel, kannab need kulud selle liikmesriigi pädev asutus, kelle õigusaktid on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud; kui nimetatud reegli kohaldamisel on hüvitiste kulude kandmise eest vastutavad mitu asutust, kannab kulud see asutus, kes kohaldab pensionäri suhtes viimasena kehtinud õigusakte.”
Nimetatud määruse artikkel 28a „Ühe või mitme muu liikmesriigi peale elukohariigi õigusaktide alusel makstavad pensionid, juhul kui elukohariigis on õigus saada hüvitisi” näeb ette:
„Kui pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel või on õigus saada pensione kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel, elab sellise liikmesriigi territooriumil, kelle õigusaktide alusel ei ole mitterahaliste hüvitiste saamise õigus seatud sõltuvusse kindlustus- või töötamistingimusest ning puudub õigus saada pensioni, kannab talle ja tema pereliikmetele antud mitterahaliste hüvitiste kulud ühe sellise liikmesriigi asutus, kes on pädev pensioni suhtes, ning mis määratakse kindlaks vastavalt artikli 28 lõikes 2 sätestatud reeglitele, tingimusel et pensionäril ja tema pereliikmetel oleks olnud õigus saada selliseid hüvitisi nimetatud asutuse poolt kohaldatavate õigusaktide alusel juhul, kui nad elaksid selle liikmesriigi territooriumil, kus nimetatud asutus asub.”
Määruse nr 1408/71 artikkel 33 „Pensionäride sissemaksed” sätestab:
„1.   Liikmesriigi asutus, kes on vastutav pensioni maksmise eest ja kes kohaldab õigusakte, mis sätestavad pensionäride sissemaksete kinnipidamise haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitiste katmiseks, võib teha selliseid asjakohaste õigusaktide järgi arvutatud kinnipidamisi sellise asutuse väljamakstavatest pensionidest selle määrani, mis kõnealuse liikmesriigi asutusel tuleb kanda artiklite 27, 28, 28a, 29, 31 ja 32 alusel antavate hüvitiste kuludena.
2.   Kui artiklis 28a osutatud juhul sõltub haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitise saamine sissemaksete või samalaadsete maksete tasumisest elamise alusel vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele, mille territooriumil pensionär elab, ei tule selliseid sissemakseid tasuda.”
Vastavalt selle määruse artikli 36 lõikele 1 makstakse ühe liikmesriigi asutuse poolt teise liikmesriigi asutuse nimel vastavalt määruse artiklitele 28, 28a ja 33 antud mitterahalised hüvitised täielikult tagasi.
Nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord, määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud nõukogu 4. juuni 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1223/98 (
EÜT L 168, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 292), artikkel 95 näeb ette, et pädevad asutused maksavad määruse nr 1408/71 artikli 28 ja artikli 28a alusel antud hüvitise selle andnud asutustele tagasi ühekordse summa põhjal, mis on võimalikult lähedane tekkinud tegelikele kuludele ning mille arvutamise kord on nimetatud sättes kindlaks määratud.
Madalmaade õigus
Enne 1. jaanuari 2006 nägi haigekassa seadus (Ziekenfondswet, edaspidi „ZFW”) ette kohustusliku ravikindlustusskeemi vaid töötajatele, kelle sissetulek oli teatud künnisest madalam. Seevastu isikud, kes sellesse skeemi ei kuulunud, pidid haigusriski vastu kindlustuse saamiseks sõlmima kindlustusseltsiga erakindlustuslepingu.
Selline seadusjärgne kohustuslik skeem võis teatud tingimustel kehtida ka mitteresidentide suhtes, kellel oli õigus saada pensioni üldise vanaduspensioni seaduse (Algemene Ouderdomswet; edaspidi „AOW”) või töövõimetuskindlustuse seaduse (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering) alusel.
Ravikindlustusseadus (Zorgverzekeringswet; edaspidi „ZVW”, mis on käesolevas asjas kohaldatav 1. augusti 2008. aasta redaktsioonis), kehtestas alates 1. jaanuarist 2006 seadusjärgse kohustusliku ravikindlustusskeemi kõikidele isikutele, kes elavad või töötavad Madalmaades.
Selle seaduse artikkel 69 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Välisriigis elavad isikud, kellel on Euroopa Ühenduste Nõukogu määruse või vastavalt Euroopa Majanduspiirkonna lepingule või sotsiaalkindlustuse kokkuleppele vastu võetud määruse alusel õigus vajaduse korral ravile või ravikulude hüvitamisele, nagu seda näevad ette ravikindlustust reguleerivad õigusnormid nende elukohariigis, registreerivad end [CVZ-s], välja arvatud juhul, kui neile on käesoleva seaduse alusel ette nähtud kohustuslik kindlustus.
2.   [Lõikes 1] nimetatud isikud peavad tasuma ministri määrusega kehtestatud sissemakse. Nimetatud määrusega kindlaksmääratud osa kõnealusest sissemaksest käsitatakse ravikindlustustoetuse seaduse [Wet op de zorgtoeslag] tähenduses ravikindlustuse sissemaksena.
[…]
4.   [CVZ] ülesanne on täita [lõikest 1] ja selles nimetatud rahvusvahelistest õigusnormidest tulenevaid haldusülesandeid ning samuti otsustada [lõikes 2] nimetatud sissemaksete kinnipidamise ja kogumise üle […]”.
Peale selle kindlustab enne 1. jaanuari 2006. kehtinud eriravikulude üldkindlustust käsitlev seadus (Algemene wet bijzondere ziektekosten), mis kehtib ka praegu, kogu elanikkonna eriravikulude riski suhtes, eelkõige riskide suhtes, mida ZFW ja ZVW või erakindlustus ei kata.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
F. van der Helder on pensionil olev Madalmaade kodanik, kes elab alates 1991. aastast Prantsusmaal. Oma tööalase karjääri jooksul elas ja töötas ta erinevates liikmesriikides. Alates 1997. aasta augustist saab ta Madalmaade õiguse kohaselt AOW alusel pensioni. Pensioni suurus vastab selles liikmesriigis täitunud 43 kindlustusaastale. See õigus omandati osalt residentsuse alusel ja osalt vabatahtliku kindlustusskeemiga liitumise alusel. Lisaks saab F. van der Helder vanaduspensioni vastavalt Soome Vabariigi õigusaktidele, ta oli Soomes kindlustatud aastatel 1980–1987. Ta saab samuti pensioni Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi seaduste alusel.
D. Farrington on pensionil olev Ühendkuningriigi kodanik, kes elab alates 2004. aasta maist Hispaanias. Oma tööalase karjääri jooksul elas ja töötas ta erinevates liikmesriikides, täpsemalt Ühendkuningriigis ja Madalmaades. Alates 2006. aasta aprillist saab ta Madalmaade õiguse kohaselt AOW alusel pensioni. Pensioni suurus vastab selles liikmesriigis täitunud 35 kindlustusaastale. Lisaks saab D. Farrington vanaduspensioni Ühendkuningriigi õiguse alusel, ta töötas seal aastatel 1957–1972.
Kuni 1. jaanuarini 2006 ei olnud F. van der Heldenil ega D. Farringtonil kohustust olla kindlustatud Madalmaade kohustuslikus ravikindlustusskeemis. Neil oli eraravikindlustus. Seevastu olid F. van der Helden ja D. Farrington Madalmaades elamise ajal kindlustatud eriravikulude üldkindlustust käsitleva seaduse alusel.
Pärast ZVW jõustumist 1. jaanuaril 2006 leidis CVZ, et kuna F. van der Helder ja D. Farrington oleksid kuulunud ZVW-s ette nähtud kohustuslikku ravikindlustusskeemi, kui nad oleksid elanud Madalmaades, ja kuna neil ei ole õigust saada vanaduspensioni oma elukohariigis ning kuna nad on oma tööalase karjääri jooksul olnud kõige pikemalt kindlustatud Madalmaade sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide alusel, siis saavad nad vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 28 ja 28a oma elukohariigis mitterahalisi hüvitisi Madalmaade kulul.
Seepärast otsustas CVZ pidada F. van der Helderile ja D. Farringtonile makstavatest pensionidest kinni ZVW artiklis 69 ette nähtud sissemaksed vastavalt selle seaduse kehtestatud seadusjärgsele kohustuslikule ravikindlustusskeemile.
Centrale Raad van Beroep, kes menetleb F. van der Helderi ja D. Farringtoni poolt Rechtbank Amsterdami tehtud esimese astme kohtuotsuste peale esitatud apellatsioonkaebust leiab, et kuna põhikohtuasja hagejatel on õigus saada pensioni vähemalt kahest liikmesriigist, kannab mitterahaliste hüvitiste kulud vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punktile b selle liikmesriigi pädev asutus, kelle „õigusaktid” on nende kui pensionäride suhtes kõige kauem kehtinud.
Nimetatud kohus on seisukohal, et kõnealust mõistet „õigusaktid” saab tõlgendada vähemalt kolmel eri viisil.
Esimese tõlgenduse kohaselt, mida toetavad F. van der Helder ja D. Farrington, hõlmab see mõiste õigusakte, mis puudutavad haigushüvitisi ning rasedus- ja sünnitushüvitisi. Kuigi F. van der Helder ja D. Farrington ei vaidlusta, et kõige kauem on nad töötanud Madalmaades ja et nende suhtes on kõige kauem kehtinud Madalmaade sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, väidavad nad, et nad ei ole seevastu kunagi olnud kindlustatud Madalmaade seadusjärgses ravikindlustusskeemis, või siis olid nad selles skeemis igal juhul kindlustatud lühemat aega kui see, mil nad olid ravikindlustusega kaetud teistes liikmesriikides. Käesoleval juhul on liikmesriigid, kes peavad kandma elukohariigi mitterahaliste hüvitiste kulud, seega vastavalt Soome ja Ühendkuningriik. Seda tõlgendust toetas oma 14. detsembri 2011. aasta kohtuotsuses nr 4381-10: Wehmeyer Rootsi kõrgeim halduskohus (Regeringsrätten). Juhul kui järgitakse seda argumentatsiooni, on vaja teada, kas liikmesriigi „õigusaktide”, mille kohaldamisalasse kuulusid põhikohtuasja hagejad kõige kauem, kindlakstegemiseks tuleb võtta arvesse üksnes seadusjärgset ravikindlustust või haigus-, rasedus- ja sünnituskindlustust tervikuna.
Vastavalt teisele tõlgendusele, mida pooldab Rechtbank ning mida eelistab eelotsusetaotluse esitanud kohus, viitab mõiste „õigusaktid” asjaomaste isikute praegu saadaoleva pensioni aluseks olevale pensionikindlustusele. See tõlgendus tuleneb 10. mai 2001. aasta otsusest kohtuasjas
C-389/99: Rundgren (EKL 2001, lk I-3731
, punktid 44–49). Kõnealune tõlgendus on samuti kooskõlas asjaoluga, et ravikindlustusskeeme rahastatakse asjaomaste isikute sissetulekust sõltuvate sissemaksetega, mis toimub pensionäride puhul pensionist kinnipidamise vormis. Kui toetatakse seda tõlgendust, siis on vaja veel kindlaks teha, kas arvesse tuleb võtta pensionikindlustusperioodi tervikuna, olenemata selle alusest ja sellest, kas kindlustusmakseid on tegelikult tehtud. Lisaks tekib küsimus, kas vabatahtliku kindlustuse perioodid tuleb maha arvata.
Lõpetuseks viitab mõiste „õigusaktid” kolmanda tõlgenduse kohaselt, mida toetab CVZ, sotsiaalkindlustuse valdkonna õigusaktidele tervikuna. CVZ on seisukohal, et määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 eesmärk on, et pensionil oleku ajal tekkinud ravikulud kannaks see liikmesriik, kelle ravikindlustussüsteemi on isik teinud sissemakseid kõige pikema aja jooksul. See tõlgendus tugineb nimetatud määruse artikli 1 punktile j, mis määratleb mõiste „õigusaktid” viitega määruse artiklile 4. Kui järgitakse seda põhjendust, siis tõusetub küsimus, kas arvesse tuleb võtta vabatahtlikku kindlustusskeemi kuulumise perioodid.
Neil asjaoludel otsustas Centrale Raad van Beroep menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse […] nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punktis b viidatud „õigusaktid[, mis] on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud”, tähendavad õigusakte, mis reguleerivad haigus-, rasedus- ja sünnitushüvitisi, õigusakte, mis reguleerivad vanaduspensione, või kõiki määruse II jaotise alusel kohaldatavaid õigusakte, mis reguleerivad nimetatud määruse artiklis 4 nimetatud sotsiaalkindlustusliike?”
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlusel otsustas Euroopa Kohtu president, et käesolevat kohtuasja tuleb Euroopa Kohtu kodukorra artikli 53 lõike 3 alusel menetleda eelisjärjekorras.
Eelotsuse küsimus
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selles sättes viidatud „õigusaktid”, mis on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud, tähendavad haigus-, rasedus- ja sünnitushüvitisi reguleerivaid õigusakte, vanaduspensione reguleerivaid õigusakte või kõiki selle määruse artiklis 4 nimetatud sotsiaalkindlustusliike reguleerivaid õigusakte, mis olid kohaldatavad.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et see küsimus esitati vaidluse raames, mis puudutab probleemi, kas õiguspäraseks saab pidada Madalmaade ametiasutuse otsuseid, millega pensionidelt, mida see ametiasutus maksab ühele Madalmaade kodanikule ja ühele Ühendkuningriigi kodanikule, kes saavad pensioni mitme liikmesriigi õigusaktide alusel – välja arvatud Prantsuse Vabariik ja Hispaania Kuningriik, kus nad elavad –, peeti kinni sissemakseid seoses mitterahaliste haigushüvitistega, mida antakse määruse nr 1408/71 artikli 28 alusel nende elukohariigis, kus neil ei ole õigust kõnealuseid hüvitisi saada. Need otsused tehti pärast ZVW-ga kehtestatud uue kohustusliku ravikindlustusskeemi jõustumist Madalmaades 1. jaanuaril 2006, mis asendas varem ZFW-s ette nähtud skeemi – mis kehtis üksnes teatavast sissetuleku künnisest vähem teeninud töötajatele – ning kohaldub nüüdsest kõigile selles liikmesriigis elavatele või töötavatele isikutele.
Siinjuures tuleb meenutada, et määruse nr 1408/71 artiklis 28 on ette nähtud „kollisiooninorm”, mille alusel saab eelkõige kindlaks määrata, milline asutus on kohustatud andma nendes sätetes osutatud hüvitisi pensionäridele, kellel on õigus saada pensioni mitme liikmesriigi õigusaktide alusel ja kes elavad muus liikmesriigis, kus neil ei ole õigust saada mitterahalisi haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitisi, ning samuti kindlaks määrata kohaldatava õiguse (vt selle kohta 10. jaanuari 1980. aasta otsus kohtuasjas
69/79: Jordens-Vosters, EKL 1980, lk 75
, punkt 12; eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punktid 43 ja 44; 3. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-156/01: van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, EKL 2003, lk I-7045
, punkt 39, ning 14. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-345/09: van Delft jt, EKL 2010, lk I-9879
, punkt 38).
Määruse artikli 28 lõike 1 kohaselt saavad need pensionärid selliseid oma elukohariigi pädeva asutuse poolt antavaid haigushüvitisi ning rasedus- ja sünnitushüvitisi selles ulatuses, milles neil oleks neid hüvitisi õigus saada pensioni maksma kohustatud riigi õigusaktide alusel, juhul kui nad elaksid selle riigi territooriumil (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, punktid 40, 47 ja 53, ja eespool viidatud kohtuotsus van Delft jt, punkt 39).
Vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punktile b kannab juhul, kui pensionide maksmise osas on pädevad mitu liikmesriiki, mitterahaliste haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitiste kulud üks neist riikidest, kes määratakse kindlaks selle aja alusel, mille kestel kehtisid pensionäri suhtes iga nimetatud liikmesriigi õigusaktid, ning need kulud kannab selle liikmesriigi pädev asutus, „kelle õigusaktid on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud”.
Käesoleval juhul ilmneb eelotsusetaotlusest, et CVZ peab end pädevaks nõudma põhikohtuasja hagejatelt sissemaksete tasumist seoses nende elukohariigis määruse nr 1408/71 artikli 28 alusel antud mitterahaliste haigushüvitistega, sest nimetatud sätte lõike 2 punkti b kohaselt on põhikohtuasja hagejate suhtes kõige kauem kehtinud Madalmaade sotsiaalkindlustusskeem. Käesolevas menetluses pooldavad seda tõlgendust Madalmaade ja Rootsi valitsus.
Põhikohtuasja hagejad seevastu kordavad oma seisukohtades, et kõnealune säte puudutab haigushüvitisi ning rasedus- ja sünnitushüvitisi reguleerivaid õigusakte. Eesti, Soome ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon leiavad omakorda, et tugineda tuleb siseriiklikele pensione puudutavatele õigusaktidele.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab liidu õiguse sätte tõlgendamisel samal ajal arvestama sätte sõnastust, konteksti ning eesmärke (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punkti b sõnastust, siis viitab see säte tõepoolest, nagu väidab F. van der Helder, oma esimese lause esimeses osas haigushüvitiste ning rasedus- ja sünnitushüvitistega seotud õigusaktidele.
Sellest hoolimata ei pruugi selline asjaolu olla siseriiklikule kohtule vastuse andmisel määrav. Esimese lause kõnealuse osa eesmärk on pelgalt tuletada meelde nende hüvitiste laadi, mis kuuluvad määruse nr 1408/71 III jaotise alla, seevastu selle lause teises osas sisalduv mõiste „õigusaktid” – mis on praeguse eelotsuse küsimuse ese – seondub selle liikmesriigi kindlaksmääramisega, kes peab kandma nende hüvitiste kulud konkreetselt pensionäride puhul, kellel on õigus saada pensioni ühe või mitme liikmesriigi „õigusaktide” alusel.
Peale selle, kuigi vastab tõele, et määruse nr 1408/71 artikli 1 punkt j defineerib mõiste „õigusaktid”, viidates sisuliselt siseriiklikele sätetele, mis on seotud selle määruse artikli 4 lõigetes 1 ja 2 loetletud sotsiaalkindlustusliikide ja -skeemidega ning artikli 4 lõikes 2a käsitletud mitteosamakseliste erihüvitistega, ei saa sellest siiski järeldada, et nimetatud termini kasutamine kõnealuse määruse teistes sätetes viitab süstemaatiliselt kõikidele sotsiaalkindlustusliikidele ja -skeemidele.
Nagu Soome valitsus õigesti märkis, on määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti j ja artikli 4 lõigete 1-2a ainus eesmärk piiritleda selle määruse materiaalne kohaldamisala, välistades eelkõige lepingutingimused. Seevastu ei ole nende sätete eesmärk kehtestada selle määruse III jaotisesse kuuluvatele hüvitistele kohaldatavaid erieeskirju.
Neil asjaoludel tuleb määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punktis b sisalduva mõiste „õigusaktid”, mis on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud, ulatuse kindlakstegemisel tugineda selle sätte kontekstile ja eesmärgile.
Selles osas tuleb märkida, et määruse nr 1408/71 artikkel 28 kuulub sarnaselt artiklitega 27 ja 28a selle määruse III jaotise 1. peatüki 5. jao alla, mis käsitleb pensionäride õigusi saada haigushüvitisi ning rasedus- ja sünnitushüvitisi.
Määruse nr 1408/71 artikkel 27 käsitleb sellise pensionäri olukorda, kellel on õigus saada pensioni mitme liikmesriigi õigusaktide alusel, millest ühe territooriumil ta elab ja kus tal on õigus hüvitisi saada. Selle määruse artikkel 28 käsitleb, nagu nähtub juba käesoleva otsuse punktidest 31 ja 32, sellise pensionäri olukorda, kellel on õigus saada pensioni ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel, kuid kes elab hoopis kolmandas liikmesriigis ning kellel ei ole õigust seal hüvitisi saada. Nimetatud määruse artikkel 28a käsitleb artikliga 28 sarnast olukorda, kuid erinevus seisneb selles, et pensionäril on õigus saada hüvitisi elukohariigis (eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punkt 43).
Artiklitega 27, 28 ja 28a loodud süsteemis on asutuseks, mis kannab haigushüvitiste ning rasedus- ja sünnitushüvitistega seotud kulud, alati pensionide suhtes pädeva liikmesriigi asutus, kui pensionäril oleks õigus saada neid hüvitisi selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kui ta elaks nimetatud liikmesriigi territooriumil (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punkt 46).
Selles osas näeb määruse nr 1408/71 artikkel 28a, mis puudutab juhtu, mil pensionäri elukohariik ei sea mitterahaliste hüvitiste saamise õigust sõltuvusse kindlustus- või töötamistingimustest, peale selle sõnaselgelt ette, et „[nende hüvitiste] kulud kannab ühe sellise liikmesriigi asutus, kes on pädev pensioni suhtes”, mistõttu ei kanna pensionäri elukohariik kulusid ainult sel põhjusel, et pensionär seal elab. Nimetatud sätte eesmärk on seega tagada, et liikmesriike, mille õigusaktide kohaselt tekib õigus mitterahalistele hüvitistele pelgalt elukoha tõttu nende territooriumil, ei panda seetõttu ebasoodsamasse olukorda, määrates asutuse, mis kannab nendes liikmesriikides antavate mitterahaliste hüvitiste kulud, vastavalt eeskirjadele, mis on identsed nendega, mida kohaldatakse artikli 28 alusel liikmesriikide suhtes, kes sellist õigust ei anna (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punkt 45).
Euroopa Kohus on juba leidnud, et nende eeskirjade järgi annab elukohajärgne asutus pensionäridele mitterahalisi hüvitisi teise liikmesriigi pensionide suhtes pädeva asutuse nimel, kes kannab kulud (vt eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punkt 45, ning eespool viidatud kohtuotsus van Delft jt, punkt 39).
Sellest tuleneb, et määruse nr 1408/71 artiklitega 27, 28 ja 28a loodud süsteem loob sideme pensionide maksmise pädevuse ja kohustuse vahel võtta enda kanda mitterahaliste haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitiste kulud, kusjuures see kohustus sõltub tegelikust pädevusest pensionide suhtes (vt eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punkt 47).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 48–51 sisuliselt selgitas, saab sellise süsteemi abil kooskõlas määruse nr 1408/71 artikli 28a järgitava eesmärgiga, nagu on märgitud käesoleva otsuse punktis 45, tagada, et liikmesriike, kelle õigusaktid annavad õiguse saada haigushüvitisi ning rasedus- ja sünnitushüvitisi pelgalt elukoha tõttu nende territooriumil, ei panda ebasoodsamasse olukorda.
Sellest järeldub, et määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punktis b viidatud „õigusaktid”, mis on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud, tähendavad pensione reguleerivaid õigusakte.
Seega kui asjaomastel isikutel on sarnaselt põhikohtuasja pensionäridega õigus saada pensioni mitme liikmesriigi õigusaktide alusel ning nad elavad muus liikmesriigis, kui see, milles neil on õigus saada mitterahalisi haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitisi, kannab selle sätte alusel nende hüvitiste kulud pensionide suhtes pädev liikmesriik, kelle õigusaktid on asjaomaste isikute suhtes kõige kauem kehtinud.
Seda tõlgendust kinnitab määruse nr 1408/71 artikkel 33, sest nimetatud sätte kohaselt võib liikmesriik, kes on vastutav pensioni maksmise eest ja kes kohaldab õigusakte, mis sätestavad sissemaksete kinnipidamise haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitiste katmiseks, teha selliseid kinnipidamisi oma väljamakstavatest pensionidest, kui neid hüvitisi antakse määruse artiklite 27, 28, ja 28a alusel pensionäri elukohariigis selle liikmesriigi kulul.
Seda tõlgendust kinnitab ka määruse nr 574/72 – määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1223/98 – artikkel 95, millest tuleneb, et vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 36 maksab pensionäridele nende elukohariigis antud mitterahalised haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitised igal juhul tagasi pensione maksma kohustatud liikmesriik, kes kannab põhilise osa riskist, mis on seotud mitterahaliste haigushüvitiste andmisega liikmesriigis, kus pensioni saaja elab (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, punkt 44, ja eespool viidatud kohtuotsus van Delft jt, punkt 79).
Eelotsusetaotluse põhjendustes tõusetub eelotsusetaotluse esitanud kohtul peale selle küsimus, kas määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punkti b kohaldamisel tuleb võtta arvesse ainult kohustusliku kindlustuse aeg ja sissemaksete tegemise perioodid, jättes seega kõrvale vabatahtliku kindlustuse perioodid ning aja, mil sissemakseid ei tehtud.
Euroopa Kohtule esitatud materjalidest ei nähtu siiski, et sellele küsimusele antav vastus võiks mõjutada – nagu kinnitasid kohtuistungil Euroopa Kohtu küsimusele antud vastuses nii F. van der Helder kui ka Madalmaade valitsus ja komisjon – põhikohtuasjas selle liikmesriigi kindlaksmääramist, kes peab kandma kõnealuste hüvitiste kulud, sest pensione reguleerivad õigusaktid, mis on põhikohtuasja hagejate suhtes kõige kauem kehtinud, on igal juhul Madalmaade õigusaktid.
Kuna see küsimus on neil asjaoludel hüpoteetiline, siis ei pea sellele vastama (vt selle kohta 22. juuni 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-188/10 ja C-189/10, EKL 2010, lk I-5667
, punkt 27).
Seega tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 28 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selles sättes viidatud „õigusaktid”, mis on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud, tähendavad vanaduspensione reguleerivaid õigusakte.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006, artikli 28 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selles sättes viidatud „õigusaktid”, mis on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud, tähendavad vanaduspensione reguleerivaid õigusakte.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.