CELEX: 62006TJ0303(01)
Ochranná známka Spoločenstva
Námietkové konanie
Prihlášky slovných ochranných známok Spoločenstva UNIWEB a UniCredit Wealth Management
Skoršie národné slovné ochranné známky UNIFONDS a UNIRAK a skoršia národná obrazová ochranná známka UNIZINS
Relatívny dôvod zamietnutia
Pravdepodobnosť zámeny
Séria alebo skupina ochranných známok
Pravdepodobnosť asociácie
Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009]
Návrh na zrušenie a návrh na zmenu rozhodnutia, ktoré podal vedľajší účastník konania
Článok 134 ods. 3 rokovacieho poriadku

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 29. mája 2001 podala žalobkyňa, UniCredit SpA, predtým UniCredito Italiano SpA, na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) dve prihlášky ochranných známok Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradené nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 78, s. 1
)].
Prihlasovanými ochrannými známkami sú slovné označenia UNIWEB a UniCredit Wealth Management.
Služby uvedené v prihláške patria najmä do triedy 36 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu:
—
„bankovníctvo, finančné služby, peňažníctvo, poisťovníctvo, záležitosti v oblasti nehnuteľností, informácie a konzultácie týkajúce sa financií a poistenia, služby platobných/debetných kariet, bankové a finančné služby poskytované cez internet“ pre ochrannú známku UNIWEB,
—
„bankovníctvo, finančné služby, peňažníctvo, poisťovníctvo, záležitosti v oblasti nehnuteľností, finančné informácie“ pre ochrannú známku UniCredit Wealth Management.
Prihlášky ochrannej známky Spoločenstva boli uverejnené vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 108/2001 zo 17. decembra 2001 a č. 24/2002 z 25. marca 2002.
V dňoch 6. marca a 21. júna 2002 podal vedľajší účastník konania, Union Investment Privatfonds GmbH, na základe článku 42 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 41 nariadenia č. 207/2009) námietky proti zápisu prihlasovaných ochranných známok pre služby uvedené v bode 3 vyššie.
Námietky boli založené na týchto skorších právach:
—
nemecká slovná ochranná známka UNIFONDS, prihlásená 2. apríla 1979 a zapísaná 17. októbra 1979 pod číslom 991995, označujúca služby zaradené do triedy 36 a zodpovedajúca tomuto opisu: „Kapitálové investície“,
—
nemecká slovná ochranná známka UNIRAK, prihlásená 2. apríla 1979 a zapísaná 17. októbra 1979 pod číslom 991997, označujúca služby zaradené do triedy 36 a zodpovedajúca tomuto opisu: „Kapitálové investície“,
—
nemecká obrazová ochranná známka, prihlásená 6. marca 1992 a zapísaná 10. júla 1992 pod číslom 2016954, označujúca služby zaradené do triedy 36 a zodpovedajúca tomuto opisu: „Kapitálové investície“ a vyobrazená takto:
Na podporu námietok boli uvedené dôvody podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009].
Na návrh žalobkyne bol 10. januára a 24. apríla 2003 vedľajší účastník konania vyzvaný, aby predložil dôkaz o riadnom používaní skorších ochranných známok.
Rozhodnutiami zo 17. decembra 2004 a z 28. februára 2005 námietkové oddelenie vyhovelo námietkam podaným proti zápisu prihlasovaných ochranných známok pre uvedené služby s výnimkou „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, v prípade ktorých boli námietky zamietnuté.
V prípade oboch prihlášok sa námietkové oddelenie najskôr domnievalo, že vedľajší účastník konania predložil dôkaz o riadnom používaní skorších ochranných známok v Nemecku pre služby, pre ktoré boli zapísané. Námietkové oddelenie následne usúdilo, že služby, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, sú podobné službám, ktorých sa týkajú skoršie ochranné známky, s výnimkou „záležitostí v oblasti nehnuteľností“. Okrem toho podľa námietkového oddelenia vedľajší účastník konania predložil tiež dôkaz o tom, že je majiteľom ochranných známok, z ktorých každá pozostáva z predpony „uni“ a ktoré tvoria sériu alebo skupinu ochranných známok. Následne sa domnievalo, že štruktúra prihlasovaných ochranných známok bola podobná štruktúre skorších ochranných známok, ktorá je kombináciou predpony „uni“ a opisných alebo málo rozlišujúcich prvkov. Námietkové oddelenie konštatovalo, že existuje pravdepodobnosť, že by sa nemeckí spotrebitelia mohli domnievať, že prihlasované ochranné známky patria do skupiny ochranných známok vedľajšieho účastníka konania, ktoré obsahujú predponu „uni“ a vzťahujú sa na služby týkajúce sa „kapitálových investícií“. Námietkové oddelenie preto dospelo k záveru, že v prípade spotrebiteľov v Nemecku existuje v súvislosti so službami, ktoré boli posúdené ako podobné, pravdepodobnosť zámeny vrátane pravdepodobnosti asociácie.
V dňoch 17. februára a 21. apríla 2005 žalobkyňa podala proti rozhodnutiu námietkového oddelenia odvolanie na ÚHVT podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94 (teraz články 58 až 64 nariadenia č. 207/2009).
V dňoch 11. februára a 28. apríla 2005 vedľajší účastník konania podal proti rozhodnutiu námietkového oddelenia odvolanie na ÚHVT podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94.
Rozhodnutiami z 5. a 25. septembra 2006 (ďalej len „napadnuté rozhodnutia“) druhý odvolací senát ÚHVT potvrdil rozhodnutia námietkového oddelenia a zamietol odvolania žalobkyne a vedľajšieho účastníka konania.
V prvom rade odvolací senát usúdil, že námietkové oddelenie správne prijalo záver, že vedľajší účastník konania predložil dôkaz o riadnom používaní skorších ochranných známok v Nemecku týkajúcich sa „kapitálových investícií“.
V druhom rade odvolací senát usúdil, že keďže boli skoršie ochranné známky zapísané a používané v Nemecku pre služby týkajúce sa „kapitálových investícií“, príslušnú skupinu verejnosti tvoria spotrebitelia tohto štátu s relatívne vysokým stupňom pozornosti.
V treťom rade odvolací senát potvrdil posúdenie námietkového oddelenia, podľa ktorého boli služby, na ktoré sa vzťahovali prihlasovaného ochranné známky, s výnimkou služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, podobné službám súvisiacim s „kapitálovými investíciami“, na ktoré sa vzťahovali skoršie ochranné známky.
Vo štvrtom rade odvolací senát jednak usúdil, že vedľajší účastník konania predložil dôkaz o existencii skupiny ochranných známok, ktorá mu patrí, a jednak že príslušná skupina verejnosti si asociovala predponu „uni“ s vedľajším účastníkom konania v prípade, keď sa používala v súvislosti s kapitálovými investíciami. Odvolací senát sa okrem toho domnieval, že prihlasované ochranné známky majú v zmysle rozsudku Súdu prvého stupňa z 23. februára 2006, Il Ponte Finanziaria/ÚHVT – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (
T-194/03, Zb. s. II-445
), vlastnosti, na základe ktorých by mohli byť zaradené do série ochranných známok patriacej vedľajšiemu účastníkovi konania, keďže prihlasované ochranné známky a skoršie ochranné známky majú rovnakú štruktúru a ich spoločný prvok „uni“ má rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k nemeckej verejnosti a dotknutým službám pri zohľadnení jeho vnútorných vlastností, ako aj jeho použitia. Pokiaľ ide o prihlasovanú ochrannú známku UniCredit Wealth Management, odvolací senát zdôraznil, že výrazy „wealth“ a „management“ sa v Nemecku spoločne používali v prípade služieb vo finančnej oblasti a služieb v oblasti investícií a že v dôsledku toho táto asociácia slov nemala rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k prihlasovaným službám. Odvolací senát preto usúdil, že kolidujúce ochranné známky pozostávali zo znakov, ktoré si boli vizuálne, foneticky a koncepčne podobné, keďže boli totožné, pokiaľ ide o ich „hlavný prvok“, na základe ktorého príslušná skupina verejnosti identifikovala vedľajšieho účastníka konania.
Na základe uvedených úvah odvolací senát dospel k záveru, že existovala pravdepodobnosť zámeny medzi kolidujúcimi ochrannými známkami v prípade prihlasovanej ochrannej známky UNIWEB, pokiaľ ide o služby, na ktoré sa vzťahuje, a to „bankovníctvo, finančné služby, peňažníctvo, poisťovníctvo, informácie a konzultácie týkajúce sa financií a poistenia, služby platobných/debetných kariet, bankové a finančné služby poskytované cez internet“, ako aj v prípade prihlasovanej ochrannej známky UniCredit Wealth Management, pokiaľ ide o služby, na ktoré sa táto ochranná známka vzťahuje, a to „bankovníctvo, finančné služby, peňažníctvo, poisťovníctvo, finančné informácie“, ktoré sa považovali za podobné „kapitálovým investíciám“, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky. Naproti tomu taká pravdepodobnosť neexistovala, pokiaľ ide o služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, ktoré podľa odvolacieho senátu neboli podobné službám spočívajúcim v „kapitálových investíciách“.
Konania pred Všeobecným súdom a Súdnym dvorom
Návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. a 28. novembra 2006 žalobkyňa podala žaloby, ktorými sa domáhala zrušenia napadnutých rozhodnutí. Na pojednávaní pred Súdom prvého stupňa z 15. septembra 2009 spresnila, že jej žaloby smerujú len k čiastočnému zrušeniu týchto rozhodnutí v rozsahu, v akom vyhoveli námietkam podaným proti zápisu slovných označení UNIWEB a UniCredit Wealth Management ako ochranných známok Spoločenstva pre služby zaradené do triedy 36 v zmysle Niceskej dohody, okrem služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“.
Rozsudkom z 27. apríla 2010, UniCredito Italiano/ÚHVT – Union Investment Privatfonds (UNIWEB a UniCredit Wealth Management) (T‑303/06 a T‑337/06, neuverejnený v Zbierke, ďalej len „rozsudok Všeobecného súdu“), Všeobecný súd spojil veci T‑303/06 a T‑337/06 na účely vyhlásenia rozsudku podľa článku 50 svojho rokovacieho poriadku a zrušil napadnuté rozhodnutia v časti, v ktorej sa zamietajú odvolania žalobkyne a vyhovuje sa námietke proti zápisu prihlasovaných ochranných známok, pokiaľ ide o dotknuté služby zaradené do triedy 36, okrem služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“. Okrem toho zamietol návrhy vedľajšieho účastníka konania na čiastočné zrušenie a zmenu rozhodnutia podané podľa článku 134 ods. 3 rokovacieho poriadku a uložil každému účastníkovi konania povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania.
Všeobecný súd tak vyhovel jedinému žalobnému dôvodu, ktorý uviedla žalobkyňa, založenému na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Všeobecný súd odkazom na svoj rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, usúdil, že odvolací senát nevykonal podrobné preskúmanie podmienky spojitosti prihlasovaných ochranných známok so sériou skorších ochranných známok. V podstate usúdil, že pokiaľ ide o vnútornú rozlišovaciu spôsobilosť, predpona „uni“ sama osebe nemôže vyvolať asociáciu prihlasovaných ochranných známok s uvedenou sériou, a že nijaký iný porovnávací aspekt medzi predmetnými ochrannými známkami neumožňuje prijať záver o existencii pravdepodobnosti zámeny.
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 1. júla 2010 vedľajší účastník konania podal podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie odvolanie proti rozsudku Všeobecného súdu (bod 20 vyššie), ktorým sa domáhal, aby Súdny dvor zrušil uvedený rozsudok a zamietol žaloby podané žalobkyňou na Všeobecný súd. Vedľajší účastník konania tiež navrhol, aby Súdny dvor zrušil sporné rozhodnutia v rozsahu, v akom nimi boli zamietnuté jeho námietky proti zápisu ochranných známok UNIWEB a UniCredit Wealth Management pre služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, a vyhovel týmto námietkam.
Rozsudkom zo 16. júna 2011, Union Investment Privatfonds/UniCredito Italiano (
C-317/10 P, Zb. s. I-5471
, ďalej len „rozsudok o odvolaní“), Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu (bod 20 vyššie).
Súdny dvor konštatoval, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Po prvé Súdny dvor rozhodol, že Všeobecný súd skreslil obsah napadnutých rozhodnutí, keď usúdil, že odvolací senát takmer automaticky konštatoval spojitosť prihlasovaných ochranných známok so sériou, ktorú uviedol vedľajší účastník konania, a nedostatočne odôvodnil svoj rozsudok, pričom opomenul preskúmať aspekty, ktoré posudzoval odvolací senát. Okrem toho Všeobecný súd nesprávne uplatnil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, keďže vylúčil existenciu pravdepodobnosti zámeny bez toho, aby zohľadnil všetky relevantné okolnosti na účely konkrétneho overenia, či existuje pravdepodobnosť, že by sa príslušná skupina verejnosti mohla domnievať, že prihlasované ochranné známky sú súčasťou série ochranných známok uvedenej vedľajším účastníkom konania, a zmýliť sa tak v súvislosti s pôvodom predmetných služieb v presvedčení, že pochádzajú od toho istého podniku alebo od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené.
Súdny dvor vrátil veci Všeobecnému súdu, aby opätovne rozhodol o žalobách, ktoré naň podala žalobkyňa, ako aj o návrhoch na čiastočné zrušenie a zmenu napadnutých rozhodnutí, ktoré podal vedľajší účastník konania.
V nadväznosti na rozsudok o odvolaní (bod 23 vyššie) a v súlade s článkom 118 ods. 1 rokovacieho poriadku boli veci pridelené prvej komore Všeobecného súdu.
Účastníci konania boli vyzvaní, aby predložili svoje pripomienky v súlade s článkom 119 ods. 1 rokovacieho poriadku. Žalobkyňa a vedľajší účastník konania predložili svoje pripomienky v stanovených lehotách. ÚHVT oznámil Všeobecnému súdu svoj zámer nepredkladať pripomienky.
Uznesením predsedu prvej komory Všeobecného súdu zo 7. novembra 2013 boli predmetné veci v súlade s článkom 50 rokovacieho poriadku spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.
Uznesením z 12. júna 2014 Všeobecný súd rozhodol o opätovnom otvorení ústnej časti konania a vyzval účastníkov konania, aby odpovedali na určité otázky. Účastníci konania vyhoveli tejto výzve v stanovených lehotách.
Návrhy účastníkov konania predložené po vrátení veci
Žalobkyňa vo svojich pripomienkach navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
opätovne rozhodol o žalobách podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. a 28. novembra 2006, vyhovel im a odôvodnil ich v súlade s pokynmi Súdneho dvora,
—
uložil vedľajšiemu účastníkovi konania povinnosť nahradiť trovy konania.
Vedľajší účastník konania vo svojich pripomienkach navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žaloby,
—
vyhovel námietkam proti zápisu ochranných známok UNIWEB a UniCredit Wealth Management, a to aj v prípade služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“.
Právny stav
1.
Úvodné poznámky
Žalobkyňa na pojednávaní zo 17. januára 2014 potvrdila, že sa svojimi návrhmi podanými v rámci pripomienok po vrátení veci a smerujúcimi k tomu, aby Všeobecný súd opätovne rozhodol o žalobách a vyhovel im, domáha čiastočného zrušenia napadnutých rozhodnutí v časti, v ktorej sa nimi vyhovuje námietkam podaným proti zápisu ochranných známok UNIWEB a UniCredit Wealth Management, pokiaľ ide o služby uvedené v prihláškach ochranných známok, okrem služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, ako to navrhla v rámci svojich žalôb.
Navyše vedľajší účastník konania na pojednávaní zo 17. januára 2014 potvrdil, že sa svojimi návrhmi uvedenými v pripomienkach po vrátení veci a smerujúcimi k tomu, aby sa vyhovelo námietkam proti zápisu ochranných známok UNIWEB a UniCredit Wealth Management aj v prípade služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, domáha jednak čiastočného zrušenia napadnutých rozhodnutí v časti, v ktorej zamietajú námietky podané proti zápisu ochranných známok UNIWEB a UniCredit Wealth Management, pokiaľ ide o služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, uvedené v prihláškach ochranných známok, a jednak zmeny týchto rozhodnutí.
2.
O prípustnosti niektorých príloh žalôb
Tak ÚHVT, ako aj vedľajší účastník konania spochybňujú prípustnosť niektorých príloh žalôb z dôvodu, že tieto dokumenty boli po prvýkrát predložené v konaní pred Všeobecným súdom.
Všeobecný súd v tejto súvislosti konštatuje, že predmetné prílohy spočívajú vo výtlačkoch výsledkov vyhľadávaní, ktoré boli vykonané v nemeckom obchodnom registri a ktoré sa v podstate týkali spoločností pôsobiacich vo finančnom sektore, ktorých obchodné mená obsahujú prvok „uni“. Tieto dokumenty predložila žalobkyňa na účely preukázania, že z dôvodu jeho pravidelného používania nemá tento prvok v rámci sektora s finančnými službami rozlišovaciu spôsobilosť.
Tieto dokumenty, ktoré boli po prvýkrát predložené až pred Všeobecným súdom, nemožno vziať do úvahy. Cieľom žaloby podanej na Všeobecný súd je totiž preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov ÚHVT v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 65 nariadenia č. 207/2009), a preto nie je úlohou Všeobecného súdu preskúmať skutkové okolnosti vo svetle dokumentov, ktoré boli predložené po prvýkrát v konaní pred ním. Uvedené dokumenty preto treba odmietnuť bez toho, aby bolo potrebné skúmať ich dôkaznú silu [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. novembra 2005, Sadas/ÚHVT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T-346/04, Zb. s. II-4891
, bod 19 a tam citovanú judikatúru].
3.
O veci samej
Na podporu svojich jednotlivých návrhov tak žalobkyňa, ako aj vedľajší účastník konania uvádzajú jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.
O žalobnom dôvode žalobkyne založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keďže dospel k záveru o existencii pravdepodobnosti zámeny vyplývajúcej z asociácie medzi prihlasovanými ochrannými známkami a skoršími ochrannými známkami považovanými za sériu. Podľa žalobkyne podmienky stanovené judikatúrou na účely širšej ochrany sériových ochranných známok nie sú v prejednávanom prípade splnené.
ÚHVT a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobkyne.
Treba pripomenúť, že podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, nebude zapísaná, ak pre jej zhodnosť alebo podobnosť so skoršou ochrannou známkou a zhodnosť alebo podobnosť tovarov alebo služieb, na ktoré sa tieto ochranné známky vzťahujú, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka. Pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou. Okrem toho podľa článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 2 písm. a) bod ii) nariadenia č. 207/2009] treba pod skoršími ochrannými známkami rozumieť najmä ochranné známky zapísané v členskom štáte s dátumom podania prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva.
Podľa ustálenej judikatúry predstavuje pravdepodobnosť zámeny pravdepodobnosť, že verejnosť sa môže domnievať, že predmetné výrobky alebo služby pochádzajú od jedného podniku alebo od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené. Z tej istej judikatúry vyplýva, že pravdepodobnosť zámeny sa má posudzovať celkovo podľa toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma predmetné označenia a výrobky alebo služby, a so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci, najmä vzájomnej závislosti medzi podobnosťou označení a podobnosťou označených výrobkov a služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Laboratorios RTB/ÚHVT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T-162/01, Zb. s. II-2821
, body 30 až 33 a tam citovanú judikatúru].
Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že ak sa námietka proti prihláške ochrannej známky Spoločenstva zakladá na viacerých skorších ochranných známkach a tieto známky majú vlastnosti, vďaka ktorým je možné ich považovať za súčasť rovnakej série alebo skupiny, k čomu môže dôjsť najmä v prípade, ak vyjadrujú úplne rovnaký rozlišujúci prvok s pridaným grafickým alebo slovným prvkom, ktorý ich odlišuje, alebo ak sa v nich opakuje rovnaká predpona alebo prípona, ktorá je vyňatá z pôvodnej ochrannej známky, takáto okolnosť predstavuje relevantný faktor na účely posúdenia existencie pravdepodobnosti zámeny (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 123).
Za rovnakého predpokladu totiž môže byť pravdepodobnosť zámeny vyvolaná možnosťou asociácie medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršími ochrannými známkami, ktoré sú súčasťou série, ak sú medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršími známkami podobnosti, ktoré môžu v spotrebiteľovi vyvolať predstavu, že prihlasovaná známka je súčasťou tej istej série, a preto výrobky, ktoré označuje, majú rovnaký alebo príbuzný obchodný pôvod ako výrobky, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky. Takáto pravdepodobnosť asociácie medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršími sériovými ochrannými známkami, ktorá môže zahŕňať zámenu obchodného pôvodu výrobkov označených kolidujúcimi označeniami, môže existovať, aj keď porovnanie prihlasovanej ochrannej známky so skoršími ochrannými známkami zohľadnenými samostatne neumožňuje preukázať existenciu priamej pravdepodobnosti zámeny. V takomto prípade pravdepodobnosť, že spotrebiteľ sa môže pomýliť v súvislosti s obchodným pôvodom dotknutých výrobkov alebo služieb, nevyplýva z možnosti, že zamení prihlasovanú ochrannú známku s inou alebo inými skoršími sériovými ochrannými známkami, ale z možnosti, že usúdi, že prihlasovaná ochranná známka je súčasťou tej istej série (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 124).
Navyše podľa judikatúry faktor spočívajúci v sérii alebo skupine ochranných známok je relevantný na účely posúdenia existencie pravdepodobnosti zámeny spojenej s pravdepodobnosťou asociácie prihlasovanej ochrannej známky s touto sériou len v prípade, ak má spoločný prvok kolidujúcich ochranných známok rozlišovaciu spôsobilosť. Ak má však tento prvok opisnú povahu, nemôže viesť k vzniku pravdepodobnosti zámeny [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2004, Grupo El Prado Cervera/ÚHVT – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT),
T-117/02, Zb. s. II-2073
, bod 59, a rozsudok Všeobecného súdu z 13. júla 2012, Caixa Geral de Depósitos/ÚHVT – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), T‑255/09, bod 81].
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné preskúmať posúdenie pravdepodobnosti zámeny medzi kolidujúcimi označeniami, ktoré vykonal odvolací senát.
O príslušnej skupine verejnosti
Ako už bolo uznané judikatúrou, v rámci celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny je potrebné zohľadniť priemerného spotrebiteľa predmetnej kategórie výrobkov, ktorý je bežne informovaný a primerane pozorný a obozretný. Takisto treba zohľadniť skutočnosť, že úroveň pozornosti priemerného spotrebiteľa sa mení v závislosti od kategórie predmetných výrobkov alebo služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. februára 2007, Mundipharma/ÚHVT – Altana Pharma (RESPICUR),
T-256/04, Zb. s. II-449
, bod 42 a tam citovanú judikatúru].
V prejednávanej veci treba potvrdiť posúdenie odvolacím senátom, ktoré účastníci konania vôbec nespochybnili a podľa ktorého príslušnú skupinu verejnosti, vo vzťahu ku ktorej treba analyzovať pravdepodobnosť zámeny, tvorí nemecký spotrebiteľ, pričom skoršími ochrannými známkami sú ochranné známky, ktoré boli zapísané a používané v Nemecku. Okrem toho treba uvedeného spotrebiteľa považovať za spotrebiteľa s relatívne vysokým stupňom pozornosti v rozsahu, v akom sú dotknuté služby finančnými službami patriacimi do triedy 36, ktoré majú pre tohto spotrebiteľa určitý ekonomický význam, pretože sa týkajú jeho finančného a hospodárskeho majetku [pozri v tomto zmysle rozsudok la Caixa, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 21 a tam citovanú judikatúru].
O porovnaní služieb
Z napadnutých rozhodnutí vyplýva, že ani žalobkyňa, ani vedľajší účastník konania nespochybnili pred odvolacím senátom záver námietkového oddelenia, podľa ktorého „bankovníctvo, finančné služby, peňažníctvo, poisťovníctvo, informácie a konzultácie týkajúce sa financií a poistenia, služby platobných/debetných kariet, bankové a finančné služby poskytované cez internet“, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka UNIWEB, a „bankovníctvo, finančné služby, peňažníctvo, poisťovníctvo, finančné informácie“, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka UniCredit Wealth Management, sú podobné službám týkajúcim sa „kapitálových investícií“, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky. Odvolací senát tým, že potvrdil rozhodnutia námietkového oddelenia v celom rozsahu, potvrdil toto posúdenie, ktoré, keďže ho účastníci konania nespochybnili v rámci konania pred Všeobecným súdom, treba prijať.
O porovnaní označení
Celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny vo vzťahu k vizuálnej, fonetickej alebo koncepčnej podobnosti kolidujúcich označení sa má zakladať na celkovom dojme, ktorý tieto označenia vytvárajú, s osobitným zohľadnením ich rozlišovacích a dominantných prvkov (pozri rozsudok Súdneho dvora z 12. júna 2007, ÚHVT/Shaker,
C-334/05 P, Zb. s. I-4529
, bod 35 a tam citovanú judikatúru).
Odvolací senát v bodoch 36 a 40 napadnutých rozhodnutí usúdil, že kolidujúce ochranné známky majú rovnakú štruktúru, pretože sa skladajú z kombinácie dvoch slovných prvkov, a to z predpony „uni“, za ktorou v každom z prípadov nasleduje odlišné slovo. Okrem toho sa v bodoch 43 a 48 napadnutých rozhodnutí domnieval, že kolidujúce označenia vykazujú vizuálne, fonetické a koncepčné podobnosti, keďže boli totožné, pokiaľ ide o ich „hlavný prvok“. Toto posúdenie účastníci konania nespochybnili a treba ho potvrdiť.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že hoci priemerný spotrebiteľ obvykle vníma ochrannú známku ako celok a nepristupuje ku skúmaniu jej rozličných detailov (rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer,
C-342/97, Zb. s. I-3819
, bod 25), skutočnosťou zostáva, že pri vnímaní slovného označenia rozdelí toto označenie na slovné prvky, ktoré majú preňho buď konkrétny význam, alebo sa podobajú na slová, ktoré pozná [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. októbra 2004, Vitakraft‑Werke Wührmann/ÚHVT – Krafft (VITAKRAFT),
T-356/02, Zb. s. II-3445
, bod 51]. Táto judikatúra sa tiež uplatní na posúdenie toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma také obrazové označenie, akým je v prejednávanej veci označenie UNIZINS, zložené výlučne zo štylizovaného slovného prvku.
Kolidujúce ochranné známky sa skladajú z predpony „uni“, ku ktorej sú bez medzery priradené výrazy, ktoré opisujú alebo v malom rozsahu rozlišujú uvedené služby. Žalobkyňa a vedľajší účastník konania totiž v odpovedi na otázku Všeobecného súdu uviedli, že prvok „rak“ v skoršej ochrannej známke UNIRAK sa skladá z iniciál nemeckých slov Renten, Aktien, („obligácie, akcie“), alebo Renten, Aktien, Kapital („obligácie, akcie, kapitál“), čím sa tak odkazuje na investičné ciele a politiky fondu označeného touto ochrannou známkou. Okrem toho, ako tvrdila žalobkyňa v rámci správneho konania bez toho, aby vedľajší účastník konania spochybnil tieto tvrdenia, pojmy „fonds“ a „zins“ priradené k predpone „uni“ v skorších ochranných známkach UNIFONDS a UNIZINS znamenajú investičné „fondy“ a „úroky“. Pokiaľ ide o ochrannú známku UniCredit Wealth Management, pojem priradený priamo k predpone „uni“ sa viaže k bežnému plneniu vo finančnom sektore, prostredníctvom ktorého banka poskytuje svojmu klientovi určitú sumu peňazí. Skutočnosť, že pojmy „credit“ a „management“ sú v angličtine, neumožňuje vylúčiť, aby im príslušná skupina verejnosti prisudzovala význam vo vzťahu k uvedeným službám. Na jednej strane sa totiž pojmy „credit“ a „management“ podobajú nemeckým slovám „Kredit“ a „Management“, ktoré majú ten istý význam. Pojem „fonds“ na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, patrí do nemeckého jazyka a nie do anglického. Na druhej strane anglický jazyk je vo veľkej miere rozšírený a zrozumiteľný v dotknutej oblasti, t. j. v oblasti finančných služieb. Okrem toho pojmy „wealth“ a „management“, ako správne zdôraznil odvolací senát v bode 40 napadnutého rozhodnutia z 25. septembra 2006, sa používajú spoločne vo finančnom sektore – aj v Nemecku – v súvislosti s takými finančnými službami, akými sú poradenské služby v oblasti investovania alebo účtovné služby. Napokon, pokiaľ ide o pojem „web“ obsiahnutý v ochrannej známke UNIWEB, námietkové oddelenie bez toho, aby mu žalobkyňa v tejto súvislosti odporovala, uviedlo, že predstavuje bežnú skratku anglického výrazu „world wide web“, ktorý sa viaže k celosvetovej internetovej sieti. Hoci patrí do anglického jazyka, medzinárodnej verejnosti je všeobecne známy z dôvodu celosvetového používania internetu. Aj keď tento pojem neodkazuje priamo na finančné služby, možno ho s nimi spájať. Môže tak napríklad odkazovať na finančné služby poskytované on‑line alebo na investičné služby v sektore prepojenom s internetom. V dôsledku toho príslušná skupina verejnosti rozdelí kolidujúce ochranné známky na prvok „uni“ nasledovaný ďalšími pojmami.
Z toho vyplýva, že kolidujúce ochranné známky majú určitý stupeň podobnosti tak vo vizuálnej, ako aj fonetickej rovine, keďže obe majú predponu „uni“. Skutočnosť, že prvky, ktoré sú k nim priradené, sú rozdielne a že ochranná známka UniCredit Wealth Management sa skladá z troch a nie jediného slovného prvky, nemôže vylúčiť túto podobnosť vzhľadom na to, že spotrebiteľ obvykle pripisuje väčší význam úvodnej časti slov [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. marca 2004, El Corte Inglés/ÚHVT – González Cabello a Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR),
T-183/02 a T-184/02, Zb. s. II-965
, bod 81]. Okrem toho vo fonetickej rovine sa kolidujúce ochranné známky, okrem prihlasovanej ochrannej známky UniCredit Wealth Management, skladajú z troch slabík. Pokiaľ ide o ochrannú známku UniCredit Wealth Management, prítomnosť predpony „uni“ v prvom slovnom prvku tejto ochrannej známky umožňuje prijať záver, že táto ochranná známka vykazuje určitý stupeň podobnosti so skoršími ochrannými známkami. Rovnako aj v koncepčnej rovine kolidujúce ochranné známky vykazujú určitý stupeň podobnosti, keďže ich štruktúra je veľmi podobná [pozri v tomto zmysle rozsudok Všeobecného súdu z 26. septembra 2012, IG Communications/ÚHVT‑Citigroup a Citibank (CITIGATE), T‑301/09, bod 78].
Okrem toho treba uviesť, že odvolací senát v časti s názvom „Porovnanie označení“ preskúmal, či prihlasované ochranné známky majú vlastnosti, na základe ktorých by si ich mohla príslušná skupina verejnosti asociovať so skupinou alebo sériou ochranných známok patriacou vedľajšiemu účastníkovi konania. Z judikatúry však vyplýva, že existencia skupiny alebo série ochranných známok je síce okolnosť, ktorú treba na účely posúdenia pravdepodobnosti zámeny zohľadniť, avšak v rámci posúdenia existencie podobnosti medzi kolidujúcimi ochrannými známkami je irelevantná (rozsudok Súdneho dvora z 24. marca 2011, Ferrero/ÚHVT,
C-552/09 P, Zb. s. I-2063
, body 97 a 98).
Je preto potrebné preskúmať toto posúdenie odvolacieho senátu v rámci preskúmania pravdepodobnosti zámeny.
O pravdepodobnosti zámeny
Odvolací senát prijal záver, že vzhľadom na podobnosť medzi kolidujúcimi ochrannými známkami, ako aj medzi službami, na ktoré sa kolidujúce ochranné známky vzťahujú, existuje v rámci vnímania spotrebiteľom pravdepodobnosť zámeny vyplývajúca z asociácie prihlasovaných ochranných známok so skoršími ochrannými známkami, ktoré sú súčasťou série patriacej vedľajšiemu účastníkovi konania.
V tejto súvislosti treba uviesť, že na pravdepodobnosť asociácie prihlasovanej ochrannej známky so sériou skorších ochranných známok sa možno odvolávať, len ak sú splnené dve kumulatívne podmienky. Po prvé majiteľ série skorších ochranných známok musí predložiť dôkaz o používaní všetkých známok patriacich do série alebo prinajmenšom o počte ochranných známok, ktoré môžu tvoriť sériu. Pod druhé prihlasovaná ochranná známka musí byť nielen podobná ochranným známkam patriacim do série, ale musí mať aj vlastnosti, ktoré ju môžu spájať so sériou (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, body 125 až 127).
Žalobkyňa tvrdí, že nijaká z týchto dvoch podmienok nebola v prejednávanom prípade splnená, keďže jednak vedľajší účastník konania nepredložil dôkaz o používaní v súvislosti s ochrannými známkami patriacimi do série a jednak bola vylúčená možnosť spájania prihlasovaných ochranných známok so sériou skorších ochranných známok.
– O dôkaze používania skorších ochranných známok patriacich do série alebo skupiny ochranných známok
Treba pripomenúť, že aby existovalo riziko, že verejnosť sa pomýli v súvislosti s príslušnosťou prihlasovanej ochrannej známky k sérii, musia byť skoršie ochranné známky patriace do tejto série nevyhnutne prítomné na trhu. Keďže zohľadnenie sériovej povahy skorších ochranných známok znamená rozšírenie rozsahu ochrany ochranných známok patriacich do série a posudzovaných jednotlivo, potom akékoľvek abstraktné posúdenie pravdepodobnosti zámeny, založené výlučne na existencii viacerých zápisov, ktorých predmetom sú ochranné známky vyjadrujúce rovnaký rozlišujúci prvok, a v prípade neexistencie skutočného používania ochranných známok, ako je to v prejednávanej veci, musí byť vylúčené (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 126). V prípade existencie skupiny alebo série ochranných známok, keď pravdepodobnosť zámeny vyplýva zo skutočnosti, že spotrebiteľ sa môže pomýliť, pokiaľ ide o pôvod výrobkov alebo služieb označených ochrannou známkou, o ktorej zápis sa žiada, a nesprávne si myslieť, že táto ochranná známka je súčasťou tejto skupiny alebo série ochranných známok, má dôkaz o používaní dostatočného počtu ochranných známok spôsobilých tvoriť skupinu alebo sériu ochranných známok osobitný význam, pretože od spotrebiteľa nemožno očakávať, že v prípade neexistencie takého používania rozpozná pri uvedenej skupine alebo sérii ochranných známok spoločný prvok a/alebo že k tejto skupine alebo sérii ochranných známok priradí ďalšiu ochrannú známku obsahujúcu ten istý spoločný prvok (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 13. septembra 2007, Il Ponte Finanziaria/ÚHVT,
C-234/06 P, Zb. s. I-7333
, body 63 a 64). V prípade neexistencie dôkazu o používaní dostatočného počtu ochranných známok, ktoré môžu vytvárať skupinu alebo sériu, treba pravdepodobnosť zámeny, ktorú prípadne spôsobuje prítomnosť prihlasovanej ochrannej známky na trhu, posudzovať tak, že sa porovná jednotlivo každá skoršia ochranná známka s prihlasovanou známkou (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 126).
Odvolací senát, ktorý v tejto súvislosti potvrdil rozhodnutia námietkového oddelenia, dospel v bodoch 20 a 24 napadnutých rozhodnutí k záveru, že dokumenty, ktoré poskytol vedľajší účastník konania, preukazujú, že skoršie ochranné známky sa riadne používali v Nemecku v prípade služieb týkajúcich sa „kapitálových investícií“.
Žalobkyňa vo svojich písomných podaniach v tejto súvislosti tvrdí, že vedľajší účastník konania nepredložil dostatočné dôkazy, ktoré by sa mohli skladať najmä z prieskumov, výsledkov „demoskopických štúdií“ alebo informácií o všeobecnej známosti fondov, na ktoré sa vzťahujú ochranné známky, aby preukázal, že príslušná skupina verejnosti vníma skoršie ochranné známky ako sériu ochranných známok alebo že táto verejnosť si mohla prihlasovanú ochrannú známku asociovať s týmito skoršími ochrannými známkami považovanými za súčasť série. Podľa žalobkyne sa preto odvolací senát dopustil závažného pochybenia, keď považoval dôkazy o používaní skorších ochranných známok na základe kritéria tradičného uplatnenia článku 43 ods. 2 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009) za dostatočné bez toho, aby vyžadoval dôkaz o „kvalifikovanom“ používaní skorších ochranných známok, ako keby boli súčasťou série. Okrem toho žalobkyňa odvolaciemu senátu vytýka, že v rozpore s článkom 73 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 75 nariadenia č. 207/2009) z právneho hľadiska dostatočne neodôvodnil svoje rozhodnutie, keďže pri posudzovaní dôkazu o používaní skorších ochranných známok ako ochranných známok patriacich do série alebo skupiny ochranných známok vedľajšieho účastníka konania nezohľadnil relatívne vysokú úroveň pozornosti príslušnej skupiny verejnosti. Napokon žalobkyňa vo svojich návrhoch tvrdí, že predložený dôkaz nie je vôbec dostatočný na preukázanie používania skorších ochranných známok, keďže jednak výročné správy, ktoré poskytol vedľajší účastník konania, sú internými dokumentmi a nevyplýva z nich známosť skorších ochranných známok na trhu a jednak informácie uvedené v tlači, týkajúce sa investičných fondov, síce poskytujú údaje o vývoji cenných papierov, ale nepreukazujú skutočné používanie ochranných známok na trhu.
Na pojednávaní zo 17. januára 2014 žalobkyňa pripustila, že viac nespochybňuje, že by vedľajší účastník konania predložil dôkaz o skutočnom používaní skorších ochranných známok, ktoré boli uvedené na podporu námietok, ale naďalej trvala na tom, že vedľajší účastník konania nepreukázal, že by príslušná skupina verejnosti vnímala skoršie ochranné známky ako sériu alebo skupinu ochranných známok, ktoré mu patria.
ÚHVT a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobkyne.
V tejto súvislosti treba uviesť, že z judikatúry pripomenutej v bode 60 vyššie vyplýva, že majiteľ série skorších zápisov musí predložiť dôkaz o skutočnom používaní ochranných známok patriacich do série na relevantnom trhu alebo prinajmenšom o počte ochranných známok, ktoré môžu vytvoriť sériu, ako tvrdí žalobkyňa, a to z dôvodu, že príslušná skupina verejnosti vníma tieto ochranné známky ako ochranné známky, ktoré tvoria sériu alebo skupinu.
Z toho vyplýva, že od majiteľa skorších ochranných známok patriacich do série nemožno vyžadovať, aby preukázal, že tieto ochranné známky, ktoré sa skutočne nachádzajú na trhu, sú vnímané príslušnou skupinou verejnosti ako ochranné známky tvoriace sériu.
Na rozdiel od toho, čo tvrdila žalobkyňa na pojednávaní zo 17. januára 2014, nemožno na základe bodu 124 rozsudku BAINBRIDGE, už citovaného v bode 17 vyššie, dospieť k inému záveru. Z tohto bodu totiž vyplýva, že Všeobecný súd odkázal na vnímanie spotrebiteľom výlučne na účely uznania existencie, a to za podmienok, ktoré následne definoval, pravdepodobnosti, že tento spotrebiteľ by si mohol asociovať prihlasovanú ochrannú známku so skoršími ochrannými známkami, ktoré sú súčasťou série, a myslieť si tak, že patria do tej istej série. Naproti tomu ani z pasáže uvedenej žalobkyňou, ani z nijakej inej pasáže predmetného rozsudku nevyplýva, že by Všeobecný súd vyžadoval, aby majiteľ série zápisov predložil okrem dôkazu o skutočnej prítomnosti ochranných známok, ktoré sú súčasťou tejto série, na trhu aj dôkaz o konkrétnom vnímaní skorších ochranných známok príslušnou skupinou verejnosti ako ochranných známok patriacich do jednej série.
V dôsledku toho je tvrdenie žalobkyne, ktorým chce poukázať na to, že vedľajší účastník konania nepreukázal, že by príslušná skupina verejnosti vnímala skoršie ochranné známky ako ochranné známky tvoriace jednu sériu, neúčinné. Rovnako je neúčinné tvrdenie žalobkyne založené na nedostatočnom odôvodnení vyplývajúcom z toho, že odvolací senát pri posudzovaní dôkazu o používaní skorších ochranných známok patriacich do série nezohľadnil relatívne vysokú úroveň pozornosti príslušnej skupiny verejnosti.
Okrem toho žalobkyňa, pokiaľ ide o jej tvrdenie, podľa ktorého skoršie ochranné známky, ktoré označujú názvy fondov vytvorených vedľajším účastníkom konania, neboli vnímané investormi ako ochranné známky tvoriace jednu sériu ochranných známok, pretože z obchodného hľadiska predstavujú tieto fondy jeden a ten istý produkt, na pojednávaní zo 17. januára 2014 spresnila, že toto tvrdenie uviedla až v druhom rade, aby zdôraznila, že je jednoduchšie preukázať existenciu skupiny ochranných známok, ak tieto ochranné známky označujú rôzne výrobky, avšak podľa nej to nepredstavovalo podmienku, ktorá by bola nevyhnutná na existenciu skupiny ochranných známok. Bez ohľadu na to, či služby, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky, predstavujú z obchodného hľadiska jeden produkt, ako uvádza žalobkyňa, alebo rôzne produkty vzhľadom na ich odlišné finančné a technické vlastnosti, ako tvrdia ÚHVT a vedľajší účastník konania, treba v tejto súvislosti uviesť, že táto otázka nie je relevantná na účely posúdenia existencie skupiny ochranných známok patriacej vedľajšiemu účastníkovi konania, keďže – ako na pojednávaní uznala žalobkyňa – existencia skupiny ochranných známok nemôže závisieť od skutočnosti, že ochranné známky vykazujú vlastnosti, na základe ktorých ich možno považovať za ochranné známky tvoriace jednu skupinu alebo sériu označujúcu jeden výrobok alebo rôzne výrobky. Z toho vyplýva, že toto tvrdenie žalobkyne je neúčinné.
Z uvedených úvah vyplýva, že odvolací senát správne prijal záver, že prvá podmienka v zmysle judikatúry BAINBRIDGE, už citovanej v bode 17 vyššie, umožňujúca konštatovať existenciu pravdepodobnosti zámeny vyplývajúcej z asociácie prihlasovaných ochranných známok so sériou skorších ochranných známok vedľajšieho účastníka konania, a to konkrétne dôkaz o skutočnom používaní ochranných známok tvoriacich jednu sériu, bola v tomto prípade splnená.
Treba preto preskúmať, či prihlasované ochranné známky UNIWEB a UniCredit Wealth Management majú vlastnosti, ktoré ich môžu spájať s touto sériou skorších ochranných známok patriacou vedľajšiemu účastníkovi konania, a tým uviesť spotrebiteľa do omylu, pokiaľ ide o pôvod služieb, ktorých sa týkajú.
– O možnosti, aby prihlasované ochranné známky boli spájané so sériou skorších ochranných známok
Z judikatúry vyplýva, že ochranné známky možno považovať za súčasť tej istej série alebo skupiny najmä vtedy, keď vyjadrujú úplne rovnaký rozlišovací prvok s pridaným grafickým alebo slovným prvkom, ktorý ich navzájom odlišuje, alebo keď sa v nich opakuje rovnaká predpona alebo prípona, ktorá je vyňatá z pôvodnej ochrannej známky (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 123).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v prejednávanej veci sú skoršie ochranné známky charakterizované kombináciou predpony „uni“, ktorá má určitú rozlišovaciu spôsobilosť, ako je preukázané nižšie, a ďalších slovných prvkov, „rak“, „fonds“ a „zins“, ktoré odkazujú na účel alebo investičnú politiku fondu, ktorý označujú. Výrazy priradené k predpone „uni“ v skorších ochranných známkach tak majú opisnú a málo rozlišovaciu povahu vo vzťahu k službám týkajúcim sa kapitálových investícií, ktoré tieto ochranné známky označujú (pozri bod 53 vyššie).
Počet týchto troch skorších ochranných známok UNIRAK, UNIFONDS a UNIZINS, ktoré sú základom námietok vedľajšieho účastníka konania, je síce malý, avšak v prejednávanom prípade dostatočný na to, aby tieto ochranné známky predstavovali sériu alebo skupinu ochranných známok na účely posúdenia existencie pravdepodobnosti zámeny vyplývajúcej z asociácie prihlasovaných ochranných známok s touto sériou. V prípade príslušnej skupiny verejnosti tak treba preskúmať pravdepodobnosť asociácie prihlasovaných ochranných známok so skupinou pozostávajúcou z týchto troch skorších ochranných známok bez toho, aby bolo potrebné preskúmať tvrdenie vedľajšieho účastníka konania, podľa ktorého treba toto preskúmanie vykonať vo vzťahu k celej sérii ochranných známok, ktorej je majiteľom, a nielen vo vzťahu k trom ochranným známkam, ktoré boli uvedené len ako príklady na podporu námietok.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že prihlasovaná ochranná známka na to, aby vyvolala v prípade spotrebiteľa asociáciu so sériou skorších ochranných známok, musí byť nielen podobná ochranným známkam patriacim do série, ale musí mať aj vlastnosti, ktoré ju spájajú so sériou. Takým by napríklad nemusel byť prípad, ak by bol spoločný prvok skorších sériových ochranných známok použitý v prihlasovanej ochrannej známke na inom mieste, než je miesto, na akom sa obvykle nachádza v ochranných známkach patriacich do série, alebo by bol tento spoločný prvok použitý s rozdielnym sémantickým obsahom (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 127), alebo ak by spoločný prvok nemal rozlišovaciu spôsobilosť (rozsudky CHUFAFIT, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 59, a la Caixa, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 81).
Odvolací senát, ktorý uznal, že kolidujúce ochranné známky majú rovnakú štruktúru (pozri bod 51 vyššie), usúdil, že táto skutočnosť nestačí na konštatovanie, že prihlasované ochranné známky majú vlastnosti, na základe ktorých ich možno zaradiť do série skorších ochranných známok. Podľa odvolacieho senátu môže ísť o taký prípad iba vtedy, ak by spoločný prvok „uni“ nemal výlučne opisnú povahu alebo nebol zbavený rozlišovacej spôsobilosti. Odvolací senát dospel k záveru, že predpona „uni“ mala rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k predmetným finančným službám, a to vzhľadom na jej vnútorné vlastnosti a použitie.
Žalobkyňa tvrdí, že v prejednávanom prípade neexistujú skutočnosti, na základe ktorých by bolo možné preukázať „spojenie“ prihlasovanej ochrannej známky so sériou skorších ochranných známok. V tejto súvislosti tvrdí, že na rozdiel od toho, k čomu dospel odvolací senát, spoločný prvok „uni“ nemá vo finančnom sektore vnútornú rozlišovaciu spôsobilosť. Na podporu tohto tvrdenia žalobkyňa jednak uvádza niektoré rozhodnutia ÚHVT, ktoré popierajú dostatočnú rozlišovaciu spôsobilosť predpony „uni“, a jednak tvrdí, že táto predpona predstavuje bežnú skratku slov „union“, „universal“, „unité“ alebo „unique“, ktoré sa často používajú v bežnom jazyku a najmä vo finančnom sektore. Potvrdzuje to aj skutočnosť, že viaceré obchodné mená spoločností zapísaných v Nemecku, ktoré pôsobia v tomto sektore, začínajú prvkom „uni“, a skutočnosť, že tento prvok „uni“ býva súčasťou názvov fondov, ktoré sú spravované ďalšími spoločnosťami v Nemecku, ako aj ochranných známok zapísaných v Nemecku tretími osobami v prípade služieb patriacich do triedy 36. V dôsledku toho spoločná predpona „uni“ nemôže sama osebe predstavovať prvok, na základe ktorého by si príslušná skupina verejnosti mohla asociovať služby označené skoršími ochrannými známkami s činnosťou vedľajšieho účastníka konania.
Žalobkyňa v rámci svojich pripomienok po vrátení veci namieta voči tvrdeniu ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania, podľa ktorého by rozhodnutia nemeckých súdov a Deutsches Patent‑ und Markenamt (Nemecký patentový úrad a úrad pre ochranné známky) mali byť zohľadnené v rámci preskúmania rozlišovacej spôsobilosti predpony „uni“, pričom poukazuje na to, že systém Únie a systémy členských štátov sú samostatné, takže rozhodnutia vnútroštátnych orgánov nemajú záväzný charakter vo vzťahu k orgánom Únie.
ÚHVT a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobkyne.
V tejto súvislosti treba najskôr uviesť, že spoločná štruktúra kolidujúcich ochranných známok môže spájať prihlasované ochranné známky so sériou skorších ochranných známok [pozri v tomto zmysle rozsudok IG Communications/ÚHVT – Citigroup a Citibank (CITIGATE), už citovaný v bode 54 vyššie, bod 89]. Spotrebiteľ, ktorý sa stretne s prihlasovanými ochrannými známkami zloženými – ako skoršie ochranné známky – z predpony „uni“, ku ktorej sú bez medzery priradené výrazy, ktoré majú opisnú povahu alebo nemajú rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k finančným službám, ako sa uvádza v bode 53 vyššie, sa môže domnievať, že sa stretol s novou ochrannou známkou patriacou do skupiny ochranných známok vedľajšieho účastníka konania a označujúcou iný fond, ktorý sleduje investičnú politiku identifikovanú prostredníctvom výrazu priradeného k predpone „uni“.
Skutočnosť, že spoločný prvok „uni“ sa nachádza v úvodnej časti všetkých kolidujúcich ochranných známok, je tiež vlastnosťou, ktorá môže spôsobiť spojenie prihlasovaných ochranných známok so skupinou skorších ochranných známok (rozsudok BAINBRIDGE, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 127).
Z ustálenej judikatúry pripomenutej v bode 45 vyššie však vyplýva, že faktor spočívajúci v sérii alebo skupine ochranných známok je relevantný na účely posúdenia existencie pravdepodobnosti zámeny spojenej s pravdepodobnosťou asociácie prihlasovanej ochrannej známky s touto sériou len v prípade, keď má spoločný prvok kolidujúcich ochranných známok rozlišovaciu spôsobilosť.
Účastníci konania si v podstate odporujú v otázke, či spoločný prvok kolidujúcich ochranných známok, a to konkrétne predpona „uni“, má vo vzťahu k dotknutým službám rozlišovaciu spôsobilosť.
Pokiaľ ide jednak o vnútorné rozlišovacie vlastnosti prvku „uni“, odvolací senát v bodoch 37 a 41 napadnutých rozhodnutí prijal záver, že tento prvok má vo vzťahu k dotknutých službám rozlišovaciu spôsobilosť, pretože tým, že sa podľa vnímania príslušnou nemeckou skupinou verejnosti viaže k výrazu, ktorý znamená „jednofarebný“, alebo v hovorovom jazyku k výrazu označujúcemu univerzitu, nemá vo vzťahu k finančným službám jasný a bezprostredný význam. Toto posúdenie treba potvrdiť.
Nemožno však vylúčiť, ako tvrdí žalobkyňa, že prvok „uni“, ktorý má svoj pôvod v latinskom slove „unus“ znamenajúcom „jeden, jediný, pre ktorý je typický jediný prvok“, mohol byť vnímaný príslušnou skupinou verejnosti tiež v zmysle výrazov „unique“ znamenajúcom „majúci jedinečné vlastnosti“, „unité“ znamenajúcom „majúci nedeliteľnú a jednotnú povahu“, „union“ vyjadrujúcom súdržnosť alebo jednotu alebo „universel“ v zmysle pojmov „úplnosť“ alebo „vševedúcnosť“. O taký prípad by išlo najmä, pokiaľ – ako uvádza vedľajší účastník konania – by sa výraz „uni“ nenachádzal v skorších ochranných známkach ako samostatný prvok, čo by mohlo v prípade nemeckej verejnosti vyvolávať dojem odkazu na univerzitu alebo jednofarebnosť, ale bol by vždy spojený s ďalšími slovami.
Treba však konštatovať, že najmä z dôvodu viacvýznamovosti, ktorú samotná žalobkyňa prisudzuje predpone „uni“, nemôže táto predpona vyjadrovať nijaký konkrétny pojem vo vzťahu k dotknutým službám. Okrem toho také pojmy, akými sú pojmy „unique“, „unité“, „union“ alebo „universel“, sú všeobecnými pojmami, ktorých osobitnosť vo vzťahu k týmto službám nebola preukázaná. Aj keby bolo potrebné pripustiť, že predpona „uni“ môže pripomínať také pojmy, akými sú pojmy „unique“, „unité“, „union“ alebo „universel“, v spojení s výrazmi, ktoré sa viažu k finančným službám, by ani objektívne ani konkrétne neoznačovala druh, kvalitu, množstvo, určenie, hodnotu alebo ďalšie vlastnosti týchto služieb [pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft/ÚHVT (EASYBANK),
T-87/00, Zb. s. II-1259
, body 28 až 32].
Na záver treba usúdiť, že predpona „uni“ vzhľadom na to, že nemá jasný a priamy význam, neopisuje dotknuté služby a má vo vzťahu k týmto službám určitú vnútornú rozlišovaciu spôsobilosť. Jej rozlišovacia spôsobilosť sa v prejednávanom prípade prejavuje o to viac z dôvodu, že za predponou „uni“ nasledujú v kolidujúcich ochranných známkach výrazy, ktoré majú vo vzťahu k dotknutým službám opisnú povahu alebo menšiu rozlišovaciu spôsobilosť [pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok IG Communications/ÚHVT – Citigroup a Citibank (CITIGATE), už citovaný v bode 54 vyššie, bod 75].
Na druhej strane odvolací senát dospel k záveru o rozlišovacej spôsobilosti predpony „uni“ vzhľadom na jej používanie, konkrétnejšie z dôvodu, že vedľajší účastník konania používa tri ochranné známky obsahujúce predponu „uni“ pre služby týkajúce sa „kapitálových investícií“ v Nemecku.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že – ako rozhodol odvolací senát – vedľajší účastník konania predložil dôkaz o používaní troch ochranných známok obsahujúcich predponu „uni“ v prípade služieb týkajúcich sa „kapitálových investícií“ na nemeckom trhu (pozri bod 70 vyššie).
Okrem toho treba poznamenať, že zo spisu vyplýva, že Deutsches Patent‑ und Markenamt a nemecké súdy uznali rozlišovaciu spôsobilosť výrazu „uni“ vo vzťahu k finančným službám.
V tomto kontexte treba tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého tieto rozhodnutia, na ktoré poukázal vedľajší účastník konania v rámci konania pred ÚHVT, nemožno zohľadniť pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny s ochrannými známkami, o ktorých zápis sa žiada na úrovni Únie, zamietnuť ako nedôvodné. Aj keď, ako tvrdí žalobkyňa, systém ochranných známok Spoločenstva predstavuje samostatný systém tvorený súborom právnych noriem a sledujúci ciele, ktoré sú preň špecifické, pričom jeho uplatnenie je nezávislé od akéhokoľvek vnútroštátneho systému [pozri rozsudok Všeobecného súdu z 22. novembra 2011, Sports Warehouse/ÚHVT (TENNIS WAREHOUSE), T‑290/10, bod 35 a tam citovanú judikatúru], z judikatúry tiež vyplýva, že ani účastníkom konania, ani samotnému Všeobecnému súdu nemožno zabrániť, aby sa pri výklade práva Únie inšpirovali skutočnosťami vyplývajúcimi z vnútroštátnej judikatúry [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. júla 2006, Vitakraft‑Werke Wührmann/ÚHVT – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T-277/04, Zb. s. II-2211
, bod 71]. Preto aj keď nie sú rozhodnutia vnútroštátnych orgánov záväzné na účely uplatnenia práva ochranných známok Spoločenstva, možno k nim prihliadnuť [rozsudok Všeobecného súdu z 25. októbra 2012, riha/ÚHVT – Lidl Stiftung (VITAL&FIT), T‑552/10, bod 66], a to najmä – ako v prejednávanom prípade – na účely posúdenia vnímania kolidujúcich ochranných známok príslušnou skupinou verejnosti.
V dôsledku toho treba potvrdiť sporné rozhodnutia v rozsahu, v akom odvolací senát uznal, že predpona „uni“, ktorá je spoločná pre kolidujúce ochranné známky, má, pokiaľ ide o dotknuté služby, vo vzťahu k príslušnej skupine verejnosti rozlišovaciu spôsobilosť – tak vnútornú, ako aj spojenú s jej používaním.
Tento záver nemôžu vyvrátiť ani ďalšie tvrdenia žalobkyne.
Po prvé odvolací senát v bodoch 38 a 42 napadnutých rozhodnutí správne prijal záver, že žalobkyňa nemôže na účely preukázania malej rozlišovacej spôsobilosti predpony „uni“ poukazovať na existenciu fondov, ktoré patria tretím osobám a ktoré sú označené výrazmi obsahujúcimi výraz „uni“, ako sú napríklad „United Kingdom C“, „United Kingdom D“, „Unico Equity“, „Unico Investment“, „Universal‑Effect“ a „Universal‑Value Test“. Ako totiž v podstate poznamenal odvolací senát, tri písmena „u“, „n“ a „i“, ktoré sa nachádzajú na začiatku anglických slov „united“ a „universal“, ako aj na začiatku výrazu „unico“ a v prípade ktorých sa zdá, že nemajú vo vzťahu k nemeckej verejnosti nijaký osobitný význam, nemožno oddeliť od predmetných slovných spojení, keďže predstavujú homogénne pojmy.
Po druhé ani odkaz na ďalšie nemecké zápisy ochranných známok, ktoré patria tretím osobám a obsahujú predponu „uni“, nemožno, ako správne uviedol odvolací senát, použiť ako dôkaz o malej rozlišovacej spôsobilosti výrazu „uni“ z dôvodu pokojnej koexistencie týchto ochranných známok a skorších ochranných známok vedľajšieho účastníka konania, keďže žalobkyňa nepredložila skutočnosti umožňujúce konštatovať skutočné používanie týchto ochranných známok na nemeckom trhu. Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že nie je vylúčené, že v určitých prípadoch by koexistencia skorších ochranných známok na trhu mohla prípadne zmenšiť pravdepodobnosť zámeny, ktorú medzi dvomi kolidujúcimi ochrannými známkami konštatovali orgány ÚHVT, pričom takáto možnosť by mohla byť zohľadnená iba vtedy, ak by prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva aspoň počas konania pred ÚHVT týkajúceho sa relatívnych dôvodov zamietnutia zápisu riadne preukázal, že uvedená koexistencia spočíva v tom, že na strane príslušnej skupiny verejnosti neexistuje pravdepodobnosť zámeny medzi skoršími ochrannými známkami, na ktoré sa odvoláva, a skoršími ochrannými známkami vedľajšieho účastníka konania, ktoré sú základom námietok, a s výhradou, že by predmetné skoršie ochranné známky a kolidujúce ochranné známky boli totožné [rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. mája 2005, Grupo Sada/ÚHVT – Sadia (GRUPO SADA),
T-31/03, Zb. s. II-1667
, bod 86; z 8. decembra 2005, Castellblanch/ÚHVT – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH),
T-29/04, Zb. s. II-5309
, bod 72, a rozsudok Všeobecného súdu z 18. septembra 2012, Scandic Distilleries/ÚHVT – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), T‑460/11, bod 60]. V prejednávanom prípade, keďže žalobkyňa predložila iba nemecké zápisy ochranných známok patriacich tretím osobám a obsahujúcich predponu „uni“, vôbec nepreukázala, že uvedená koexistencia spočívala v neexistencii pravdepodobnosti zámeny. Z toho vyplýva, že nepredložila dôkaz, že by bola rozlišovacia spôsobilosť prvku „uni“ oslabená alebo zmenšená.
Po tretie, pokiaľ ide o odkaz žalobkyne na niektoré názvy spoločností zapísaných v Nemecku, ktoré obsahujú prvok „uni“, treba predovšetkým konštatovať, že dôkazy predložené žalobkyňou na podporu tohto tvrdenia boli posúdené ako neprípustné, pretože boli prvýkrát predložené pred Všeobecným súdom (pozri bod 37 vyššie). Okrem toho treba poznamenať, že spoločnosti si vyberajú svoje názvy slobodne a bez toho, aby táto voľba podliehala požiadavkám spojeným s rozlišovacou spôsobilosťou v zmysle práva ochranných známok. Toto tvrdenie žalobkyne je teda v každom prípade neúčinné.
Po štvrté ani odkaz žalobkyne na skoršie rozhodnutia ÚHVT, ktorými bola odmietnutá rozlišovacia spôsobilosť výrazu „uni“, nemôže podporiť túto argumentáciu. V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci ÚHVT musí v rámci skúmania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva zohľadniť už prijaté rozhodnutia o podobných prihláškach a s mimoriadnou pozornosťou skúmať, či je, alebo nie je potrebné rozhodnúť rovnako, musí zosúladiť zásady rovnosti zaobchádzania a riadnej správy veci verejných s dodržiavaním zákonnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/ÚHVT,
C-51/10 P, Zb. s. I-1541
, body 74 a 75). Na jednej strane však treba konštatovať, že neexistuje jednoznačná prax v rámci orgánov ÚHVT, pokiaľ ide o posudzovanie rozlišovacej spôsobilosti prvku „uni“, čo pripustila aj žalobkyňa na pojednávaní zo 17. januára 2014. ÚHVT v odpovedi na tvrdenie žalobkyne citoval a v prílohe predložil svoje vyjadrenia, niekoľko rozhodnutí z obdobia po prijatí rozhodnutí uvedených žalobkyňou, ktoré uznali existenciu pravdepodobnosti asociácie medzi ochrannými známkami vedľajšieho účastníka konania, ktoré obsahujú predponu „uni“, a prihlasovanými ochrannými známkami žalobkyne obsahujúcimi tú istú predponu „uni“, a to na základe dôkazu o existencii skupiny ochranných známok predloženého vedľajším účastníkom konania, ktorý je zároveň majiteľom týchto ochranných známok. Odvolací senát však práve na základe toho, že zohľadnil nedávne rozhodnutia prijaté za okolností, ktoré sú podobné okolnostiam prejednávanej veci, mohol prijať záver o rozlišovacej spôsobilosti predpony „uni“. Žalobkyňa preto nemá dôvod implicitne poukazovať na porušenie zásady rovnosti zaobchádzania.
V dôsledku toho je veľmi pravdepodobné, že príslušná skupina verejnosti, ktorá sa stretne s prihlasovanými ochrannými známkami UNIWEB alebo UniCredit Wealth Managment, si bude myslieť, že ide o nové ochranné známky patriace do skupiny ochranných známok vedľajšieho účastníka konania, ktorú tvoria ochranné známky UNIFOND, UNIRAK a UNIZINS.
Tento záver nemožno vyvrátiť ani tvrdením žalobkyne, ktoré bolo podporené výstrižkami špecializovanej tlače a ktoré sa zakladá na tom, že príslušná skupina verejnosti je konfrontovaná s dotknutými ochrannými známkami za okolností, keď sa pred týmito ochrannými známkami uvádzajú názvy spoločností spravujúcich dotknuté fondy, čo by vylučovalo pravdepodobnosť zámeny, pokiaľ ide o pôvod služieb, na ktoré sa vzťahujú kolidujúce ochranné známky.
V tejto súvislosti treba konštatovať, ako uvádza vedľajší účastník konania, že príslušná skupina verejnosti môže byť konfrontovaná s ochrannými známkami označujúcimi rôzne investičné fondy za rôznych okolností týkajúcich sa ich správy, ako sú ústne prezentácie alebo diskusie v špecializovaných priestoroch, kde sa názov správcovskej spoločnosti umožňujúci zabrániť pravdepodobnosti zámeny v súvislosti s pôvodom ochranných známok nemusí nevyhnutne nachádzať pred týmito ochrannými známkami alebo ich sprevádzať.
Aj keď však za určitých osobitných situácií, akými sú publikácie týkajúce sa investičných fondov v špecializovanej tlači, by ochranné známky označujúce tieto fondy nasledovali až po označení správcovskej spoločnosti, nemožno vylúčiť, že by sa príslušná skupina verejnosti mohla domnievať, že fondy, ktorých názvy sa skladajú z predpony „uni“, ku ktorej sú priradené výrazy, ktoré opisujú alebo nerozlišujú finančné služby, ako napríklad prihlasované ochranné známky, pochádzajú od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené s vedľajším účastníkom konania.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že jediný žalobný dôvod, ktorý uviedla žalobkyňa, musí byť zamietnutý ako nedôvodný.
O žalobnom dôvode vedľajšieho účastníka konania založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
Vedľajší účastník konania navrhuje, aby Všeobecný súd čiastočne zrušil napadnuté rozhodnutia v rozsahu, v akom odvolací senát zamietol námietky, pokiaľ ide o služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, na ktoré sa vzťahujú prihlasované ochranné známky, pretože ich nepovažoval za podobné službám v oblasti „kapitálových investícií“, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky, zmenil tieto rozhodnutia a vyhovel tiež námietkam v súvislosti so službami týkajúcimi sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“.
Vedľajší účastník predložením týchto návrhov uplatňuje možnosť, ktorá mu vyplýva z článku 134 ods. 3 rokovacieho poriadku, a to predložiť vo svojom vyjadrení k žalobe návrhy smerujúce k zrušeniu alebo zmene napadnutého rozhodnutia v časti, ktorá nie je uvedená v žalobe [pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 21. februára 2006, Royal County of Berkshire Polo Club/ÚHVT – Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB),
T-214/04, Zb. s. II-239
, bod 50, a z 24. septembra 2008, Oakley/ÚHVT – Venticinque (O STORE),
T-116/06, Zb. s. II-2455
, bod 81]. Žalobkyňa vyjadrila svoje stanovisko k týmto návrhom vo svojich pripomienkach v rámci konania po vrátení veci. Účastníci konania tiež predložili svoje stanoviská k týmto návrhom v rámci odpovedí na písomné otázky Všeobecného súdu, ako aj na pojednávaní zo 17. januára 2014. Tak žalobkyňa, ako aj ÚHVT navrhli, aby Všeobecný súd zamietol návrhy vedľajšieho účastníka konania ako nedôvodné.
Podľa ustálenej judikatúry je pri posudzovaní podobnosti medzi výrobkami alebo službami potrebné zohľadniť všetky relevantné okolnosti, ktorými sa vzťah medzi výrobkami alebo službami vyznačuje. Tieto okolnosti zahŕňajú predovšetkým ich povahu, určenie, používanie, ako aj konkurenčnú alebo doplnkovú povahu. Rovnako možno zohľadniť aj ďalšie okolnosti, ako sú distribučné siete dotknutých výrobkov alebo služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007, El Corte Inglés/ÚHVT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños),
T-443/05, Zb. s. II-2579
, bod 37 a tam citovanú judikatúru].
Odvolací senát v bodoch 28 a 32 napadnutých rozhodnutí usúdil, pričom v tejto súvislosti potvrdil rozhodnutia námietkového oddelenia, že služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, na ktoré sa vzťahujú prihlasované ochranné známky a služby v oblasti „kapitálových investícií“, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky, nie sú podobné, keďže účelom prvých uvedených je poskytnúť poradenstvo pri nákupe, predaji alebo nájme nehnuteľností, a to najmä s cieľom dosiahnuť zisk, zatiaľ čo druhé uvedené spočívajú v zoskupovaní kapitálu na účely realizácie zaujímavejších investícií, než v situácii, keď by sa tieto investície realizovali samostatne. Rozdiel medzi dotknutými službami podľa odvolacieho senátu spočíva tiež v skutočnosti, že služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ sú činnosťami, ktoré vo všeobecnosti vykonávajú realitní makléri, zatiaľ čo služby v oblasti „kapitálových investícií“ sú službami, ktoré poskytujú banky a finančné inštitúcie.
Na podporu návrhov smerujúcich k čiastočnému zrušeniu a zmene napadnutých rozhodnutí v rozsahu, v akom boli týmito rozhodnutiami zamietnuté námietky v prípade služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“, vedľajší účastník konania v podstate tvrdí, že na rozdiel od toho, k čomu dospel odvolací senát, môže medzi službami poskytovanými vo finančnom sektore a službami poskytovanými v oblasti nehnuteľností existovať prepojenie, pretože realitné fondy nespočívajú výlučne v emisii alebo nákupe podielových listov, ale tiež v nákupe, správe a predaji nehnuteľností s garanciou čistej pridanej hodnoty prostredníctvom nadobudnutia vlastníckeho práva k nehnuteľnostiam alebo ich správy.
ÚHVT a žalobkyňa spochybňujú tvrdenia vedľajšieho účastníka konania.
Po prvé, pokiaľ ide o povahu, určenie a využitie uvedených služieb, bolo už rozhodnuté, že finančné služby nemajú rovnakú povahu, určenie alebo rovnaké využitie ako realitné služby [pozri v tomto zmysle rozsudok Všeobecného súdu z 11. júla 2013, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/ÚHVT – MIP Metro (METRO), T‑197/12, bod 42]. Táto judikatúra je uplatniteľná na služby, o ktoré ide v prejednávanom prípade, keďže služby v oblasti „kapitálových investícií“ sú zahrnuté do všeobecnejšej kategórie finančných služieb.
Ako totiž správne uviedol odvolací senát, služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ sa v podstate týkajú pomoci a sprostredkovania v momente nákupu, predaja alebo nájmu nehnuteľného majetku. Aj keby sa pripustilo, ako v podstate tvrdí vedľajší účastník konania, že služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ idú nad rámec pomoci pri kúpe alebo nájme a zahrnujú tiež správu alebo údržbu nehnuteľnosti, ich povaha sa naďalej spája s tým, že ide o službu týkajúcu sa nehnuteľného majetku. Naproti tomu služby v oblasti „kapitálových investícií“ majú finančnú povahu a spočívajú v poradenstve alebo sprostredkovaní v rámci kapitálového investovania do finančného nástroja fondu alebo v investičnej operácii. Bez ohľadu na druh fondu, ktorý si spotrebiteľ napokon zvolil na investovanie svojho kapitálu, akým je napríklad najmä realitný fond, poskytovaná služba sa spája s plnením, ktoré má finančnú povahu a ktoré sa týka hnuteľnej hodnoty. Skutočnosť, na ktorú poukazuje vedľajší účastník konania, a to že služba v oblasti „kapitálových investícií“ môže zahrnovať – ako je to v prípade služieb, ktoré vedľajší účastník sám poskytuje – nájom, správu a údržbu nehnuteľného majetku tvoriaceho fond, čo prispieva k zabezpečeniu jeho výnosu, nemení finančnú povahu poradenstva týkajúceho investovania alebo investičnej transakcie.
Z toho vyplýva, že služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ a služby v oblasti „kapitálových investícií“ nie sú podobné, pokiaľ ide o ich povahu.
Rovnako, pokiaľ ide o určenie a využitie uvedených služieb, treba uviesť, že pre spotrebiteľa je hlavným cieľom služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ najmä nadobudnutie, predaj alebo nájom nehnuteľného majetku, podľa jeho potrieb a požiadaviek, a to predovšetkým s cieľom dosiahnuť zisk. Naproti tomu cieľom služieb týkajúcich sa „kapitálových investícií“ je zvyšovanie výnosu z kapitálu, ktorý bol investovaný do finančného nástroja. Aj keď obe tieto služby môžu spočívať v investovaní kapitálu, a to najmä v prípade, keď klient zamýšľa nadobudnúť nehnuteľný majetok na účely dosiahnutia zisku, účel služby týkajúcej sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ sa aj naďalej spája s prevodom vlastníckeho práva k nehnuteľnosti alebo jej držby, a nie s tým, že kupujúci zamýšľa získať pridanú hodnotu na nadobudnutej nehnuteľnosti.
Navyše aj pri porovnaní služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti „nehnuteľností“ so službami v oblasti „kapitálových investícií do realitných fondov“, ako to porovnáva aj vedľajší účastník konania, treba konštatovať, že finančný sprostredkovateľ, ktorý realizuje investície do fondov, ponúka svojmu klientovi fond ako finančný investičný nástroj a nie nehnuteľnosť, ktorá tvorí fond, ako správne tvrdí žalobkyňa. Spotrebiteľ tak buď ako príjemca služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ nadobudne vlastnícke právo k nehnuteľnému majetku alebo ako príjemca služieb v oblasti „kapitálových investícií“ investuje do finančného nástroja vo forme fondu, najmä realitného, s cieľom dosiahnuť zisk zo správy jeho majetku, ktorú vykonávajú tretie osoby.
V dôsledku toho služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ a služby v oblasti „kapitálových investícií“ sa líšia tiež, pokiaľ ide o účel alebo využitie zamýšľané spotrebiteľom, a preto nie sú z hľadiska ich určenia podobné.
Po druhé, pokiaľ ide o konkurenčnú povahu dotknutých služieb, z ich povahy, ako aj z ich určenia vyplýva, že príslušná skupina verejnosti v prípade služieb týkajúcich sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ nie je rovnaká ako skupina verejnosti v prípade služieb v oblasti „kapitálových investícií“. V dôsledku toho nie sú predmetné služby priamo zastupiteľné, ani zameniteľné a nemôžu si konkurovať [rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. januára 2009, Commercy/ÚHVT – easyGroup IP Licensing (easyHotel),
T-316/07, Zb. s. II-43
, bod 56].
Po tretie dotknuté služby nie sú ani doplnkové. Aj za predpokladu, že by služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ zahrnovali primárne alebo doplnkovo také finančné plnenie, akým je banková pôžička alebo zaplatenie kúpnej ceny bankovým prevodom, finančné služby týkajúce sa týchto plnení nie sú na účely vyžívania realitných služieb natoľko nevyhnutné ani dôležité, že by spotrebitelia pripisovali zodpovednosť za tieto finančné služby a realitné služby tomu istému podniku (rozsudok METRO, už citovaný v bode 109 vyššie, bod 50).
Po štvrté podľa odvolacieho senátu rozdiel medzi predmetnými službami spočíva tiež v odlišnosti týkajúcej sa poskytovateľa týchto služieb. Služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ sú vo všeobecnosti činnosťami, ktoré vykonávajú realitní makléri, zatiaľ čo „kapitálové investície“ predstavujú služby poskytované bankami alebo finančnými inštitúciami.
Toto posúdenie je potrebné potvrdiť. Treba však upozorniť na určitú súčasnú tendenciu v rámci sektoru služieb poskytovaných takými subjektmi, akými sú banky, a to konkrétne tendenciu spočívajúcu v tom, že tieto subjekty rozširujú svoje pôsobenie aj na susediace trhy. Nie je teda vylúčené, ako pripustila žalobkyňa na pojednávaní zo 17. januára 2014, že tá istá medzinárodná finančná inštitúcia alebo podniky, ktoré sú s ňou ekonomicky prepojené, by mohli ponúkať služby, ktoré sú síce rôzne, avšak patria na susediace trhy, najmä na trh s realitnými službami. Takisto ÚHVT na pojednávaní pripustil, že za výnimočných okolností, ako je napríklad obdobie finančnej krízy, môžu prijať banky rozhodnutie o vykonávaní určitých činností v sektore realitných služieb. Aby však mohli byť také úvahy zohľadnené v rámci posúdenia podobnosti dotknutých služieb, treba preukázať, že ide o všeobecnú tendenciu v rámci sektora so službami týkajúcimi sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ a že spotrebitelia považujú za bežné, že sa tieto služby nachádzajú aj v ponuke bankových a finančných inštitúcií [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007, Mülhens/ÚHVT – Minoronzoni (TOSCA BLU),
T-150/04, Zb. s. II-2353
, bod 37], čo vedľajší účastník konania ani netvrdí, ani nepreukázal.
Z uvedeného vyplýva, že služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ a služby v oblasti „kapitálových investícií“ sa líšia svojou povahou, určením a využitím. Nemajú ani priamo konkurenčnú, ani doplnkovú povahu a nedisponujú v zásade ani tými istými distribučnými sieťami. Treba preto konštatovať, podobne ako konštatoval odvolací senát, že služby týkajúce sa „záležitostí v oblasti nehnuteľností“ a služby v oblasti „kapitálových investícií“ nie sú podobné.
V dôsledku toho treba jediný žalobný dôvod vedľajšieho účastníka konania uvedený na podporu čiastočného zrušenia a zmeny napadnutých rozhodnutí zamietnuť ako nedôvodný.
Preto treba tak žaloby, ako aj návrhy podané vedľajším účastníkom konania podľa článku 134 ods. 3 rokovacieho poriadku zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
Súdny dvor vo svojom odvolacom rozsudku, už citovanom v bode 23 vyššie, vyhradil rozhodnutie o náhrade trov konania na neskôr. V súlade s článkom 121 rokovacieho poriadku prináleží teda Všeobecnému súdu rozhodnúť v tomto rozsudku o všetkých trovách konania spojených s jeho rozličnými štádiami.
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Navyše podľa článku 87 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Všeobecný súd rozdeliť náhradu trov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania mali úspech len v časti predmetu konania alebo z výnimočných dôvodov.
V prejednávanej veci žalobkyňa nepredložila návrhy týkajúce sa trov v rámci konania pred Všeobecným súdom, ktoré predchádzalo odvolaniu. Počas konania o odvolaní a v pripomienkach predložených v rámci konania po vrátení veci navrhla, aby bola vedľajšiemu účastníkovi konania uložená povinnosť nahradiť trovy konania. ÚHVT vo svojom vyjadrení k žalobe v rámci konania pred Všeobecným súdom, ktoré predchádzalo odvolaniu, ako aj počas konania o odvolaní navrhol, aby bola žalobkyni uložená povinnosť nahradiť trovy konania. Naproti tomu vedľajší účastník konania nepredložil návrhy v súvislosti s trovami konania.
Za týchto okolností a vzhľadom na skutočnosť, že žalobkyňa a vedľajší účastník konania nemali úspech v niektorých častiach predmetu konania, je opodstatnené rozhodnúť tak, že žalobkyňa znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania vynaložené ÚHVT v súlade s jeho návrhmi. Vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (prvá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloby sa zamietajú.

2.
Návrhy na zrušenie a zmenu rozhodnutí podané spoločnosťou Union Investment Privatfonds GmbH sa zamietajú.

3.
UniCredit SpA je povinná nahradiť trovy konania s výnimkou trov konania vynaložených spoločnosťou Union Investment Privatfonds.

4.
Union Investment Privatfonds znáša svoje vlastné trovy konania.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 25. novembra 2014.
Podpisy
Obsah

Okolnosti predchádzajúce sporu

Konania pred Všeobecným súdom a Súdnym dvorom

Návrhy účastníkov konania predložené po vrátení veci

Právny stav

1. Úvodné poznámky

2. O prípustnosti niektorých príloh žalôb

3. O veci samej

O žalobnom dôvode žalobkyne založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94

O príslušnej skupine verejnosti

O porovnaní služieb

O porovnaní označení

O pravdepodobnosti zámeny

– O dôkaze používania skorších ochranných známok patriacich do série alebo skupiny ochranných známok

– O možnosti, aby prihlasované ochranné známky boli spájané so sériou skorších ochranných známok

O žalobnom dôvode vedľajšieho účastníka konania založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94

O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.