CELEX: 62014TJ0659
Ochranná známka Spoločenstva
Konanie o vyhlásenie neplatnosti
Slovná ochranná známka Spoločenstva PORT CHARLOTTE
Skoršie označenia pôvodu ‚porto‘ a ‚port‘
Dôvody výmazu
Článok 52 ods. 1 písm. a), článok 53 ods. 1 písm. c) a článok 53 ods. 2 písm. d) nariadenia (ES) č. 207/2009
Článok 7 ods. 1 písm. c) a g) a článok 7 ods. 2 nariadenia č. 207/2009
Článok 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009
Článok 118m ods. 2 nariadenia (ES) č. 491/2009

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 27. októbra 2006 vedľajší účastník konania Bruichladdich Distillery Co. Ltd podal na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 11
, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 78, s. 1
)].
Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia PORT CHARLOTTE (ďalej len „napadnutá ochranná známka“).
Tovary uvedené v prihláške patria do triedy 33 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „alkoholické nápoje“.
Napadnutá ochranná známka bola zapísaná 18. októbra 2007 pod číslom 5421474 a uverejnená vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 60/2007 z 29. októbra 2007.
Dňa 7. apríla 2011 žalobkyňa Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP, podala na ÚHVT návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky podľa článku 53 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 8 ods. 4, článku 53 ods. 2 písm. d) a článku 52 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. c) a g) nariadenia č. 207/2009 v rozsahu, v akom uvedená ochranná známka označuje tovary uvedené v bode 3 vyššie.
V odpovedi na návrh na vyhlásenie neplatnosti vedľajší účastník konania obmedzil zoznam tovarov, pre ktoré bola napadnutá ochranná známka zapísaná, na tovary zodpovedajúce opisu „whisky“.
Na podporu svojho návrhu na vyhlásenie neplatnosti žalobkyňa uviedla označenia pôvodu „porto“ a „port“, ktoré sú podľa nej na jednej strane chránené vo všetkých členských štátoch viacerými ustanoveniami portugalského práva a článkom 118m ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 491/2009 z 25. mája 2009, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 1234/2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov) (
Ú. v. EÚ L 154, s. 1
), a na druhej strane sú zapísané a chránené podľa Lisabonskej dohody týkajúcej sa ochrany označení pôvodu a ich medzinárodného zápisu z 31. októbra 1958 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len „Lisabonská dohoda“) vo Francúzsku, v Taliansku, na Cypre, v Maďarsku, Portugalsku a na Slovensku.
Rozhodnutím z 30. apríla 2013 zrušovacie oddelenie zamietlo návrh na vyhlásenie neplatnosti.
Dňa 22. mája 2013 žalobkyňa podala proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia odvolanie na ÚHVT na základe článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009.
Rozhodnutím z 8. júla 2014 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) štvrtý odvolací senát ÚHVT odvolanie zamietol.
V prvom rade odvolací senát zamietol odvolací dôvod založený na porušení článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia predovšetkým z dôvodu, že na ochranu označení pôvodu vín sa vzťahuje výlučne nariadenie č. 491/2009, a preto patrí do výlučnej právomoci Európskej únie. Ak by aj platilo, že ochrana podľa uvedeného nariadenia je stanovená vnútroštátnou právnou úpravou, ochrana zemepisných označení by sa podľa odvolacieho senátu obmedzovala na zemepisné označenia uvedené v „zoznam[e] akostných vín vymedzených vinohradníckych oblastí“ (ďalej len „akostné vína psr“), uverejnenom podľa článku 54 ods. 4 nariadenia Rady (ES) č. 1493/1999 zo 17. mája 1999 o spoločnej organizácii trhu s vínom (
Ú. v. ES L 179, s. 1
; Mim. vyd. 03/026, s. 25). Okrem toho článok 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009 podľa odvolacieho senátu chráni pojmy „porto“ a „port“ ako zemepisné označenia len na základe ich rovnocennosti s pojmom „oporto“ (body 14 až 18 napadnutého rozhodnutia).
Navyše tieto zemepisné označenia sú podľa odvolacieho senátu chránené len pre vína, a teda pre tovary, ktoré nie sú ani zhodné, ani podobné s tovarom nazývaným „whisky“, konkrétne s liehovinou s iným vzhľadom a stupňom alkoholu, ktorá nie je v súlade so špecifikáciou produktu pre víno v zmysle článku 118m ods. 2 písm. a) bodu i) nariadenia č. 491/2009. V rozsahu, v akom sa žalobkyňa odvolávala na povesť uvedených označení pôvodu v zmysle článku 118m ods. 2 písm. a) bodu ii) tohto nariadenia, odvolací senát sa domnieval, že napadnutá ochranná známka „nepoužíva“ zemepisné označenia „porto“ alebo „port“, ani o nich „nevyvoláva mylnú predstavu“, takže nebolo nevyhnutné overiť, či majú dobré meno. Podľa odvolacieho senátu existuje len jedno mesto nazvané Porto – Oporto po portugalsky – na rozdiel od veľkého počtu miest, ktoré majú názov zložený z prvkov „porto“ alebo „port“, ako Porto Allegre alebo Port Louis. Podľa odvolacieho senátu tiež nie je možné zistiť súvislosť na jednej strane medzi označením PORT CHARLOTTE, ktorého dva prvky označujú prístav s menom osoby nazývanej Charlotte, zemepisné miesto alebo mesto na pobreží, a na druhej strane zemepisnými označeniami „porto“ alebo „port“. Portugalský spotrebiteľ podľa odvolacieho senátu vie, že „zemepisný pojem je v skutočnosti ‚Oporto‘ alebo ‚Porto‘ a že ‚Port‘ je len jeho skrátená forma používaná na etiketách vínových fliaš na označenie druhu vína chráneného týmto zemepisným označením“ (body 19 až 26 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti odvolací senát odmietol tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého by sa mala ochrana na základe článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009 rozšíriť na každé označenie „obsahujúce“ pojem „port“. Podľa odvolacieho senátu neexistuje ani „vyvolávan[ie] mylnej predstavy“ o víne Porto v zmysle článku 118m ods. 2 písm. b) tohto nariadenia, keďže whisky je odlišný tovar a žiadny prvok napadnutej ochrannej známky neobsahuje potenciálne zavádzajúce alebo klamlivé označenie. Preto podľa odvolacieho senátu bez toho, aby bolo potrebné posúdiť, či napadnutá ochranná známka má, alebo nemá dobré meno, odvolaniu nemožno vyhovieť na základe ustanovení práva Únie, ktoré chránia zemepisné označenia vín (body 27 až 29 napadnutého rozhodnutia).
V druhom rade odvolací senát zamietol odvolací dôvod založený na porušení článku 53 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 207/2009, ktorý sa opieral o údajné označenia pôvodu „porto“ a „port“ zapísané vo Svetovej organizácii duševného vlastníctva (WIPO) 18. marca 1983 pod číslom 682 v súlade s Lisabonskou dohodou. Tento zápis podľa odvolacieho senátu chráni len pojem „porto“, ktorý nie je súčasťou napadnutej ochrannej známky, nie však v Portugalsku (body 31 až 33 napadnutého rozhodnutia).
V treťom rade odvolací senát zamietol odvolacie dôvody založené na porušení článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. c) a g) tohto nariadenia. Na jednej strane napadnutá ochranná známka podľa odvolacieho senátu neodkazuje súčasne na miesto – existujúce či neexistujúce – nazvané Port Charlotte aj „na mesto Oporto (Porto)“. Podľa odvolacieho senátu sa žalobkyňa domáhala absolútneho dôvodu zamietnutia na základe článku 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia „až v čase odvolania“ a nepreukázala tvrdenie, podľa ktorého miesto alebo mesto, ktoré nesie názov Port Charlotte, je priemernému relevantnému spotrebiteľovi známe. Preto žalobkyňa podľa odvolacieho senátu vôbec nenamietala voči porušeniu tohto ustanovenia „počas konania o výmaze“ a nebola oprávnená predložiť tento dôvod vo svojom odvolaní (body 35 až 38 napadnutého rozhodnutia). Na druhej strane napadnutá ochranná známka nie je podľa odvolacieho senátu spôsobilá klamať verejnosť, pokiaľ ide o zemepisný pôvod tovaru, na ktorý sa vzťahuje, v zmysle článku 7 ods. 1 písm. g) uvedeného nariadenia. Pojem „port“ podľa odvolacieho senátu neoznačuje zemepisný región a napadnutá ochranná známka nemá súvislosť s regiónom, kde sa vyrábajú tovary žalobkyne. Klamanie je podľa odvolacieho senátu o to ťažšie, že spotrebiteľ ľahko rozozná, že whisky je tovar, ktorý má odlišné vlastnosti, ako sú vlastnosti uvedených tovarov (bod 34 napadnutého rozhodnutia).
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie,
—
zmenil napadnuté rozhodnutie tak, že napadnutú ochrannú známku vyhlási za neplatnú,
—
uložil ÚHVT povinnosť nahradiť trovy konania vrátane trov vynaložených v konaní pred ÚHVT, ako aj pred odvolacím senátom.
ÚHVT a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Zhrnutie žalobných dôvodov neplatnosti
Na podporu žaloby žalobkyňa uvádza jeden skutkový dôvod a päť právnych dôvodov.
Svojím prvým žalobným dôvodom žalobkyňa spochybňuje tvrdenie uvedené v napadnutom rozhodnutí, podľa ktorého je portugalský názov mesta Porto Oporto, a nie Porto.
Svojím druhým žalobným dôvodom žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že nevedel, že pojmy „porto“ a „port“ sú chránené portugalským právom ako označenia pôvodu a že predstavujú zemepisné označenia najmä v zmysle článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009.
Svojím tretím žalobným dôvodom žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že sa nesprávne domnieval, že na ochranu označení pôvodu vín sa vzťahuje výlučne nariadenie č. 491/2009, a nie aj vnútroštátne právo.
Svojím štvrtým žalobným dôvodom žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie porušuje článok 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia, keďže označenia pôvodu „porto“ a „port“ priznávajú ich majiteľovi podľa portugalského práva, ako aj podľa práva Únie právo zakázať používanie neskoršej ochrannej známky.
Svojím piatym žalobným dôvodom žalobkyňa namieta voči porušeniu článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. g) tohto nariadenia.
Svojím šiestym žalobným dôvodom žalobkyňa tvrdí, že došlo k porušeniu článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia.
Všeobecný súd považuje za nevyhnutné posúdiť spoločne prvý, druhý a tretí žalobný dôvod, ktoré sa prekrývajú.
O prvom, druhom a treťom žalobnom dôvode založených na skutkovom omyle týkajúcom sa názvu Oporto, na skutočnosti, že pojmy
„porto
“ a

„port
“ sú chránené ako zemepisné označenia per se a nie ako
„rovnocenné pojmy
“, a na tom, že na ochranu označení pôvodu vín sa nevzťahuje len nariadenie č. 491/2009, ale aj vnútroštátne právo
Pripomenutie tvrdení účastníkov konania
V rámci svojho prvého žalobného dôvodu založeného na skutkovom omyle žalobkyňa spochybňuje na základe viacerých dôkazov body 18, 23 a 26 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa v nich v podstate uvádza, že názov mesta, ktoré prepožičalo svoj názov označeniu pôvodu „porto“, je Oporto. Názov Oporto podľa žalobkyne používajú len anglicky a španielsky hovoriaci ľudia na označenie mesta Porto, pričom názov Porto je jeho známy názov v portugalčine. Tento skutkový omyl podľa žalobkyne viedol odvolací senát k nesprávnym záverom, ktoré spochybňuje v rámci nasledujúcich právnych dôvodov, a Všeobecný súd ho podľa nej musí napraviť.
V rámci druhého žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že skutkový omyl, ktorého sa dopustil odvolací senát, bol dôvodom jeho nesprávneho zistenia, podľa ktorého sú pojmy „porto“ a „port“ chránené ako zemepisné označenia len na základe ich rovnocennosti s pojmom „oporto“ (pozri body 14, 17 a 18 napadnutého rozhodnutia). Podľa žalobkyne článok 1 ods. 2 Decreto‑Lei n
o
166/86 de 26 de Junho de 1986 (portugalský zákonný dekrét č. 166/86 z 26. júna 1986) stanovuje najmä, že „potvrdzujú sa ako označenia pôvodu… názvy ‚Vinho do Porto‘, ‚Vin de Porto‘, ‚Port Wine‘, ‚Porto‘, ‚Port‘ (alebo ich ekvivalenty v iných jazykoch), ktoré sa môžu používať len v súvislosti s vinárskymi výrobkami pre likérové víno, ktorému sa tento názov tradične priznáva, vyrábané v ohraničenom regióne ‚Douro‘“. V každom prípade 1. augusta 2009, to znamená pred začiatkom konania o vyhlásenie neplatnosti pred ÚHVT bol podľa žalobkyne zoznam akostných vín psr nahradený elektronickým registrom podľa článku 118n nariadenia č. 491/2009, nazvaným E‑Bacchus (ďalej len „databáza E‑Bacchus“). Relevantný zápis v databáze E‑Bacchus týkajúci sa zemepisného označenia „porto“ podľa žalobkyne obsahuje rovnocenné výrazy a pojmy „oporto“, „vinho do porto“, „vin de porto“, „port“, „port wine“, „portwein“, „portvin“ a „portwijn“ a odkazuje na relevantnú portugalskú právnu úpravu vrátane Decreto‑Lei n
o
166/86, ktorý bol nahradený Decreto‑Lei n
o
173/2009 de 3 de Agosto de 2009 (portugalský zákonný dekrét č. 173/2009 z 3. augusta 2009). Žalobkyňa spresnila, že ochrana názvov vín na úrovni Spoločenstva podľa nariadenia č. 1493/1999 je založená na názvoch, ktoré sú stanovené vnútroštátnou právnou úpravou, pri dodržaní relevantných ustanovení uvedeného nariadenia, takže ani chybné uverejnenie chráneného označenia pôvodu v zozname akostných vín psr by nespôsobovalo ujmu. Pojmy „porto“ a „port“ teda podľa žalobkyne nie sú chránené len ako „rovnocenné“, ale naopak, sú chránené ako označenie pôvodu na základe uplatniteľných portugalských právnych predpisov, a teda predstavujú zemepisné označenia najmä v zmysle článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009.
V rámci svojho tretieho žalobného dôvodu žalobkyňa spochybňuje body 14 a 15 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorých sa v podstate na ochranu označení pôvodu vín vzťahuje výlučne nariadenie č. 491/2009 a táto ochrana patrí do výlučnej právomoci Únie. Týmto prístupom odvolací senát podľa žalobkyne protiprávne odmietol uplatniteľné portugalské právne predpisy a judikatúru a nesplnil si povinnosť odôvodnenia. Napriek judikatúre, podľa ktorej je cieľom nariadenia Rady (ES) č. 510/2006 z 20. marca 2006 o ochrane zemepisných označení a označení pôvodu poľnohospodárskych výrobkov a potravín (
Ú. v. EÚ L 93, s. 12
) stanoviť jednotný a výlučný režim ochrany takýchto označení, uvedené nariadenie sa podľa žalobkyne neuplatňuje ani na vinárske výrobky, ani na liehoviny (článok 1 ods. 1 druhý pododsek uvedeného nariadenia). Jednotný a výlučný režim ochrany na základe nariadenia č. 510/2006 totiž podľa žalobkyne nebráni uplatneniu režimu ochrany zemepisných názvov, ktorý nespadá do jeho pôsobnosti, čo podľa nej potvrdzuje dokument o prípravných prácach Európskej komisie na zelenej knihe o kvalite poľnohospodárskych výrobkov z októbra 2008 a „usmernenia [ÚHVT] týkajúce sa námietkového konania – práva podľa článku 8 ods. 4“. Žalobkyňa z toho vyvodila záver, že na ochranu označení pôvodu vín sa nevzťahuje len nariadenie č. 491/2009, ale aj vnútroštátne právo, a že Všeobecný súd musí zohľadniť relevantné ustanovenia portugalského práva s cieľom zistiť, či označenie pôvodu „porto“ alebo „port“ oprávňuje svojho majiteľa zakázať používanie neskoršej ochrannej známky.
Podľa ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania skutočnosť, že odvolací senát nesprávne potvrdil, že portugalský názov predmetného mesta je Oporto, a nie Porto, alebo že chybne uviedol odkaz na zoznam akostných vín psr, ktorý uvádza „oporto“ ako chránené zemepisné označenie, a nie na databázu E‑Bacchus, ktorá uvádza „porto“ ako chránené zemepisné označenie, nemá vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Odvolací senát totiž podľa nich nevychádzal len zo zemepisného označenia „porto“ alebo „oporto“, ale zohľadnil aj rovnocenný pojem „port“ (pozri bod 22 napadnutého rozhodnutia), a jeho závery by neboli podstatne odlišné, ak by výslovne potvrdil, že pojem „port“ ako taký predstavuje chránené zemepisné označenie, a nie rovnocenný pojem.
Pokiaľ ide o druhý a tretí žalobný dôvod, ÚHVT podporovaný vedľajším účastníkom konania odpovedal, že nariadenie č. 491/2009, uplatniteľné v prejednávanej veci, predstavuje jediné relevantné právo, ktoré stanovuje ochranu označenia pôvodu „porto“. Systém ochrany označení pôvodu a zemepisných označení vín je podľa ÚHVT podobný systému stanovenému nariadením č. 510/2006. Judikatúra podľa neho uznala, že tento systém ochrany má „výlučnú povahu“, čo možno preniesť
mutatis mutandis
na systém ochrany označení pôvodu a zemepisných označení vín stanovený nariadením č. 491/2009. Podľa ÚHVT sa v prejednávanej veci na rozsah ochrany označenia pôvodu „porto“, ktorého existenciu portugalské právo skutočne uznáva, výlučne vzťahuje nariadenie č. 491/2009.
O údajnej neznalosti portugalského označenia pôvodu „porto“ alebo „port“
Na úvod, ako to uznal ÚHVT a vedľajší účastník konania, je potrebné konštatovať, že odvolací senát sa dopustil zjavnej chyby tým, že na jednej strane sa domnieval, že pojem „oporto“ je portugalské označenie prístavného mesta Porto na severe Portugalska, a na druhej strane tým, že odkazoval na zápis uvedeného pojmu ako chráneného zemepisného označenia v zozname akostných vín psr (pozri body 17 a 18 napadnutého rozhodnutia), a nie na zodpovedajúci zápis vrátane zápisu „Porto“ v databáze E‑Bacchus. Je totiž nesporné, že portugalský názov uvedeného mesta je Porto, a že už pred podaním návrhu na vyhlásenie neplatnosti uvedená databáza obsahujúca tento zápis nahradila zoznam akostných vín psr.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, však z týchto chýb nevyplýva, že by odvolací senát porušil relevantné pravidlá uplatniteľné v oblasti ochrany označení pôvodu alebo chránených zemepisných označení (pozri body 34 až 42 nižšie). Preto bez toho, aby bolo dotknuté posúdenie druhého až šiesteho žalobného dôvodu, uvedené nesprávne posúdenie samo osebe nepostačuje na odôvodnenie zrušenia napadnutého rozhodnutia (pozri bod 51 nižšie).
Navyše v rámci druhého a tretieho žalobného dôvodu žalobkyňa v podstate tvrdí, že odvolací senát nesprávne odmietol uplatniť v rámci svojho posudzovania podmienok uplatnenia stanovených v článku 53 ods. 1 písm. c) a článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 relevantné pravidlá portugalského práva, ako ich vykonávajú portugalské súdy a orgány, a to v podstate z dôvodu, že rozsah ochrany označenia pôvodu „porto“ alebo „port“ je stanovený len ustanoveniami nariadenia č. 491/2009.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že medzi účastníkmi konania je nesporné, že pojmy „porto“ alebo „port“ sú chránené ako označenie pôvodu alebo zemepisné označenie tak podľa portugalského práva, ako aj nariadenia č. 491/2009, čo odvolací senát v podstate uznal v bodoch 17 a 18 napadnutého rozhodnutia, aj keď uviedol nesprávny odkaz na pojem „oporto“ a na zoznam akostných vín psr. Navyše posúdenie vykonané uvedeným senátom sa neobmedzovalo na pojem „oporto“, ale súčasne sa vzťahovalo aj na pojmy „porto“ a „port“ (pozri najmä body 22, 24, 26 až 28, 31, 32 a 34 napadnutého rozhodnutia).
Navyše je potrebné pripomenúť, že v bode 14 napadnutého rozhodnutia odvolací senát v podstate potvrdil, aj keď je pravda, že nepresne, že aj keď „ochrana“ podľa nariadenia č. 491/2009 bola stanovená vnútroštátnou právnou úpravou, na „ochranu“ predmetných označení pôvodu alebo zemepisných označení sa vzťahuje výlučne uvedené nariadenie, a preto výlučná právomoc Únie. V prejednávanej veci toto konštatovanie viedlo odvolací senát k obmedzeniu jeho kontroly na uplatnenie relevantných pravidiel práva Únie a na nezohľadnenie ustanovení portugalského práva, ako sú vykladané v rozhodnutiach portugalských súdov a orgánov, na ktoré sa žalobkyňa odvolávala a ktoré predložila počas konania v oboch stupňoch na ÚHVT.
S cieľom posúdiť zákonnosť týchto úvah považuje Všeobecný súd za vhodné v prvom rade preskúmať presný rozsah ochrany priznanej označeniam pôvodu a zemepisným označeniam podľa nariadenia č. 491/2009, čo v podstate zodpovedá predmetu druhého žalobného dôvodu. V druhom rade bude potrebné posúdiť, či táto ochrana je výlučná, alebo či nad rámec pôsobnosti uvedeného nariadenia bol odvolací senát povinný podľa článku 53 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 8 ods. 4, ako aj článku 53 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 207/2009 uplatniť relevantné pravidlá portugalského práva, čo sa v podstate prekrýva s predmetom tretieho žalobného dôvodu.
O rozsahu ochrany, akú priznáva samotné nariadenie č. 491/2009
Pokiaľ ide o rozsah ochrany, akú priznáva samotné nariadenie č. 491/2009, z článku 118s ods. 1 tohto nariadenia jasne vyplýva, že názvy vín chránené najmä v súlade s článkami 51 a 54 nariadenia č. 1493/1999 sú „automaticky chránené podľa [uvedeného] nariadenia“ a že „Komisia ich zapíše do registra ustanoveného v článku 118n… nariadenia“ č. 491/2009, konkrétne do databázy E‑Bacchus. Ako bolo uznané ustálenou judikatúrou, z tejto automatickej povahy ochrany názvov vín, ktoré už sú chránené podľa nariadenia č. 1493/1999, vyplýva, že zápis do databázy E‑Bacchus nie je nevyhnutný na to, aby uvedené názvy vín boli chránené na úrovni Únie, keďže tento zápis je len dôsledkom automatického prenesenia už existujúcej ochrany z jedného právneho režimu do druhého, a nepredstavuje podmienku tejto ochrany (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2012, Maďarsko/Komisia, T‑194/10,
EU:T:2012:587
, bod 21, potvrdený rozsudkom z 13. februára 2014, Maďarsko/Komisia, C‑31/13 P, Zb.,
EU:C:2014:70
, bod 58). Ako to tvrdí ÚHVT v prejednávanej veci, odvolací senát správne vychádzal zo zásady, že táto „automatická“ ochrana, hoci je priamo založená na relevantných vnútroštátnych právnych predpisoch, nevyhnutne neznamená, že ÚHVT je povinný podľa nariadenia č. 491/2009 dodržiavať ustanovenia uvedených právnych predpisov alebo podmienky ochrany, ktoré stanovujú. Výrazy „chránené označenia pôvodu“ a „chránené zemepisné označenia“ uvedené v článku 118m ods. 1 a 2 nariadenia č. 491/2009 totiž predstavujú len zopakovanie výrazov použitých v článku 118n tohto nariadenia, ktorý sa obmedzuje na uvedenie odkazu na označenia pôvodu a zemepisné označenia uvedené v databáze E‑Bacchus vrátane tých, ktoré vyplývajú z vnútroštátnych právnych predpisov, no bez toho, aby sa predpisovalo uplatnenie podmienok ochrany stanovených relevantnými pravidlami uvedených právnych predpisov.
Naopak, v súlade s duchom a systematikou jednotného regulačného rámca spoločnej poľnohospodárskej politiky (odôvodnenie 1 nariadenia č. 491/2009; pozri tiež v tomto zmysle analogicky k nariadeniu č. 510/2006 rozsudok z 8. septembra 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, Zb.,
EU:C:2009:521
, body 107 a nasl.), pokiaľ ide o pôsobnosť nariadenia č. 491/2009, presné podmienky a rozsah tejto ochrany sú stanovené výlučne v článku 118m ods. 1 a 2 tohto nariadenia.
Tento článok najmä stanovuje:
„1.
Chránené označenia pôvodu a chránené zemepisné označenia môže používať akýkoľvek hospodársky subjekt, ktorý uvádza na trh víno vyrobené v zhode s príslušnou špecifikáciou produktu.
2.
Chránené označenia pôvodu a chránené zemepisné označenia a vína, v prípade ktorých sa tieto chránené názvy používajú v zhode so špecifikáciou produktu, sa chránia pred:
a)
každým priamym alebo nepriamym komerčným využívaním chráneného názvu:
i)
v prípade podobných produktov, ktoré nie sú v súlade so špecifikáciou produktu s chráneným názvom, alebo
ii)
ak sa takýmto využívaním zneužíva povesť označenia pôvodu alebo zemepisného označenia;
b)
každým zneužitím, napodobením alebo vyvolávaním mylnej predstavy, aj keď sa uvádza skutočný pôvod produktu alebo služby, alebo ak je chránený názov preložený alebo sa uvádza v spojení s výrazmi ako ‚štýl’, ‚typ‘, ‚metóda‘, ‚ako sa vyrába v‘, ‚napodobenina‘, ‚s príchuťou‘, ‚na spôsob‘ a podobne;
…
d)
každým iným postupom, ktorým by sa spotrebiteľ mohol zavádzať, pokiaľ ide o skutočný pôvod produktu.“
V prejednávanej veci je nesporné, že označenia pôvodu „porto“ alebo „port“ sú chránené na základe Decreto‑Lei n
o
173/2009 a Decreto‑Lei n
o
212/2004 de 23 de Agosto de 2004 (portugalský zákonný dekrét č. 212/2004 z 23. augusta 2004) a portugalského kódexu duševného vlastníctva, na základe ktorého boli zapísané najskôr do zoznamu akostných vín psr a následne do databázy E‑Bacchus (pozri článok 118s ods. 1 poslednú vetu v spojení s článkom 118n nariadenia č. 491/2009). Podľa článku 54 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1493/1999 totiž pod akostné vína psr spadajú „akostné likérové vína vyrobené vo vymedzených regiónoch… (ďalej iba ‚akostné likérové vína psr‘), ktoré zodpovedajú definícii likérového vína“, teda tie, vo vzťahu ku ktorým sú členské štáty podľa článku 54 ods. 4 tohto nariadenia povinné oznámiť Komisii zoznam tých, ktoré uznali, pričom pre každé z nich sa uvedie odkaz na vnútroštátne ustanovenia upravujúce ich výrobu. Preto na účely uplatňovania článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009 je potrebné, aby ÚHVT zohľadnil skutočnosť, že tieto označenia pôvodu sú chránené podľa vnútroštátneho práva, čo odvolací senát v prejednávanej veci urobil (pozri body 17 a 18 napadnutého rozhodnutia). Napokon na tomto posúdení nič nemení argumentácia týkajúca sa koexistencie režimov na vnútroštátnej úrovni a na úrovni Únie, ktorú žalobkyňa zakladá najmä na niektorých prípravných dokumentoch Komisie (pozri bod 28 vyššie), keďže tieto dokumenty sa netýkajú ani rozsahu, ani presných podmienok uvedenej ochrany.
Z toho je potrebné vyvodiť záver, že pokiaľ ide o pôsobnosť nariadenia č. 491/2009, článok 118m ods. 1 a 2 upravuje jednotným a výlučným spôsobom povolenie a obmedzenia, či dokonca zákaz obchodného používania chránených označení pôvodu a chránených zemepisných označení podľa práva Únie, takže v tomto konkrétnom kontexte nebolo potrebné, aby odvolací senát uplatnil podmienky ochrany, ktoré boli osobitne stanovené v relevantných pravidlách portugalského práva, na základe ktorých bol vykonaný zápis označení pôvodu „porto“ alebo „port“ do databázy E‑Bacchus.
V rozsahu, v akom žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu v rámci druhého žalobného dôvodu, že si nebol vedomý skutočnosti, že pojmy „porto“ a „port“ predstavujú označenia pôvodu chránené portugalským právom v zmysle článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009, uvedenému žalobnému dôvodu nemožno vyhovieť.
Na tento záver však nemá vplyv otázka – predložená najmä v rámci tretieho žalobného dôvodu – či možno ochranu na základe článku 118m ods. 1 a 2 nariadenia č. 491/2009 doplniť iným režimom ochrany podľa práva Únie, ktorý zahŕňa ochranu založenú na pravidlách vnútroštátneho práva.
O rozsahu ochrany priznanej článkom 53 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 8 ods. 4, ako aj článkom 53 ods. 2 nariadenia č. 207/2009
Pokiaľ ide o údajný výlučný charakter ochrany priznanej na základe článku 118m ods. 1 a 2 nariadenia č. 491/2009, ako ho uznal odvolací senát a ako ho uviedol ÚHVT, je potrebné zdôrazniť, že ani z ustanovení nariadenia č. 491/2009, ani z ustanovení nariadenia č. 207/2009 nevyplýva, že ochrana podľa nariadenia č. 491/2009 sa musí považovať za výlučnú v tom zmysle, že ju nemožno doplniť nad rámec jeho vlastnej pôsobnosti iným režimom ochrany. Naopak, z jednoznačného znenia článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s jeho článkom 8 ods. 4, ako aj článku 53 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia vyplýva, že dôvody neplatnosti môžu byť založené, alternatívne alebo kumulatívne, na skorších právach „podľa právnych predpisov [Únie] alebo vnútroštátneho práva upravujúceho ochranu“. Z toho vyplýva, že ochranu priznanú označeniam pôvodu a zemepisným označeniam (chráneným) podľa nariadenia č. 491/2009 pod podmienkou, že predstavujú „skoršie práva“ v zmysle citovaných ustanovení nariadenia č. 207/2009, môže dopĺňať relevantné vnútroštátne právo, ktoré priznáva dodatočnú ochranu.
Judikatúra už totiž uznala, že tak zo znenia článku 8 ods. 4, uplatniteľného podľa článku 53 ods. 1 písm. c), ako aj zo znenia článku 53 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 vyplýva, že je potrebné jasne rozlišovať dva prípady, a to podľa toho, či je skoršie právo chránené právnou úpravou Únie, „alebo“ vnútroštátnym právom [pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, Zb.,
EU:C:2011:452
, bod 48, a zo 7. mája 2013, macros consult/ÚHVT – MIP Metro (makro), T‑579/10, Zb.,
EU:T:2013:232
, body 57 a 60]. Navyše hoci navrhovateľovi v konaní o vyhlásenie neplatnosti prináleží predložiť dôkazy, ktoré preukazujú, že je v zmysle uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy oprávnený odvolávať sa na uplatnenie skoršieho práva, čo si vyžaduje predložiť nielen dôkazy, ktoré preukazujú, že v súlade s uvedenou právnou úpravou spĺňa požadované podmienky, aby sa mohol domôcť vydania zákazu používania ochrannej známky Spoločenstva na základe takéhoto práva, ale aj dôkazy stanovujúce obsah a rozsah pôsobnosti tejto právnej úpravy, nič to nemení na skutočnosti, že v prvom rade prislúcha príslušným orgánom ÚHVT posúdiť právnu silu a význam týchto dôkazov (pozri v tomto zmysle rozsudky Edwin/ÚHVT, už citovaný,
EU:C:2011:452
, body 49 až 51, a makro, už citovaný,
EU:T:2013:232
, body 59, 60 a 62).
Okrem toho podľa článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia aj existencia iného označenia ako ochrannej známky umožňuje dosiahnuť vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky Spoločenstva, ak toto označenie súčasne spĺňa štyri podmienky: toto označenie sa musí používať v obchodnom styku; musí mať väčší než len lokálny význam; právo na toto označenie musí byť získané v súlade s právom členského štátu, v ktorom sa označenie používalo pred podaním prihlášky ochrannej známky Spoločenstva; toto označenie musí priznávať jeho majiteľovi možnosť zakázať používanie neskoršej ochrannej známky. Hoci prvé dve podmienky, teda podmienky týkajúce sa použitia a významu uvádzaného označenia, ktorý musí byť väčší než len lokálny, vyplývajú zo samotného znenia článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, a musia sa teda vykladať s ohľadom na právo Únie, z formulácie „pokiaľ podľa práva členského štátu, ktorým sa riadi dané označenie“ vyplýva, že dve ďalšie podmienky uvedené následne v článku 8 ods. 4 písm. a) a b) tohto nariadenia sú podmienkami stanovenými uvedeným nariadením, ktoré sa posudzujú vzhľadom na kritériá stanovené právom, ktorým sa riadi uvádzané označenie (pozri v tomto zmysle rozsudok makro, už citovaný v bode 45 vyššie,
EU:T:2013:232
, body 54 až 56 a citovanú judikatúru).
Otázka, do akej miery označenie chránené v členskom štáte priznáva právo zakázať používanie neskoršej ochrannej známky, sa musí preskúmať podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva. V tejto súvislosti treba brať do úvahy najmä vnútroštátnu právnu úpravu a súdne rozhodnutia prijaté v dotknutom členskom štáte. Na základe toho je namietateľ povinný preukázať, že predmetné označenie patrí do pôsobnosti práva uvádzaného členského štátu a umožňuje zakázať používanie neskoršej ochrannej známky [rozsudky z 29. marca 2011, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, Zb.,
EU:C:2011:189
, bod 190; z 10. júla 2014, Peek & Cloppenburg/ÚHVT, C‑325/13 P a C‑326/13 P,
EU:C:2014:2059
, bod 47; z 18. apríla 2013, Peek & Cloppenburg/ÚHVT – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg), T‑507/11,
EU:T:2013:198
, body 20 a 21, a z 10. februára 2015, Infocit/ÚHVT – DIN (DINKOOL), T‑85/14,
EU:T:2015:82
, bod 63].
V prejednávanej veci vyplýva zo spisu, že tak v priebehu konania na ÚHVT, ako aj v tomto konaní žalobkyňa opakovane poukázala s uplatnením rôznych dôkazov na relevantné pravidlá portugalského práva upravujúce ochranu označení pôvodu „porto“ a „port“, ako aj rozhodovaciu prax portugalských súdov a orgánov v tejto súvislosti. Navyše ani odvolací senát, ani ÚHVT netvrdí, že by žalobkyňa neuniesla dôkazné bremeno, ktoré mala v tejto súvislosti. Za týchto podmienok, vzhľadom na povinnosť preskúmať
ex offo
skutočnosti na základe článku 76 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 a povinnosť náležitej starostlivosti [pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júla 2011, Zino Davidoff/ÚHVT – Kleinakis kai SIA (GOOD LIFE), T‑108/08, Zb.,
EU:T:2011:391
, bod 19 a citovanú judikatúru], odvolací senát nebol oprávnený neprihliadať na tieto dôkazy a odmietnuť uplatniť predmetnú portugalskú právnu úpravu z dôvodu, že ochrana uvedených označení pôvodu alebo zemepisných označení spadá výlučne pod nariadenie č. 491/2009, či dokonca do výlučnej právomoci Únie (bod 14 napadnutého rozhodnutia).
Preto tento prístup odvolacieho senátu vychádza zo zjavného nedodržania rozsahu pôsobnosti článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s jeho článkom 8 ods. 4, ako aj článku 53 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia, čo spôsobuje nezákonnosť napadnutého rozhodnutia.
Preto je potrebné vyhovieť tretiemu žalobnému dôvodu bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k tvrdeniam účastníkov konania založeným na nariadení č. 510/2006, ktoré sa na prejednávanú vec neuplatňuje.
Naopak vzhľadom na neúčinnosť argumentácie žalobkyne na podporu prvého žalobného dôvodu – podľa ktorej odvolací senát nesprávne dospel k záveru, že pojmy „porto“ a „port“ sú chránené len ako rovnocenné pojmy k pojmu „oporto“ –, že treba dospieť k záveru o nezákonnosti, ktorá postihuje napadnuté rozhodnutie (pozri bod 34 vyššie), daný žalobný dôvod sa musí zamietnuť.
Napokon z dôvodov uvedených v bodoch 37 až 42 vyššie sa musí zamietnuť aj druhý žalobný dôvod.
Všeobecný súd však považuje za nevyhnutné preskúmať štvrtý, piaty a šiesty žalobný dôvod.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia
Pripomenutie tvrdení účastníkov konania
V rámci predmetného žalobného dôvodu žalobkyňa v prvom rade vytýka odvolaciemu senátu, že nezákonne neprihliadol na dôkazy, ktoré predložila a ktoré preukazovali, že napadnutá ochranná známka porušuje relevantné ustanovenia portugalského práva chrániace označenie pôvodu „porto“ alebo „port“, a to z dôvodu, že výhrady založené na článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 bolo potrebné odmietnuť
in limine
. V druhom rade odvolací senát tým nesprávne posúdil rozsah ochrany poskytovanej tomuto označeniu pôvodu na základe uvedených ustanovení. V treťom rade žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je nezlučiteľné s predchádzajúcou rozhodovacou praxou ÚHVT v podobných veciach námietok týkajúcich sa vína Porto. Vo štvrtom rade, aj keby jej portugalské právo nepriznávalo právo zakázať používanie napadnutej ochrannej známky, takýto zákaz podľa žalobkyne vyplýva z článku 118m ods. 2 písm. a) bodu i) nariadenia č. 491/2009, keďže whisky je tovar porovnateľný s mutovaným vínom, ako je víno Porto. Navyše aj keby predmetné tovary neboli „porovnateľné“, toto ustanovenie podľa žalobkyne zakazuje, aby sa napadnutou ochrannou známkou využívala povesť označenia pôvodu „porto“ alebo „port“. Okrem toho podľa žalobkyne článok 118m ods. 2 písm. b) nariadenia č. 491/2009 chráni žalobkyňu pred používaním napadnutej ochrannej známky, keďže slovo „port“ implikuje „napodoben[ie] alebo vyvolávan[ie] mylnej predstavy“ označenia pôvodu „porto“ alebo „port“. Vzhľadom na všeobecnú známosť uvedeného označenia pôvodu by mal priemerný spotrebiteľ podľa žalobkyne pri pohľade na výraz „port charlotte“ na fľaši alkoholického nápoja dôvod sa domnievať, že predmetný nápoj súvisí s vínom Porto, alebo aspoň by rozmýšľal, či to tak je, čo podľa nej implikuje vyvolávanie mylnej predstavy tohto označenia pôvodu.
ÚHVT podporovaný vedľajším účastníkom konania sa domnieva, že odvolací senát sa správne domnieval, že napadnutá ochranná známka nespadá pod žiadnu situáciu, na ktorú sa vzťahuje článok 118m ods. 2 písm. a) až c) nariadenia č. 491/2009, a preto sa predmetný žalobný dôvod musí zamietnuť.
O príslušnej skupine verejnosti
Na úvod je potrebné pripomenúť, že v napadnutom rozhodnutí odvolací senát aspoň implicitne a čiastočne zohľadnil vnímanie portugalským priemerným spotrebiteľom (pozri bod 26 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyňa a vedľajší účastník konania spochybňujú toto posúdenie a domnievajú sa, že v prejednávanej veci je potrebné odkázať na priemerného spotrebiteľa Únie.
Keďže tak víno Porto, ako aj whisky sú tovary hromadnej spotreby, ktoré sa predávajú vo všetkých členských krajinách Únie, a keďže všetci spotrebitelia uvedených krajín môžu rozlíšiť názvy a osobitné kvality uvedených tovarov, tomuto tvrdeniu sa musí vyhovieť.
Z toho však nevyhnutne nevyplýva, že by bolo napadnuté rozhodnutie nezákonné z dôvodu, že by nesprávne identifikovalo príslušnú skupinu verejnosti. To by bolo len v prípade, že by sa výsledok posúdenia zo strany odvolacieho senátu mohol meniť v závislosti od pôvodu alebo jazykových schopností príslušnej skupiny verejnosti, čo je potrebné posúdiť osobitne v rámci každého žalobného dôvodu.
Preto je potrebné dospieť k záveru, že príslušnú skupinu verejnosti, ktorú treba predovšetkým zohľadniť v rámci predmetného žalobného dôvodu, tvorí priemerný spotrebiteľ Únie.
Tento žalobný dôvod sa v podstate ďalej člení na dve časti, prvý založený na tom, že odvolací senát neuplatnil relevantné pravidlá portugalského práva, a druhý vzťahujúci sa na nesprávne uplatnenie článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009.
O prvej časti založenej na tom, že odvolací senát neuplatnil portugalské právo
Pokiaľ ide o prvú časť založenú najmä na neuplatnení relevantných pravidiel portugalského práva a nevykonaní dokazovania na základe predložených dôkazov, ktorá sa vo veľkej miere prekrýva s tretím žalobným dôvodom, postačuje odkázať na úvahy uvedené v bodoch 44 až 50 vyššie a konštatovať, že na rozdiel od požiadaviek vyplývajúcich z článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia odvolací senát v prejednávanej veci obmedzil svoje posudzovanie na podmienky stanovené článkom 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009 a neprihliadal na uvedené pravidlá portugalského práva a dôkazy. Nezákonne teda nerozhodol o dosahu prípadnej ochrany „skorších práv“ na základe relevantného portugalského práva, a to označení pôvodu „porto“ alebo „port“, ktorej uplatnenie sa však vyžadovalo podľa článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia.
Len z týchto dôvodov je potrebné vyhovieť prvej časti bez toho, aby bolo potrebné posúdiť, či boli podmienky ochrany podľa uplatniteľnej portugalskej právnej úpravy v prejednávanej veci splnené (pozri tiež body 109 a 110 nižšie).
O druhej časti založenej na porušení článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009
V rámci druhej časti je v prvom rade potrebné preskúmať, či je zápis alebo používanie napadnutej ochrannej známky „priamym alebo nepriamym komerčným využívaním“ označenia pôvodu „porto“ alebo „port“ v prípade podobných produktov, ktoré nie sú v súlade so špecifikáciou produktu uvedeného označenia pôvodu v zmysle článku 118m ods. 2 písm. a) bodu i) nariadenia č. 491/2009.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že odvolací senát v podstate uviedol, že zemepisné označenia v zmysle tohto ustanovenia sú chránené len pre vína, a teda pre tovary, ktoré nie sú ani zhodné, ani podobné s tovarom nazývaným „whisky“, konkrétne s liehovinou s iným vzhľadom a stupňom alkoholu, ktorá nie je v súlade so špecifikáciou produktu pre víno (bod 20 napadnutého rozhodnutia).
Toto posúdenie neobsahuje nesprávne posúdenie, keďže liehovina, produkt alkoholového kvasenia obilnín, ako whisky nemôže z definície spĺňať podmienky špecifikácie produktu pre víno, produktu alkoholového kvasenia hrozna v zmysle článku 118m ods. 2 písm. a) bodu i) nariadenia č. 491/2009 v spojení s článkom 118c ods. 2 tohto nariadenia.
V tejto súvislosti nemožno vyhovieť tvrdeniu žalobkyne, že odkaz na „špecifikáciu produktu“ sa týka len chránených tovarov, a nie predmetných tovarov, keďže tie môžu byť podobné produkty ako liehoviny. Článok 118m ods. 2 písm. a) bod i) nariadenia č. 491/2009 totiž jasne vyžaduje, aby „podobné produkty“ boli produkty, ktoré „nie sú v súlade so špecifikáciou produktu“, čo je možné len v prípade vína alebo likérového vína [pozri prílohu IV ods. 1 až 3 nariadenia Rady (ES) č. 479/2008 z 29. apríla 2008 o spoločnej organizácii trhu s vínom, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 1493/1999, (ES) č. 1782/2003, (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 3/2008 a zrušujú nariadenia (EHS) č. 2392/86 a (ES) č. 1493/1999 (
Ú. v. EÚ L 148, s. 1
)], a nie v prípade liehoviny ako whisky. Ako to správne tvrdí ÚHVT, platí to o to viac, že z relevantných ustanovení nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 110/2008 z 15. januára 2008 o definovaní, popise, prezentácii, označovaní a ochrane zemepisných označení liehovín a o zrušení nariadenia (EHS) č. 1576/89 (
Ú. v. EÚ L 39, s. 16
) vyplýva, že liehoviny podliehajú inému režimu ochrany ako vína a musia spĺňať odlišné požiadavky na to, aby im bola priznaná takáto ochrana (pozri článok 5 uvedeného nariadenia).
Preto sa musí prvá výhrada založená na porušení článku 118m ods. 2 písm. a) bodu i) nariadenia č. 491/2009 zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné v tomto štádiu rozhodnúť o podobnosti likérových vín ako porto na jednej strane a whisky na druhej strane.
V druhom rade, pokiaľ ide o údajné porušenie článku 118m ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 491/2009, je potrebné pripomenúť, že odvolací senát sa v podstate domnieval, že napadnutá ochranná známka „nepoužíva“ zemepisné označenia „porto“ alebo „port“ ani o nich „nevyvoláva mylnú predstavu“, takže nebolo nevyhnutné overiť, či majú dobré meno. Tieto pojmy predstavujú podľa odvolacieho senátu aj integrálnu súčasť zložených názvov veľkého počtu miest ako Porto Allegre alebo Port Louis. Podľa odvolacieho senátu tiež nie je možné zistiť súvislosť na jednej strane medzi označením PORT CHARLOTTE, ktorého dva prvky označujú prístav s menom osoby Charlotte, ktorý je zemepisné miesto alebo mesto na pobreží, a na druhej strane zemepisným názvom Porto alebo Port, v súvislosti s ktorým by portugalský spotrebiteľ rozpoznal, že ide o víno chránené týmto zemepisným názvom.
Podľa článku 118m ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 491/2009 sa predmetné označenia pôvodu a zemepisné označenia chránia pred každým priamym alebo nepriamym komerčným využívaním, ak sa takýmto využívaním zneužíva ich povesť.
V tejto súvislosti je na jednej strane potrebné zdôrazniť, že chránené označenie pôvodu, ktorého majiteľkou je žalobkyňa a ktoré je zapísané do databázy E‑Bacchus, zahŕňa názvy „oporto“, „portvin“, „portwein“, „portwijn“, „vin de porto“, „port wine“, „port“, „vinho do porto“ a „porto“. Ide teda o názvy v rôznych jazykoch, ktoré sú tvorené buď dvoma prvkami, a to „port“ alebo „porto“ a „víno“, alebo jediným prvkom, a to „oporto“ alebo „porto“. Na druhej strane, ako uviedol ÚHVT, je potrebné zohľadniť skutočnosť, že aj napadnutá ochranná známka zahŕňa výraz zložený z dvoch prvkov, a to „port“ a „charlotte“, ktoré sa musia tak ako výraz „port wine“ chápať tak, že tvoria logický a koncepčný celok [pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2008, Torres/ÚHVT – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE), T‑286/06,
EU:T:2008:601
, bod 55].
Na rozdiel od výrazu týkajúceho sa predmetného chráneného označenia pôvodu neodkazuje výraz týkajúci sa napadnutej ochrannej známky výslovne na víno, ale na ženské krstné meno Charlotte, ktoré sa priamo spája s prvkom „port“, ktorého primárny význam v rozličných európskych jazykoch vrátane angličtiny a portugalčiny je prístav, to znamená miesto na pobreží mora alebo na brehu rieky. Ako to teda správne uviedol odvolací senát v bode 24 napadnutého rozhodnutia, označenie PORT CHARLOTTE, vnímané v celom svojom znení ako logický a koncepčný celok, by príslušná skupina verejnosti chápala tak, že označuje prístav, ktorý je pomenovaný po osobe s menom Charlotte, bez priamej súvislosti s označením pôvodu „porto“ alebo „port“ alebo s vínom Porto. Ako tvrdí vedľajší účastník konania, platí to o to viac, že pojem „charlotte“ predstavuje prvok, ktorý je na napadnutej ochrannej známke najvýraznejší a má najvyššiu rozlišovaciu spôsobilosť, pričom bezprostredne upútava pozornosť príslušnej skupiny verejnosti. Príslušná skupina verejnosti by podľa neho nepovažovala prvok „port“ za prvok, ktorý je samostatný alebo ktorý možno oddeliť od pojmu „charlotte“, ale za prívlastok priamo súvisiaci s uvedeným pojmom, ktorý nesie správu, že napadnutá ochranná známka odkazuje na miesto na pobreží alebo pozdĺž rieky. Toto posúdenie platí pre každého priemerného spotrebiteľa Únie, ktorý má aspoň základné znalosti angličtiny alebo jedného z románskych jazykov.
Odvolací senát teda bez toho, aby sa dopustil nesprávneho posúdenia, v bode 22 napadnutého rozhodnutia dospel k záveru, že napadnutá ochranná známka nepoužíva uvedené označenie pôvodu ani o ňom nevyvoláva mylnú predstavu, takže nie je potrebné overiť jeho dobré meno.
Preto je potrebné zamietnuť výhradu založenú na porušení článku 118m ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 491/2009.
V treťom rade, pokiaľ ide o údajné porušenie článku 118m ods. 2 písm. b) nariadenia č. 491/2009, je potrebné pripomenúť, že odvolací senát v podstate dospel k záveru o neexistencii „vyvolávania mylnej predstavy“ o víne Porto v zmysle tohto ustanovenia, keďže whisky je odlišný tovar a žiadny prvok napadnutej ochrannej známky neobsahuje potenciálne zavádzajúce alebo klamlivé označenie (bod 28 napadnutého rozhodnutia).
Na účely konštatovania, že použitie napadnutej ochrannej známky nezahŕňa „zneužit[ie], napodoben[ie] alebo vyvolávan[ie] mylnej predstavy“ o označení pôvodu „porto“ alebo „port“ v zmysle článku 118m ods. 2 písm. b) nariadenia č. 491/2009, postačuje v tejto súvislosti odkázať na úvahy uvedené v bode 71 vyššie.
Tvrdenia žalobkyne tento záver nevyvracajú. Predovšetkým sa nemôže platne odvolávať na judikatúru, podľa ktorej sa na jednej strane pojem vyvolávanie mylnej predstavy vzťahuje na situáciu, keď výraz použitý na označenie výrobku zahŕňa časť chráneného označenia takým spôsobom, že pokiaľ sa spotrebiteľ stretne s názvom výrobku, v mysli sa mu vybaví obraz výrobku, ktorého označenie je chránené (pozri rozsudok zo 14. júla 2011, Bureau national interprofessionnel du Cognac, C‑4/10 a C‑27/10, Zb.,
EU:C:2011:484
, bod 56 a citovanú judikatúru), a na druhej strane je možné, aby došlo k vyvolaniu mylnej predstavy o označení pôvodu, pokiaľ neexistuje žiadna pravdepodobnosť zámeny medzi dotknutými výrobkami (pozri rozsudok z 26. februára 2008, Komisia/Nemecko, C‑132/05, Zb.,
EU:C:2008:117
, bod 45 a citovanú judikatúru). V prejednávanej veci by si však priemerný spotrebiteľ, ak by mal pred sebou whisky s napadnutou ochrannou známkou, nespojil z dôvodov uvedených v bode 71 vyššie uvedenú ochrannú známku s vínom Porto, ktoré je chránené predmetným označením pôvodu, a to ani keby pochádzal z Portugalska alebo jeho jazykom by bola portugalčina, hoci pojem „port“ tvorí integrálnu súčasť uvedenej ochrannej známky. Toto posúdenie potvrdzujú nezanedbateľné rozdiely medzi vlastnosťami vína Porto a whisky, najmä pokiaľ ide o zloženie, obsah alkoholu a chuť, ktoré priemerný spotrebiteľ dobre pozná a ktoré odvolací senát správne pripomenul v bodoch 20 a 34 napadnutého rozhodnutia (pozri tiež bod 65 vyššie).
Preto sa musí zamietnuť aj výhrada založená na porušení článku 118m ods. 2 písm. b) nariadenia č. 491/2009.
Napokon je potrebné zamietnuť výhradu žalobkyne, podľa ktorej je napadnuté rozhodnutie v rozpore s rozhodovacou praxou ÚHVT v podobných veciach námietok (pozri bod 54 vyššie). Z ustálenej judikatúry vyplýva, že rozhodnutia, ktoré prijímajú odvolacie senáty podľa nariadenia č. 207/2009, patria do výkonu vymedzenej právomoci, a nie do diskrečnej právomoci. Preto sa zákonnosť rozhodnutí odvolacích senátov musí posúdiť iba na základe tohto nariadenia, tak ako ho vykladá súd Únie, a nie na základe skoršej rozhodovacej praxe odvolacích senátov alebo ÚHVT (pozri v tomto zmysle analogicky uznesenia z 13. februára 2008, Indorata‑Serviços e Gestão/ÚHVT, C‑212/07 P,
EU:C:2008:83
, bod 43, a z 15. februára 2008, Brinkmann/ÚHVT, C‑243/07 P,
EU:C:2008:94
, bod 39 a citovanú judikatúru), pričom nie je dotknutá povinnosť ÚHVT zohľadňovať v rámci preskúmavania návrhu na vyhlásenie neplatnosti rozhodnutia, ktoré už boli prijaté v rámci podobných konaní, a s mimoriadnou pozornosťou skúmať, či je, alebo nie je potrebné rozhodnúť rovnako [pozri v tomto zmysle analogicky rozsudky z 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/ÚHVT, C‑51/10 P, Zb.,
EU:C:2011:139
, bod 74, a z 12. decembra 2014, Wilo/ÚHVT (Pioneering for You), T‑601/13,
EU:T:2014:1067
, bod 41].
Aj keby sa pripustilo, že túto výhradu treba chápať tak, že sa ňou vytýka porušenie tejto povinnosti preskúmania alebo zásady rovnosti zaobchádzania, je potrebné pripomenúť, že uvedená povinnosť a zásada musia byť uvedené do súladu s požiadavkou dodržiavania zákonnosti, z ktorej vyplýva, že nikto sa nemôže vo svoj prospech odvolávať na nezákonnosť vykonanú v prospech inej osoby s cieľom získať rovnaké rozhodnutie. Osoba, ktorá podala návrh na vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky, sa teda nemôže pred ÚHVT dovolávať prospechu z rozhodovacej praxe, ktorá by bola v rozpore s požiadavkami stanovenými nariadením č. 207/2009 alebo ktorá by ÚHVT viedla k prijatiu protiprávneho rozhodnutia (pozri v tomto zmysle analogicky uznesenie z 12. februára 2009, Bild digital a ZVS, C‑39/08 a C‑43/08,
EU:C:2009:91
, bod 18, a rozsudky Agencja Wydawnicza Technopol/ÚHVT, už citovaný v bode 78 vyššie,
EU:C:2011:139
, body 75 a 76, a Pioneering for You, už citovaný v bode 78 vyššie,
EU:T:2014:1067
, bod 42).
Tejto prvej výhrade preto nemožno vyhovieť.
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy sa musí druhá časť predmetného žalobného dôvodu zamietnuť v celom rozsahu.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. g) tohto nariadenia
Na podporu predmetného žalobného dôvodu žalobkyňa v podstate pripomína, že portugalský priemerný spotrebiteľ a priemerný spotrebiteľ iných členských štátov vrátane Spojeného kráľovstva pozná názov „port“ pre vína Porto a že pre ochranné známky vína Porto je relatívne bežné, že sa skladajú z dvoch slov, z ktorých jedno je „port“ (DOW’S PORT, FERREIRA PORT, GRAHAM PORT), a ktoré je niekedy umiestnené na začiatku (PORT FOR TWO). Tento spotrebiteľ je podľa žalobkyne tiež zvyknutý na to, že toto slovo je uvedené na etiketách fliaš vína zvýrazneným písmom. Keďže farba bieleho porta sa podobá farbe whisky, podľa žalobkyne je veľmi pravdepodobné, že uvedený spotrebiteľ by pri pohľade na fľašu whisky označenú ochrannou známkou PORT CHARLOTTE dospel k záveru, že ide o fľašu vína Porto. Napadnutá ochranná známka, ktorá obsahuje slovo „port“, má teda podľa žalobkyne taký účinok, že klame spotrebiteľa o zemepisnom pôvode tak, že ho vedie k tomu, aby si myslel, že tovary označené uvedenou ochrannou známkou obsahujú víno Porto alebo že majú nejakú súvislosť s vínom Porto.
ÚHVT podporovaný vedľajším účastníkom konania uviedol, že dôvod zamietnutia uvedený v článku 7 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 207/2009 predpokladá existenciu skutočného klamania alebo dostatočne vážneho rizika klamania spotrebiteľa, pričom v prejednávanej veci to tak podľa ÚHVT nie je.
Podľa článku 7 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 52 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia sa nezapíšu do registra alebo sa vyhlásia za neplatné také ochranné známky, „ktoré môžu klamať verejnosť, napríklad pokiaľ ide o povahu, kvalitu alebo zemepisný pôvod [predmetného] tovaru“.
V tejto súvislosti sa odvolací senát domnieval, že napadnutá ochranná známka nie je spôsobilá klamať verejnosť, pokiaľ ide o jej zemepisný pôvod, keďže pojem „port“ neoznačuje zemepisné územie a napadnutá ochranná známka nemá vzťah k regiónu, kde sa vyrábajú tovary žalobkyne. Klamanie je podľa odvolacieho senátu o to menej možné, že spotrebiteľ ľahko rozozná, že whisky má odlišné vlastnosti, ako sú vlastnosti uvedených tovarov (bod 34 napadnutého rozhodnutia).
Všeobecný súd sa domnieva, že toto posúdenie nie je nesprávnym posúdením.
Ako to totiž tvrdí ÚHVT, z ustálenej judikatúry vyplýva, že okolnosť nezapísania do registra a dôvody neplatnosti uvedené v článku 7 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 52 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia predpokladajú existenciu skutočného klamania alebo dostatočne vážneho rizika klamania spotrebiteľa [pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok z 5. mája 2011, SIMS – École de ski internationale/ÚHVT – SNMSF (esf école du ski français), T‑41/10,
EU:T:2011:200
, bod 49 a citovanú judikatúru]. Z dôvodov uvedených v bodoch 71 a 76 vyššie príslušná skupina verejnosti si bez ohľadu na jej pôvod a jazykové schopnosti nemusí spájať samostatný pojem „port“ v napadnutej ochrannej známke s označením pôvodu „porto“ alebo „port“ alebo s likérovým vínom označeným týmto názvom. Preto je potrebné konštatovať, že príslušná skupina verejnosti by bola ešte menej uvedená do omylu, pokiaľ ide o povahu, kvalitu alebo zemepisný pôvod whisky predávanej pod uvedenou ochrannou známkou. Ako to tvrdí vedľajší účastník konania, platí to o to viac, že na rozdiel od Škótska nie je Portugalsko alebo aspoň región, v ktorom sa nachádza mesto Porto, známe príslušnej skupine verejnosti ako región, kde sa vyrába whisky.
Preto sa predmetný žalobný dôvod musí zamietnuť ako nedôvodný.
O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia
Pripomenutie tvrdení účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že aj keď návrh na vyhlásenie neplatnosti nebol založený na absolútnom dôvode zamietnutia uvedenom v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, až do podania pripomienok vedľajšieho účastníka konania 17. októbra 2011 nevedela o existencii miesta Port Charlotte a že tento dôvod uviedla pred zrušovacím oddelením vo svojom vyjadrení z 20. decembra 2011. V tejto súvislosti však odvolací senát neposúdil zásadnú otázku, či existuje všeobecný záujem na tom, aby sa mohli takéto opisné pojmy zemepisného pôvodu voľne používať. Ak však podľa vedľajšieho účastníka konania časť príslušnej skupiny verejnosti chápe, že ochranná známka PORT CHARLOTTE odkazuje na „skutočné a očakávané miesto zásobovania whisky“, musí sa uplatniť tento absolútny dôvod zamietnutia, keďže napadnutá ochranná známka sa skladá výlučne z označenia, ktoré môže v obchode slúžiť na označenie zemepisného pôvodu predmetného tovaru.
Podľa ÚHVT je predmetný žalobný dôvod neprípustný. Hoci žalobkyňa predložila tvrdenia v tejto veci v konaní o vyhlásenie neplatnosti, tento žalobný dôvod nebol podľa ÚHVT predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti. Odvolací senát teda tento žalobný dôvod správne kvalifikoval ako neprípustné rozšírenie dôvodov na vyhlásenie neplatnosti. O to viac podľa ÚHVT platí, že žalobkyňa nie je oprávnená tento žalobný dôvod predložiť Všeobecnému súdu. Vedľajší účastník konania v podstate dodal, že výraz „port charlotte“ nie je spotrebiteľovi whisky dobre známy a že žalobkyňa ani nepreukázala možnú znalosť napadnutej ochrannej známky, takže odvolací senát správne konštatoval, že žalobkyňa nepreukázala svoje tvrdenia.
O prípustnosti predmetného žalobného dôvodu
ÚHVT v podstate tvrdí, že predmetný žalobný dôvod je neprípustný z dôvodu, že v návrhu na vyhlásenie neplatnosti nebolo uvedené, že zápis napadnutej ochrannej známky je v rozpore s článkom 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, a teda nebol súčasťou predmetu sporu pred zrušovacím oddelením.
Tejto námietke neprípustnosti nemožno vyhovieť.
Po prvé, aj keď je pravda, že je nesporné, že v návrhu na vyhlásenie neplatnosti podanom zrušovaciemu oddeleniu sa neuvádzal absolútny dôvod zamietnutia podľa článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, nič to nemení na skutočnosti, že žalobkyňa takýto dôvod pred týmto oddelením uviedla v rámci odkazu na rozsudok zo 4. mája 1999, Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 a C‑109/97, Zb.,
EU:C:1999:230
), vo svojich pripomienkach k vyjadreniu vedľajšieho účastníka, v ktorom vedľajší účastník konania v podstate tvrdil, že výraz „port charlotte“ predstavuje „miesto známe určitým liehovarom na ostrove Islay“.
Po druhé zrušovacie oddelenie v bodoch 40 až 49 svojho rozhodnutia výslovne zaujalo stanovisko k tomuto dôvodu a zamietlo ho ako nedôvodný najmä z dôvodu, že predložené dôkazy nepreukazovali, že by priemerný spotrebiteľ whisky poznal oblasť Port Charlotte v čase podania prihlášky napadnutej ochrannej známky (bod 48 rozhodnutia zrušovacieho oddelenia).
Po tretie vo svojom odvolaní pred odvolacím senátom žalobkyňa výslovne uviedla odvolací dôvod založený na porušení článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia, pričom tvrdila, že posúdenie zrušovacieho oddelenia bolo v tejto súvislosti nesprávne. Okrem toho v bode 35 napadnutého rozhodnutia, bez ohľadu na konštatovanie, podľa ktorého žalobkyňa predložila tento dôvod „až v čase odvolania“, odvolací senát skutočne posúdil a zamietol tento odvolací dôvod na základe toho, že sa na jednej strane domnieval, že argumentácia žalobkyne je rozporná, keďže súčasne odkazovala na miesto (existujúce alebo neexistujúce) nazvané Port Charlotte a na „mesto Oporto (Porto)“, a že na druhej strane zrušovacie oddelenie správne uviedlo, že žalobkyňa nepredložila dôkazy umožňujúce preukázať, že miesto alebo mesto s názvom Port Charlotte je priemernému spotrebiteľovi známe. Preto vzhľadom na znenie bodu 35 napadnutého rozhodnutia ÚHVT nesprávne tvrdí, že odvolací senát sa obmedzil na kvalifikáciu uvedeného dôvodu ako „neprípustné rozšírenie dôvodov na vyhlásenie neplatnosti“. Napokon toto posúdenie nemožno spochybniť nesprávnym záverom uvedeným v bode 38 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého dôvod založený na článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 nebol nikdy vznesený v rámci konania o vyhlásenie neplatnosti, a že žalobkyňa nebola oprávnená predložiť ho v rámci svojho odvolania podaného na odvolací senát.
Je teda potrebné konštatovať, že odvolací senát po podaní odvolania zo strany žalobkyne proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia konal o predmete sporu, ako ho definuje uvedené rozhodnutie a odvolacie dôvody predložené na jeho podporu, v súlade s článkom 135 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 a v tejto súvislosti aspoň pre úplnosť vydal rozhodnutie. V tomto kontexte sa ÚHVT nemôže účinne odvolávať na rozsudok z 13. januára 2011, Park/ÚHVT – Bae (PINE TREE) (T‑28/09,
EU:T:2011:7
, bod 46), z ktorého vyplýva len to, že návrh na vyhlásenie neplatnosti nemožno podať po prvýkrát pred odvolacím senátom, čo nie je prípad v prejednávanej veci. Naopak, uvedený rozsudok potvrdzuje, že prináleží zrušovaciemu oddeleniu rozhodnúť v prvom rade o návrhu na vyhlásenie neplatnosti, ako ju definujú jednotlivé návrhy a procesné úkony účastníkov konania (pozri v tomto zmysle rozsudok PINE TREE, už citovaný,
EU:T:2011:7
, bod 46 a citovanú judikatúru), v prejednávanej veci vrátane pripomienok žalobkyne k vyjadreniu vedľajšieho účastníka konania podaných na zrušovacie oddelenie.
Keďže teda otázka posúdenia dôvodu založeného na porušení článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia bola predložená a posudzovaná v rámci dvoch inštancií ÚHVT a žalobkyňa uviedla ten istý dôvod pred Všeobecným súdom, Všeobecný súd o ňom koná podľa článku 65 tohto nariadenia a je povinný rozhodnúť o jeho dôvodnosti.
Predmetný žalobný dôvod musí byť preto vyhlásený za prípustný.
O dôvodnosti predmetného žalobného dôvodu
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, ktorý je v prejednávanej veci uplatniteľný podľa článku 52 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia, sa nezapíšu do registra také ochranné známky, ktoré tvoria výlučne označenia alebo znaky, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných vlastností tovarov alebo služieb.
Tieto opisné označenia alebo znaky sú považované za nespôsobilé plniť základnú funkciu ochrannej známky, čiže identifikovať obchodný pôvod výrobku alebo služby, aby tak spotrebiteľovi, ktorý získa výrobok alebo službu označenú ochrannou známkou, umožnili pri ich ďalšom získaní uskutočniť rovnakú voľbu, ak bola jeho skúsenosť pozitívna, alebo inú voľbu, ak bola jeho skúsenosť negatívna [rozsudok z 23. októbra 2003, ÚHVT/Wrigley, C‑191/01 P, Zb.,
EU:C:2003:579
, bod 30; pozri tiež rozsudok z 13. septembra 2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt/ÚHVT – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, Zb. (Výňatky),
EU:T:2013:424
, bod 40 a citovanú judikatúru].
Navyše všeobecný záujem, ktorý predstavuje základ článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, spočíva v zabezpečení, že opisné označenia jednej alebo niekoľkých vlastností výrobkov alebo služieb, pre ktoré bol požadovaný zápis ochrannej známky, budú môcť voľne používať všetky hospodárske subjekty ponúkajúce tieto výrobky alebo služby (pozri v tomto zmysle rozsudky ÚHVT/Wrigley, už citovaný v bode 100 vyššie,
EU:C:2003:579
, bod 31, a Agencja Wydawnicza Technopol/ÚHVT, už citovaný v bode 78 vyššie,
EU:C:2011:139
, bod 37).
Pokiaľ ide konkrétnejšie o označenia alebo znaky, ktoré by mohli slúžiť na označenie zemepisného pôvodu kategórií tovarov, pre ktoré sa žiada zápis ochrannej známky, najmä zemepisné názvy, existuje všeobecný záujem, aby sa uchovala ich dostupnosť najmä z dôvodu ich schopnosti nielen eventuálne poukazovať na kvalitu a iné charakteristiky kategórií príslušných tovarov, ale takisto ovplyvniť rôznym spôsobom preferencie spotrebiteľov napríklad tým, že dôjde k spájaniu tovarov s určitým miestom, čo môže vyvolávať pozitívne pocity (pozri rozsudok CASTEL, už citovaný v bode 100 vyššie,
EU:T:2013:424
, bod 43 a citovanú judikatúru).
Na jednej strane je vylúčený zápis zemepisných názvov ako ochranných známok, ak tieto názvy označujú určité zemepisné miesta, ktoré sú už preslávené alebo známe pre príslušnú kategóriu tovarov, a teda ktoré zainteresované kruhy spájajú s týmito tovarmi, a na druhej strane je vylúčený zápis zemepisných názvov, ktoré môžu podniky používať a ktoré musia zostať takisto dostupné pre tieto podniky ako označenia zemepisného pôvodu predmetnej kategórie tovarov (pozri rozsudok CASTEL, už citovaný v bode 100 vyššie,
EU:T:2013:424
, bod 44 a citovanú judikatúru).
Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 však v zásade nebráni zápisu zemepisných názvov, ktoré zainteresované kruhy nepoznajú alebo sú aspoň neznáme ako označenia zemepisného miesta, alebo názvov, pre ktoré z dôvodu charakteristík označeného miesta nie je pravdepodobné, že by sa zainteresované kruhy mohli domnievať, že predmetná kategória tovarov alebo služieb pochádza z tohto miesta alebo že tam vznikla (pozri rozsudok CASTEL, už citovaný v bode 100 vyššie,
EU:T:2013:424
, bod 45 a citovanú judikatúru).
S cieľom posúdiť, či označenie môže z pohľadu zainteresovaných kruhov označovať zemepisný pôvod príslušnej kategórie tovarov, je potrebné určiť, či predmetný zemepisný názov označuje miesto, ktoré vzbudzuje v zainteresovaných kruhoch naozaj súvislosť s kategóriou príslušných tovarov, alebo či je primerane predstaviteľné, že v budúcnosti by mohla takáto súvislosť vzniknúť. Na tento účel je potrebné zohľadniť viac alebo menej výrazné povedomie zainteresovaných kruhov o takomto názve, ako aj vlastnosti miesta označeného týmto názvom a vlastnosti predmetnej kategórie tovarov (pozri rozsudok CASTEL, už citovaný v bode 100 vyššie,
EU:T:2013:424
, bod 46 a citovanú judikatúru).
Ako odvolací senát uviedol v bode 35 napadnutého rozhodnutia a ako tvrdí ÚHVT a vedľajší účastník konania, je potrebné konštatovať, že v prejednávanej veci, okrem nepodloženého konštatovania vedľajšieho účastníka konania, podľa ktorého výraz „port charlotte“ predstavuje „miesto známe určitým liehovarom na ostrove Islay“, žalobkyňa nepreukázala, že uvedený výraz označuje v zainteresovaných kruhoch už preslávené alebo známe zemepisné miesto v súvislosti s whisky a že existuje potreba ponechať tento výraz dostupný iným výrobcom whisky rovnakého pôvodu ako zemepisné označenie pôvodu. Naopak, žalobkyňa sama uznala, že pôvodne neuplatnila absolútny dôvod zamietnutia podľa článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, pretože nevedela, že napadnutá ochranná známka odkazovala na takéto určité miesto. Žalobkyňa ani nepreukázala, že napadnutá ochranná známka by sa mohla ako označenie zemepisného miesta použiť pre iné whisky alebo že bez ohľadu na pôvod a jazykové schopnosti príslušnej skupiny verejnosti by zainteresované kruhy prípadne mohli v budúcnosti vytvoriť súvislosť s touto kategóriou tovarov. Preto nebolo dokázané, že existuje všeobecný záujem na zachovaní dostupnosti výrazu „port charlotte“ na označenie iných whisky ako whisky vyrábanej vedľajším účastníkom konania, či dokonca potreba iných výrobcov whisky voľne disponovať takýmto názvom.
Z týchto dôvodov je potrebné predmetný žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
Predbežný záver
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy, pri zohľadnení protiprávností konštatovaných v rámci posúdenia tretieho a štvrtého žalobného dôvodu, ktoré sú založené na neuplatnení relevantných pravidiel portugalského práva zo strany odvolacieho senátu (pozri body 50 a 62 vyššie), je potrebné zrušiť napadnuté rozhodnutie.
O návrhu na zmenu
Pokiaľ ide o druhý žalobný návrh žalobkyne týkajúci sa zmeny napadnutého rozhodnutia, postačuje pripomenúť, že preskúmanie, ktoré Všeobecný súd vykonáva v súlade s článkom 65 nariadenia č. 207/2009, pozostáva z kontroly zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov ÚHVT a že Všeobecný súd môže zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie, proti ktorému smeruje žaloba, iba ak predmetné rozhodnutie v čase jeho prijatia obsahovalo niektoré dôvody na zrušenie alebo zmenu uvedené v článku 65 ods. 2 tohto nariadenia. Z toho vyplýva, že právomoc na zmenu priznaná Všeobecnému súdu neznamená, že mu je priznaná právomoc nahradiť posúdenie odvolacieho senátu vlastným posúdením, a tým menej vykonať posúdenie, ku ktorému sa uvedený senát ešte nevyjadril. Výkon právomoci zmeniť rozhodnutie preto v zásade musí byť obmedzený na situácie, v ktorých Všeobecný súd po preskúmaní posúdenia vykonaného odvolacím senátom môže na základe preukázaných skutkových a právnych okolností stanoviť, aké rozhodnutie mal odvolací senát povinnosť prijať (rozsudok Edwin/ÚHVT, už citovaný v bode 45 vyššie,
EU:C:2011:452
, body 71 a 72).
Preto v rámci uplatňovania článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 nemá Všeobecný súd v prejednávanej veci možnosť vykonať samostatné posúdenie otázky, či sa žalobkyňa môže odvolávať na skoršie osobitné práva podľa pravidiel portugalského práva. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že tak existencia, ako aj význam vnútroštátneho práva predstavujú skutkové otázky, na ktoré sa vzťahujú zásady dôkazného bremena a dokazovania a voľnej úvahy súdu pri posudzovaní dôkazov (pozri v tomto zmysle analogicky rozsudky Edwin/ÚHVT, už citovaný v bode 45 vyššie,
EU:C:2011:452
, body 49 až 51, a makro, už citovaný v bode 45 vyššie,
EU:T:2013:232
, body 62 až 65). Všeobecný súd teda nemôže nahradiť svojím vlastným výkladom portugalského práva výklad, ktorý by mal poskytnúť odvolací senát na základe rôznych dôkazov, najmä relevantných rozhodnutí portugalských súdov, ktoré žalobkyňa predložila v priebehu dvoch inštancií na ÚHVT, to znamená pred prijatím napadnutého rozhodnutia.
Preto je potrebné návrh na zmenu zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Okrem toho z článku 190 ods. 2 rokovacieho poriadku vyplýva, že len nutné výdavky vynaložené účastníkmi konania v súvislosti s konaním pred odvolacím senátom sa považujú za nahraditeľné trovy konania. Naopak trovy konania vynaložené v súvislosti s konaním pred zrušovacím oddelením nepredstavujú nahraditeľné trovy konania, takže v tomto rozsahu nemožno návrhu žalobkyne vyhovieť.
Keďže ÚHVT nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania vrátane trov vynaložených v konaní pred odvolacím senátom v súlade s návrhom žalobkyne.
Vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania v súlade s článkom 138 ods. 3 rokovacieho poriadku.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutie štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 8. júla 2014 (vec R 946/2013‑4) týkajúce sa konania o vyhlásenie neplatnosti medzi spoločnosťami Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP, a Bruichladdich Distillery Co. Ltd sa zrušuje.

2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

3.
ÚHVT je povinný nahradiť trovy konania vrátane trov vynaložených v konaní pred odvolacím senátom.

4.
Bruichladdich Distillery znáša svoje vlastné trovy konania.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 18. novembra 2015.
Podpisy
Obsah

Okolnosti predchádzajúce sporu

Návrhy účastníkov konania

Právny stav

Zhrnutie žalobných dôvodov neplatnosti

O prvom, druhom a treťom žalobnom dôvode založenom na skutkovom omyle týkajúcom sa názvu Oporto, na skutočnosti, že pojmy „porto“ a „port“ sú chránené ako zemepisné označenia per se a nie ako „rovnocenné pojmy“, a na tom, že na ochranu označení pôvodu vín sa nevzťahuje len nariadenie č. 491/2009, ale aj vnútroštátne právo

Pripomenutie tvrdení účastníkov konania

O údajnej neznalosti portugalského označenia pôvodu „porto“ alebo „port“

O rozsahu ochrany, akú priznáva samotné nariadenie č. 491/2009

O rozsahu ochrany priznanej článkom 53 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 8 ods. 4, ako aj článkom 53 ods. 2 nariadenia č. 207/2009

O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia

Pripomenutie tvrdení účastníkov konania

O príslušnej skupine verejnosti

O prvej časti založenej na tom, že odvolací senát neuplatnil portugalské právo

O druhej časti založenej na porušení článku 118m ods. 2 nariadenia č. 491/2009

O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. g) tohto nariadenia

O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia

Pripomenutie tvrdení účastníkov konania

O prípustnosti predmetného žalobného dôvodu

O dôvodnosti predmetného žalobného dôvodu

Predbežný záver

O návrhu na zmenu

O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.