CELEX: 62007TJ0235
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt
Alankomaiden olutmarkkinat
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Sakot
Yhdenvertaisen kohtelun periaate
Kohtuullinen aika

Tosiseikat
Kantaja Bavaria NV on yhtiö, joka tuottaa ja myy olutta ja alkoholittomia virvoitusjuomia.
Bavaria-yhtiö on yksi Alankomaiden olutmarkkinoiden neljästä suuresta toimijasta. Kolme muuta näillä markkinoilla toimivaa
suurta panimoa ovat Heineken-konserni (jäljempänä Heineken), jonka johdosta vastaa Heineken NV -yhtiö ja tuotannosta tytäryhtiö
Heineken Nederland BV, sekä InBev-konserni (jäljempänä InBev), joka tunnettiin ennen vuotta 2004 nimellä Interbrew ja jonka
johdosta vastaa InBev NV ja tuotannosta tytäryhtiö InBev Nederland NV, ja kolmanneksi Grolsch-konserni (jäljempänä Grolsch),
jonka johdosta vastaa Koninklijke Grolsch NV.
Kantaja ja kolme muuta näillä markkinoilla toimivaa suurta panimoa myyvät oluttaan loppuasiakkaalle erityisesti kahden jakelukanavan
kautta. Nämä ovat yhtäältä hotelli- ja ravintola-alan jakelukanava ”horeca” eli hotellit, ravintolat ja kahvilat, joiden myymä
olut kulutetaan kyseisissä liiketiloissa, sekä toisaalta markettien ja viini- ja alkoholimyymälöiden jakelukanava ”food”,
jonka kautta ostettu olut on tarkoitettu kotikulutukseen. Viimeksi mainittuun sektoriin kuuluu myös jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen segmentti. Kyseisistä neljästä panimosta vain InBev ja Bavaria toimivat viimeksi mainitulla segmentillä.
Mainitut neljä panimoa ovat Centraal Brouwerij Kantoorin (jäljempänä CBK) jäseniä. Se on kattojärjestö, joka perussääntönsä
mukaan edustaa jäsentensä etuja ja koostuu yleiskokouksesta ja erilaisista komiteoista; näitä ovat esimerkiksi hotelli- ja
ravintola-alaan liittyvistä kysymyksistä vastaava komitea ja rahoituskomitea, josta on tullut toimintaa ohjaava komitea. CBK:n
sihteeristö laatii kokouksia varten kutsut ja juoksevasti numeroidut pöytäkirjat, jotka lähetetään niihin osallistuneille
jäsenille.

Hallinnollinen menettely
InBev toimitti 28.1.2000 sekä 3.2.2000, 25.2.2000 ja 29.2.2000 päivätyillä kirjeillä joukon lausuntoja, jotka koskivat tietoja
rajoittavista kauppatavoista Alankomaiden olutmarkkinoilla. Nämä lausunnot toimitettiin Euroopan komission tekemän tutkimuksen
– joka ajoittui erityisesti vuoteen 1999 – yhteydessä; tutkimus koski yhteistoimintamenettelyjä ja mahdollista määräävän markkina-aseman
väärinkäyttöä Belgian olutmarkkinoilla. InBev esitti yhdessä näiden lausuntojen kanssa myös leniency-hakemuksen sakkojen määräämättä
jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä
yhteistyötiedonanto) mukaisesti.
Komissio teki InBevin lausuntojen johdosta 22. ja 23.3.2000 tarkastukset kantajan ja muiden asianomaisten yritysten tiloissa.
Kantajalle myös lähetettiin lisätietopyyntöjä vuosina 2001–2005.
Komissio lähetti 30.8.2005 väitetiedoksiannon kantajalle ja muille asianomaisille yrityksille. Kantaja esitti tiedonannosta
kirjalliset huomautuksensa 25.11.2005 päivätyssä kirjeessä. Yksikään asianomaisista osapuolista ei pyytänyt kuulemisen järjestämistä.
Komissio toimitti 7.3. ja 8.5.2006 päivätyillä kirjeillä täydentäviä asiakirjoja kantajan tiedoksi. Nämä asiakirjat olivat
InBeville osoitetut tietopyynnöt ja niihin annetut vastaukset sekä Heinekenin toimittama sisäinen muistio.
Komissio teki 18.4.2007 päätöksen K(2007) 1697 [EY] 81 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä (asia COMP/B/37.766 –
Alankomaiden olutmarkkinat; jäljempänä riidanalainen päätös), jonka lyhennelmä julkaistiin 20.5.2008 Euroopan unionin virallisessa
lehdessä ja joka annettiin kantajalle tiedoksi 24.4.2007 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan, että kantaja sekä yritykset InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken
Nederland ja Koninklijke Grolsch ovat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen
27.2.1996–3.11.1999 sitoutumalla sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, jonka tarkoituksena
oli rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla.
Rikkominen muodostui ensiksi oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisesta Alankomaissa sekä hotelli- ja ravintolasektorilla
että kotikulutuksen sektorilla, jakelijan tuotemerkeillä myytävä olut mukaan luettuna, toiseksi yksittäisille asiakkaille
Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen, kuten toimipaikoille myönnettävien lainojen,
ajoittaisesta yhteensovittamisesta sekä kolmanneksi asiakaskunnan jakamisen ajoittaisesta yhteensovittamisesta sekä Alankomaiden
hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen sektorilla (riidanalaisen päätöksen 1 artikla sekä 257 ja 258 perustelukappale).
Panimoiden kilpailunvastaiset menettelyt toteutettiin riidanalaisen päätöksen mukaan monenvälisissä epävirallisissa kokouksissa,
joissa kokoontuivat säännöllisesti yhteen Alankomaiden olutmarkkinoiden neljä suurinta toimijaa, sekä täydentävissä kahdenvälisissä
tapaamisissa, joihin samat panimot osallistuivat eri kokoonpanoissa. Riidanalaisen päätöksen mukaan nämä tapaamiset olivat
tarkoituksellisesti salaisia, ja osallistujat tiesivät, etteivät ne olleet luvallisia (riidanalaisen päätöksen 257–260 perustelukappale).
Ensinnäkin 27.2.1996–3.11.1999 pidettiin joukko monenvälisiä kokouksia, joita kutsuttiin nimellä ”Catherijne-neuvottelut”
(Catherijne overleg) tai ”pöytäkirjakomitea” (agendacommissie). Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että näiden kokousten,
jotka oli suunnattu hotelli- ja ravintolasektorille mutta jotka saattoivat koskea myös kotikulutuksen sektoria, tarkoituksena
oli pääasiallisesti sovittaa yhteen oluen hintoja ja hinnankorotuksia, keskustella ostohyvitysten määrän rajoittamisesta ja
asiakaskunnan jakamisesta sekä sovittaa yhteen joitakin muita kaupan ehtoja. Näissä kokouksissa keskusteltiin myös jakelijan
tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista (riidanalaisen päätöksen 85, 90, 98, 115–127 ja 247–252 perustelukappale).
Toiseksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan panimoiden kahdenvälisistä kontakteista, että InBev ja kantaja tapasivat 12.5.1997
ja keskustelivat jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnankorotuksesta (riidanalaisen päätöksen 104 perustelukappale).
Lisäksi komission mukaan Heineken ja kantaja tapasivat vuonna 1998 keskustellakseen hotelli- ja ravintolasektorin yrityksiä
koskevista rajoituksista (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale). Komissio toteaa, että myös Heinekenilla ja Grolschilla
oli heinäkuussa 1999 kahdenvälisiä kontakteja, jotka koskivat kompensaatiota niille kotikulutuksen sektorin asiakkaille, jotka
toteuttivat väliaikaisia hinnanalennuksia (riidanalaisen päätöksen 212 ja 213 perustelukappale).
Lopuksi riidanalaisen päätöksen mukaan InBevin ja kantajan välillä oli vuonna 1997 kahdenvälisiä kontakteja ja tietojenvaihtoa,
jotka liittyivät yleisiin keskusteluihin oluen hinnoista sekä erityisempiin keskusteluihin jakelijan tuotemerkeistä. Jakelijan
tuotemerkkeihin liittyneet kahdenväliset tietojenvaihtokontaktit kesä- ja heinäkuussa 1998 koskivat myös belgialaisia panimoita
(riidanalaisen päätöksen 105, 222–229 ja 232–236 perustelukappale).
Kantajalle määrätty sakko
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklan c kohdassa kantajalle määrätään 22 850 000 euron suuruinen sakko.
Sakon määrän laskemiseksi komissio sovelsi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 2 kohtaa ja suuntaviivoissa neuvoston
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [EHTY:n perustamissopimuksen] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen
laskennassa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) esitettyä laskutapaa (riidanalaisen päätöksen 436 ja 442 perustelukappale).
Kantajalle määrätty sakko määritettiin tämän laskutavan mukaisesti rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (riidanalaisen
päätöksen 437 perustelukappale).
Kilpailusääntöjen rikkominen luokiteltiin ”erittäin vakavaksi”, sillä siinä oli lähinnä kyse hintojen, hinnankorotusten ja
muiden kaupan ehtojen säännöllisestä yhteensovittamisesta sekä asiakaskunnan jakamisesta (riidanalaisen päätöksen 440 perustelukappale).
Komissio otti lisäksi huomioon kilpailunvastaisten menettelyjen tarkoituksellisesti salaisen luonteen sekä sen, että rikkominen
vaikutti koko Alankomaiden alueeseen ja koko olutmarkkinoihin eli niin hotelli- ja ravintolasektoriin kuin kotikulutuksenkin
sektoriin (riidanalaisen päätöksen 453 ja 455 perustelukappale). Komissio täsmensi myös, että nyt käsiteltävässä asiassa ei
ollut otettu huomioon kilpailunvastaisten menettelyjen todellista vaikutusta Alankomaiden markkinoihin, sillä sitä ei pystytty
mittaamaan (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale).
Komissio kohteli kantajaa eri tavalla ottaakseen huomioon sen tosiasialliset taloudelliset mahdollisuudet ja sen painoarvon
todettujen rikkomisten toteuttamisessa. Komissio käytti tämän vuoksi lukuja, jotka koskivat kantajan olutmyyntiä Alankomaissa
vuonna 1998 eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena kalenterivuonna. Kantaja sijoitettiin tällä perusteella kolmanteen eli viimeiseen
luokkaan, jossa sovellettiin 17 miljoonan euron suuruista sakon laskentapohjaa (riidanalaisen päätöksen 462 ja 464 perustelukappale).
Koska kantaja oli tämän lisäksi osallistunut rikkomiseen 27.2.1996–3.11.1999 eli kolmen vuoden ja kahdeksan kuukauden ajan,
tätä sakon laskentapohjaa korotettiin 35 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 465 ja 469 perustelukappale). Sakon perusmääräksi
vahvistettiin siis 22 950 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 470 perustelukappale).
Lopuksi komissio alensi sakon määrää 100 000 eurolla, sillä se myönsi, että hallinnollinen menettely oli nyt käsiteltävässä
asiassa pitkittynyt kohtuuttomasti (riidanalaisen päätöksen 495–499 perustelukappale).

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.7.2007 jättämällään kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin siirsi 10.2.2010 tekemällään päätöksellä asian laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi työjärjestyksensä
14 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan nojalla.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti 12.2.2010 prosessinjohtotoimina kirjallisia kysymyksiä komissiolle, joka vastasi asetetussa
määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 24.3.2010 pidetyssä istunnossa.
Koska esittelevä tuomari oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn suullisen käsittelyn päättymisen jälkeen, asia siirrettiin
uudelle esittelevälle tuomarille; tämän tuomion päätösharkintaan osallistui kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet sen
työjärjestyksen 32 artiklan mukaisesti.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaan tai osittain siltä osin kuin se koskee kantajaa
–        toissijaisesti alentaa kantajalle määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää kanteensa tueksi kuusi kanneperustetta, joista ensimmäisen mukaan hyvän hallinnon periaatetta on loukattu,
toiseksi EY 81 artiklaa on rikottu, syyttömyysolettamaa ja laillisuusperiaatetta ei ole otettu huomioon ja perusteluvelvollisuus
on laiminlyöty, kolmanneksi rikkomisen keston määrittämisessä on tehty oikeudellinen ja tosiseikkoja koskeva virhe, neljänneksi
sakon määrän määrittämisessä on rikottu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklaa ja suuntaviivoja sekä loukattu yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, viidenneksi on loukattu kohtuullisen käsittelyajan periaatetta ja kuudenneksi on
rikottu olennaisia muotomääräyksiä sekä loukattu hyvän hallinnon periaatetta ja puolustautumisoikeuksia, kun kantajan ei ole
annettu tutustua muiden osapuolten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin ja tutkinta-aineistoon kuuluvaan asiakirjaan.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että ensiksi on tarkasteltava toista ja kolmatta kanneperustetta, joissa pyritään lähinnä
kiistämään kilpailusääntöjen rikkominen, seuraavaksi ensimmäistä ja kuudetta kanneperustetta, jotka koskevat väitettyjä menettelyvirheitä,
sekä lopuksi neljättä ja viidettä kanneperustetta, jotka liittyvät sakon määrän määrittämiseen ja hallinnollisen menettelyn
kestoon.

Toinen kanneperuste, jonka mukaan EY 81 artiklaa on rikottu, syyttömyysolettamaa ja laillisuusperiaatetta ei ole otettu huomioon
ja perusteluvelvollisuus on laiminlyöty
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää yhtäältä, että komissio on tulkinnut ja soveltanut virheellisesti käsitteitä ”sopimus”, ”yhdenmukaistettu
menettelytapa” sekä ”yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen”, ja toisaalta, että se on tehnyt
oikeudellisen virheen ja tosiseikkojen arviointivirheen todetessaan kilpailusääntöjen rikkomisen sekä hotelli- ja ravintolasektorilla
että kotikulutuksen sektorilla, jakelijan tuotemerkeillä myytävän oluen segmentti mukaan luettuna.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 81 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset,
yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa,
että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.
Jotta voidaan katsoa, että kyseessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset
ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio
17.12.1991, Kok., s. II-1711, Kok. Ep. XI, s. II-79, 256 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok.,
s. II-1487, 199 kohta).
Voidaan katsoa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on tehty, kun sopimuspuolet ovat esittäneet yhteisen tahtonsa
kilpailun rajoittamista koskevasta periaatteesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen tarkemmista toteuttamistavoista vielä
neuvoteltaisiin (ks. vastaavasti edellä 34 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 151–157 ja 206 kohta).
Yhdenmukaistetulla menettelytavalla tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan tietoisesti
kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä tekemättä varsinaista sopimusta (asia C-49/92 P, komissio v. Anic
Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 115 kohta ja asia C-199/92, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s.
I-4287, 158 kohta).
Tältä osin EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle talouden toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle
yhteydenpidolle, joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa
tällaiselle kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena
on rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla, tai josta seuraa, että kilpailu rajoittuu yhteismarkkinoilla (ks. vastaavasti edellä
36 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 116 ja 117 kohta).
Tältä osin on muistutettava, että siltä osin kuin on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission
on esitettävä selvitys toteamistaan kilpailusääntöjen rikkomisista ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen
muodostavista seikoista (asia C185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta ja edellä
36 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 86 kohta).
Komission on siten esitettävä kilpailusääntöjen täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolosta
(ks. vastaavasti asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II-2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin korostettava, että kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä
kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että seikat, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna
vastaavat tätä vaatimusta (ks. yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio
8.7.2004, Kok., s. II-2501, 179 ja 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska kilpailunvastaisten sopimusten kielto on yleisesti tunnettu, komissiota ei voida edellyttää toimittamaan asiakirjoja,
jotka osoittavat nimenomaisesti kyseessä olevien toimijoiden yhteydenpidon. Niitä vaillinaisia ja hajanaisia asiakirjoja,
jotka komissiolla on mahdollisesti käytettävissään, on kaikissa tapauksissa voitava täydentää päättelyllä, jonka avulla voidaan
muodostaa kuva asiassa merkityksellisistä seikoista. Kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä
tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla
osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P,
Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 55–57 kohta).
Kun komissio on esittänyt kilpailunvastaisen sopimuksen tai menettelytavan olemassaoloa koskevan toteamuksensa tueksi asiakirjatodisteita,
niiden asianosaisten, jotka riitauttavat tämän toteamuksen unionin yleisessä tuomioistuimessa, tehtävänä ei ole pelkästään
esittää vaihtoehtoista uskottavaa selitystä komission näkemykselle, vaan niiden on myös vedottava siihen, että riidanalaisessa
päätöksessä mainitut todisteet olivat riittämättömiä rikkomisen olemassaolon toteen näyttämiseksi (edellä 40 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 187 kohta).
Tuomioistuinvalvonnan laajuuden osalta vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee
kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta
osin, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. asia T-41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000,
Kok., s. II-3383, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Syyttömyysolettaman periaatteesta, jota sovelletaan Euroopan unionin oikeuden yleisenä periaatteena erityisesti yrityksiä
koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen,
seuraa, että tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle
rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu (edellä 36 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 149 ja 150 kohta
ja yhdistetyt asiat T-44/02 OP, T-54/02 OP ja T-56/02 OP, T-60/02 OP ja T-61/02 OP, Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomio
27.9.2006, Kok., s. II-3567, 60 ja 61 kohta).
Näiden toteamusten perusteella on tutkittava, onko komissio nyt käsiteltävässä asiassa osoittanut oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kantaja on toiminnallaan syyllistynyt EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen.
–       InBevin lausunto
Ensiksi on syytä huomauttaa, että komissio nojautuu suurelta osin (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 40–62 perustelukappale)
InBevin leniency-hakemuksensa yhteydessä 28.1.2000, 3.2.2000, 25.2.2000 ja 29.2.2000 päivätyissä kirjeissään esittämiin lausuntoihin
sekä niihin liitettyihin täydentäviin InBevin viiden johtajan antamiin lausuntoihin (riidanalaisen päätöksen 34 ja 40 perustelukappale;
jäljempänä yhdessä InBevin lausunto).
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että InBevin lausunnossa viitattiin siihen, että olemassa oli ”erilaisia yhteistoiminnan
muotoja – – panimojen välillä Alankomaiden olutmarkkinoilla”, ja siinä erotettiin toisistaan CBK:n yleiskokouksen viralliset
kokoukset, CBK:n rahoituskomitean epäviralliset kokoukset ja samoihin aikoihin pidetyt ”muut kokoukset”, joita kutsuttiin
nimellä ”Catherijne-neuvottelut” (Catherijne overleg), joiden kokoonpano vaihteli ja joista InBevin mukaan ei ole olemassa
kirjallisia viitteitä. ”Muut kokoukset” voidaan jakaa seuraaviin: ”i) neljän suurimman panimon (Heineken, Interbrew, Grolsch
ja Bavaria) hotelli- ja ravintolasektorin johtajien kokoukset – –, ii) hotelli- ja ravintolasektorista ja kotikulutuksen sektorista
vastaavien johtajien yhteiset kokoukset (joista kaksi pidettiin vuonna 1998) ja iii) kotikulutuksen sektorista vastaavien
johtajien kokoukset (joista yksi pidettiin vuonna 1999 – –)” (riidanalaisen päätöksen 41–46 perustelukappale).
InBevin lausunnon mukaan rahoituskomitean ”kokouksilla oli viralliset asialistat, mutta niissä keskusteltiin myös kotikulutuksen
sektorin ja hotelli- ja ravintolasektorin hintojen vahvistamisesta; näistä keskusteluista ei laadittu pöytäkirjoja” (riidanalaisen
päätöksen 43 perustelukappale).
Tämän lausunnon mukaan myös ”muissa kokouksissa” käsitellyt aiheet liittyivät sekä hotelli- ja ravintolasektoriin että kotikulutuksen
sektoriin ja jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmenttiin (riidanalaisen päätöksen 47 perustelukappale).
Ensiksi hotelli- ja ravintolasektoria koskevissa keskusteluissa käsiteltiin kahta pääaihetta: ”olemassa oli perussopimus,
joka koski ostohyvitysten enimmäismäärän vahvistamista hotelli- ja ravintolasektorilla – – toinen käsitelty aihe liittyi hotelli-
ja ravintolasektorilla tehtyihin sijoituksiin; tarkoituksena oli säilyttää sektorin nykytilanne ja välttää asiakkaiden siirtymistä
muiden panimojen asiakkaiksi” (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale).
Eräs InBevin johtaja ilmoittaa, ettei hän ole tietoinen kyseessä olevan sopimuksen tarkasta sisällöstä, ja eräs toinen johtaja
kuvailee sitä ”erittäin monimutkaiseksi ja epämääräiseksi asteikkoja (hotelli- ja ravintolasektorille myönnettyjä ostohyvityksiä)
koskevaksi sopimukseksi, johon emme koskaan ole osallistuneet”, ja toteaa, että ”yhteistoiminta käsitti hotelli- ja ravintolasektorista
vastaavien johtajien kahdesti kuukaudessa pidetyt kokoukset, joissa käsiteltiin tiedossa olevia ’sääntöjen’ rikkomisia (tämä
oli epämääräisesti sanottu; kyse oli väärinkäytöksistä markkinoilla)” (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale).
InBevin lausunnossa todetaan toiseksi kotikulutuksen sektorista, että keskusteluissa käsiteltiin sekä yleisesti hintatasoa
että erityisesti jakelijan tuotemerkillä myytävää olutta.
Eräs InBevin johtaja toteaa yleisestä hintatasosta, että ”käytäntönä oli, että jokin panimo korottaa hintojaan ilmoitettuaan
siitä etukäteen muille panimoille – –; aloitteen teki aina jokin suurista panimoista, yleensä Heineken; tällöin muille panimoille
jäi riittävästi aikaa vahvistaa oma kantansa; vaikka panimot yhdenmukaistivat hintoja pääpiirteissään, kullakin niistä kuitenkin
oli oma hintapolitiikkansa, jota ne noudattivat” (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappale).
InBev toteaa jakelijan tuotemerkillä myytävästä oluesta, että hintakeskusteluja oli käyty segmentin alankomaalaisten toimijoiden
(Bavarian ja Oranjeboomin, jonka Interbrew myöhemmin osti) välillä vuodesta 1987. Se lisää, että ”nämä kaksi osapuolta olivat
tulleet siihen tulokseen, myös keskusteltuaan asiasta yhdessä, että ne eivät hyväksyisi minkään uuden toimijan tunkeutumista
jakelijan tuotemerkkien asiakaskuntiensa keskuuteen, sillä se johtaisi volyymien pienentymiseen” (riidanalaisen päätöksen
52 perustelukappale).
InBevin lausunnossa todetaan Heinekenin ja Grolschin osallistumisesta tällä segmentillä, että ”Alankomaiden markkinoille on
tyypillistä merkittävä ero jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden (B-tuotemerkit) ja [muiden tuotemerkkien (A-tuotemerkit)]
hintojen välillä; Heineken, joka ei toimi jakelijan tuotemerkkien segmentillä, on aina kieltäytynyt A-tuotemerkkien hinnankorotuksista,
jos jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden hinnat eivät ole nousseet; Heineken on tällä tavoin harjoittanut epäsuoraa painostusta,
joka on kohdistunut erityisesti jakelijan tuotemerkkien tuottajiin, kuten Bavariaan ja Interbrew’hun” (riidanalaisen päätöksen
53 perustelukappale).
InBev ilmoittaa, että näiden neljän panimon välillä, eli myös Grolschin läsnä ollessa, neuvoteltiin myös jakelijan tuotemerkkien
hinnoista käsiteltäessä yleisemmin oluttuotemerkkien hintojen välillä säilytettäviä eroja. InBevin lausunnon mukaan ”Heineken
ja Grolsch eivät ole korottaneet hintojaan vuosiin, eivätkä niiden tuotemerkillä myytävien tai muiden panimoiden tuotemerkillä
myytävien oluiden hinnat ole myöskään nousseet; Bavaria ja Interbrew ovat viime vuosina korottaneet hintojaan, ja Grolsch
on noudattanut niiden esimerkkiä” (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappale). Lausunnossa todetaan lisäksi, että ”Catherijne-neuvotteluissa
ryhdyttiin 3–4 vuotta sitten käymään epävirallisia keskusteluita hotelli- ja ravintolasektorista, ja myös CBK:n edustajat
osallistuivat niihin; muutaman kerran jälkeen nämä kokoukset päätettiin jakaa jälleen kotikulutuksen sektoria koskeviksi kokouksiksi
ja hotelli- ja ravintolasektoria koskeviksi kokouksiksi” (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappale).
InBev ilmoittaa myös, että kun belgialainen panimo Martens hankki vuosista 1996–1997 alkaen itselleen osan markkinoista, tämä
johti ”jakelijan tuotemerkkien markkinoilla toimivien belgialaisten ja alankomaalaisten panimojen sopimukseen; Bredassa [sijaitsevassa
hotellissa] pidettiin kaksi kokousta vuonna 1998 – –; niissä sovittiin, että jakelijan tuotemerkillä Alankomaihin ja Belgiaan
sijoittautuneille asiakkaille myytävän oluen myyntivolyymeja kunnioitettaisiin” (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappale).
InBevin johtajien lausuntojen mukaan ”muiden kokousten” tarkoituksena oli vakuuttua yhteisesti siitä, että osapuolten markkinatoimenpiteet
pysyisivät ”luonteeltaan kohtuullisina” (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappale).
InBev totesi tietopyyntöön 19.12.2001 antamassaan vastauksessa, että ”epävirallisten kokousten edeltävien vuosien asialistat
ja pöytäkirjat tuhottiin marraskuun 1998 lopulla; näihin aikoihin markkinoille alkoi tihkua tietoja alankomaalaisten panimojen
yhteistoiminnan olemassaolosta ja pelko heräsi siitä, että Alankomaiden kilpailuviranomainen puuttuisi asiaan; asialistoja
tuhottiin myös tätä seuraavina vuosina” (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale).
Aluksi on huomattava, ettei missään unionin oikeussäännössä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella kielletä
komissiota tukeutumasta yhtä yritystä vastaan muiden moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka
EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää ja olisi yhteensopimaton EY:n perustamissopimuksessa
komissiolle uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa (ks. edellä 40 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 192 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei kiistä InBevin lausunnon tietoja, joiden mukaan kokouksia pidettiin alankomaalaisten
oluentuottajien edustajien kesken. Kantaja ei myöskään kiistä sitä, että se oli edustettuna useimmissa kokouksissa ja että
niissä keskusteltiin Alankomaiden markkinoiden hintatasosta sekä hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille myönnettävistä
ostohyvityksistä.
Tässä tilanteessa komissio saattoi näin ollen perustellusti todeta, että InBevin lausunnossa tarkoitetut kokoukset oli pidetty
ja että kantajan edustajat olivat tosiasiassa osallistuneet ainakin joihinkin näistä kokouksista.
Kantaja kiistää kuitenkin, että kyseessä olevissa kokouksissa käydyt keskustelut olisivat johtaneet sopimuksen tekemiseen
tai kilpailunvastaisen yhdenmukaistetun menettelytavan käyttöönottoon. Se väittää, että näissä kokouksissa käsiteltiin lainmukaisia
aiheita ja että mikäli markkinatilanteesta keskusteltiin, keskusteluja ei käyty kilpailunvastaisessa tarkoituksessa. Kantaja
kiistää tältä osin InBevin lausunnon luotettavuuden ja väittää, että lausunto on epämääräinen, epäjohdonmukainen ja sisäisesti
ristiriitainen.
Kantaja huomauttaa InBevin lausunnon ristiriitaisuudesta erityisesti, että lausunto sisältää useita toteamuksia, jotka puhuvat
kantajan puolesta.
Kyseessä ovat yhtäältä InBevin 3.2.2000 antaman täydentävän lausunnon kohdat, joista käy ilmi seuraavaa: ”’Keskustelujen tarkoituksena
oli etenkin vakuuttua yhteisesti siitä, että toimisimme markkinoilla rauhallisesti. Niissä käsiteltiin vain vähän tai ei lainkaan
asteikkoja ja yrityksiä. Osapuolet pitivät toisiaan tosiasiassa pilkkanaan.’ Näissä kokouksissa ei viime vuosina ollut enää
juuri sisältöä ja yhteistoiminnan luonteesta tuli yhä epämääräisempi” (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappale).
Toisaalta kantaja viittaa joihinkin InBevin johtajien lausuntojen kohtiin, joissa todetaan seuraavaa: ”elintarvikesektorilla
ei ollut sopimusta”; ”sopimusten puitteissa ei kuitenkaan toteutettu hinnankorotuksia”; ”en ole tietoinen jakelijan tuotemerkkien
segmentin sopimuksista”; ”tällä kokouksella ei juurikaan ollut sisältöä. Kyse oli pikemminkin mukavasta tapaamisesta, jolla
ei ollut mitään tiettyä asialistaa. Ostohyvityksiä kommentoitiin yleisesti. Sain käsityksen, että olemassa oli jo vuosien
ajan ollut jonkinlainen ostohyvitysten asteikkojärjestelmä tai sääntö, mutta sitä ei koskaan sanottu nimenomaisesti. Puhuttiin
ainoastaan ostohyvitysten kokonaismääristä niiden laajemmassa merkityksessä, ja tässä yhteydessä voitiin ottaa esille joitakin
tapauksia”; ”[Interbrew] ei osallistunut mihinkään hintasopimukseen”; ”olemassa ei ollut myöskään mitään yhteistoimintaa.
Toimimme täysin itsenäisesti ja vuonna 1999 tapahtuneen kaikkien oluiden hinnankorotuksen aikoihin korotimme A-tuotemerkkien
hintoja (sen jälkeen, kun Bavaria ja Grolsch olivat niin jo tehneet joitakin kuukausia aiemmin) ja asiakkaamme vastustivat
jyrkästi jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden hinnankorotuksia – – joten toimimme aivan laillisesti”.
Kantaja väittää, että edellä mainitut lausunnot ovat ristiriidassa komission päätelmien kanssa siltä osin kuin on kyse EY
81 artiklan rikkomisen olemassaolosta. Kantajan mukaan lausunnoista ilmenee, että kotikulutuksen sektorilla tehdyistä hinnankorotuksista
ei ollut sovittu eikä niitä ollut sovitettu yhteen, että Interbrew päätti täysin itsenäisesti omista myyntihinnoistaan, että
alankomaalaisten panimojen välinen kilpailu on aina ollut kovaa ja että panimojen välillä ei ollut mitään sopimusta hotelli-
ja ravintolasektorille myönnettävistä alennuksista.
Aivan aluksi on todettava, että kantajan tiettyjen InBevin lausunnon seikkojen perusteella tekemät päätelmät siitä, että keskustelut
olivat luonteeltaan yleisiä, ettei tietyillä sektoreilla ollut tehty sopimuksia ja etteivät keskustelut vaikuttaneet panimojen
toimintaan markkinoilla, eivät sinänsä voi saattaa kyseenalaiseksi komission toteamusta rikkomisen olemassaolosta.
Kyseisen lausunnon väitetystä yleisestä luonteesta on muistutettava, että komission on usein osoitettava rikkomisen olemassaolo
tämän tehtävän kannalta epäedullisissa olosuhteissa sen vuoksi, että rikkomisen muodostavien tosiseikkojen tapahtumisesta
on voinut kulua useita vuosia ja useat tutkimuksen kohteena olevat yritykset eivät ole toimineet aktiivisesti yhteistyössä
komission kanssa. Vaikka komission on osoitettava, että markkinoiden jakamista koskeva lainvastainen sopimus on tehty, sen
lisäksi olisi liiallista edellyttää, että komission olisi esitettävä todisteet tämän tavoitteen saavuttamisen erityisestä
mekanismista. Kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen olisi nimittäin liian helppoa välttyä seuraamukselta,
jos se voisi vedota lainvastaisen sopimuksen toiminnasta annettujen tietojen epämääräisyyteen tilanteessa, jossa sopimuksen
olemassaolo ja sen kilpailunvastainen tarkoitus on kuitenkin näytetty toteen riittävällä tavalla. Yritykset voivat tällaisessa
tilanteessa puolustautua tehokkaasti, jos niillä on mahdollisuus ilmoittaa kantansa kaikista komission niitä vastaan esittämistä
todisteista (edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 203 kohta; ks. myös vastaavasti
yhdistetyt asiat C-403/04 P ja C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-729, 50
kohta).
Kun tarkastellaan InBevin lausunnon väitettyä ristiriitaisuutta siltä osin, että se sisältää viitteitä siitä, ettei riidanalainen
toiminta vaikuttanut markkinoihin, on muistettava, että jo EY 81 artiklan sanamuodosta ilmenee, että yritysten väliset sopimukset
ja yhdenmukaistetut menettelytavat ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä, jos niillä on kilpailua rajoittava tarkoitus
(edellä 36 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 163–166 kohta ja asia C-8/08, T-Mobile Netherlands ym., tuomio
4.6.2009, Kok., s. I-4529, 29 kohta).
Kun komissio on todennut kilpailunvastaisten sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolon, tätä toteamusta
ei siis voida kiistää viitteillä siitä, että salaisia järjestelyjä ei ollut toteutettu tai markkinoihin ei kohdistunut vaikutusta.
Kun tarkastellaan väitettyjä viitteitä siitä, että kotikulutuksen sektorilla ja hotelli- ja ravintolasektorilla ei ollut tehty
sopimusta, on huomattava, että kun kantajan esille ottamat tekstikohdat luetaan asiayhteydessään, niiden perusteella ei millään
tavalla voida sulkea pois sitä, että näillä sektoreilla on ollut olemassa sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa.
Kotikulutuksen sektorista (vähittäismyynti) on nimittäin todettava, että eräs InBevin johtaja vahvisti, ettei ”sektorilla
ollut olemassa sopimusta”, minkä jälkeen hän kuvasi konkreettisesti panimojen noudattamaa hintojen yhteensovittamisen mekanismia.
Merkityksellinen kohta kuuluu seuraavasti (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappale):
”Vähittäismyyntisektorilla (food) ei ollut sopimusta. Oluen hintojen korottamisessa käytäntönä oli, että panimo korottaa hintojaan
vasta ilmoitettuaan siitä etukäteen muille panimoille. Kun jokin osapuoli ilmoitti hinnankorotuksesta, sitä seurasi keskustelu
korotuksen vaikutuksista markkinoihin; oluen hinnankorotus toteutui kuitenkin tästä huolimatta. Aloitteen teki aina jokin
suurista panimoista, yleensä Heineken. Tällöin muille panimoille jäi riittävästi aikaa määrittää oma kantansa. Vaikka panimot
yhdenmukaistivat hintoja pääpiirteissään, kullakin niistä kuitenkin oli oma hintapolitiikkansa, jota ne noudattivat.”
Pelkästään se, että InBevin johtaja viittasi ”sopimuksen” puuttumiseen, ei ole tässä yhteydessä pätevä väite, sillä asianomaisten
yritysten edustajien esittämissä lausunnoissa kuvatun käyttäytymisen oikeudellinen luonnehdinta on komission tai tarvittaessa
unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä.
Sopimuksen puuttumista ja hotelli- ja ravintolasektorin sopimuksen noudattamatta jättämistä koskevista väitteistä on todettava,
että edellä 65 ja 66 kohdassa mainittujen InBevin 3.2.2000 esittämän täydentävän lausunnon ja InBevin johtajien lausuntojen
kohtien perusteella ei voida sulkea pois sitä, että olemassa oli sopimus tämän sektorin asiakkaille myönnettävistä ostohyvityksistä.
Näistä kohdista ilmenee, että keskustelut olivat luonteeltaan yleisiä ja niissä käsiteltiin vain harvoin tiettyjä asteikkoja
ja yrityksiä, ja näin ollen kohdat koskevat keskustelujen yksityiskohtaisuutta eikä niissä kuitenkaan kiistetä, että olemassa
olisi ollut EY 81 artiklassa tarkoitettu sopimus. Näin ollen niiden ei voida katsoa olevan ristiriidassa InBevin lausunnon
yhteydessä esitettyjen tietojen kanssa, joiden mukaan ”olemassa oli perussopimus, joka koski ostohyvitysten enimmäismäärän
vahvistamista hotelli- ja ravintolasektorilla” (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale).
Edellä esitetyn perusteella kantajan esittämät väitteet, jotka koskivat InBevin lausunnon väitettyä epämääräistä ja ristiriitaista
luonnetta ja näin ollen sitä, että komissio olisi käyttänyt valikoivalla tavalla tätä lausuntoa, eivät ole perusteltuja.
InBevin lausunnon luotettavuuden yleisestä arvioinnista on lisäksi todettava, että toisin kuin kantaja väittää, komissio saattoi
perustellusti pitää InBevin lausuntoa erityisen todistusvoimaisena, sillä se on itse yrityksen nimissä annettu vastaus, jonka
luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella riippumatta siitä,
millaisia kokemuksia tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on. Lisäksi on huomattava, että InBevin lausunto on annettu yrityksen
toteuttaman sisäisen tutkimuksen perusteella ja että sen toimitti komissiolle asianajaja, jonka ammatillisena velvollisuutena
oli toimia tämän yrityksen edun mukaisesti. Tämän vuoksi hän ei voinut myöntää kilpailusääntöjen rikkomista kevyin perustein
punnitsematta tämän menettelyn seurauksia (ks. vastaavasti asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s.
II-1705, 45 kohta ja edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 206 kohta).
Oikeuskäytännöstä käy lisäksi ilmi, että vaikka lainvastaisen yhteistoimintajärjestelyn pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin
todisteisiin on yleensä asianmukaista suhtautua tietyllä tavalla epäluuloisesti, kun otetaan huomioon se mahdollisuus, että
kyseisillä osallistujilla on taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä on kilpailusääntöjen rikkomisessa, ja
suurennella toisten osuutta, se, että yhteistyötiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän vähentämiseksi, ei välttämättä
kannusta esittämään tutkittavana olevan yhteistoimintajärjestelyn muihin osanottajiin nähden vääristeltyjä todisteita. Jokainen
yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin
ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v.
komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 70 kohta).
On toki muistettava, että kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi
muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys, ei voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta
kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (ks. vastaavasti asia T-337/94, Enso-Gutzeit v. komissio,
tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1571, 91 kohta ja edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio,
tuomion 219 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomista ei siis voida todeta pelkästään InBevin lausunnon perusteella, vaan sen tueksi on esitettävä
muita todisteita.
On kuitenkin katsottava, että käsiteltävässä asiassa edellytetään InBevin lausunnon luotettavuuden vuoksi vähemmän täsmällistä
ja vähäisempää tukemista kuin mitä sen olisi oltava, jos tämä lausunto ei olisi erityisen uskottava. Näin ollen on katsottava,
että jos yhtäpitävien aihetodisteiden kokonaisuuden todettaisiin tukevan InBevin lausunnossa mainittujen ja riidanalaisen
päätöksen 1 artiklassa tarkoitettujen menettelytapojen olemassaoloa ja tiettyjä yksityiskohtia, tämä lausunto voisi olla tässä
tilanteessa sellaisenaan riittävä todistamaan riidanalaisen päätöksen muut seikat. Lisäksi siltä osin kuin todiste ei ole
ilmeisessä ristiriidassa moitittujen menettelytapojen olemassaoloa tai keskeistä sisältöä koskevan InBevin lausunnon kanssa,
on riittävää, että se osoittaa siinä kuvattujen menettelytapojen merkittävät seikat, jotta sillä voi olla merkitystä muita
todisteita tukevana todisteena rikkomisen osoittavien todisteiden kokonaisuuden joukossa (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä esitetyn perusteella on tutkittava kantajan väitteet muista todisteista, joihin komissio on vedonnut riidanalaisessa
päätöksessään InBevin lausunnosta esittämiensä toteamusten tukemiseksi.
–       Muut todisteet
Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että InBevin lausuntoa tukevat tutkimusten ja tietopyyntöjen perusteella saadut
kantajan ja kolmen muun alankomaalaisen panimon sisäiset asiakirjat, kokousten käsin kirjoitetut muistiinpanot, kululaskelmat
sekä jäljennökset esityslistoista.
Komissio vetoaa riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa Grolschin kaupallisen johtajan 27.2.1996 pidetystä kokouksesta
käsin kirjoittamiin muistiinpanoihin, joissa kuvataan tämän kokouksen aihetta maininnalla ”CBK cie HOR cath”. Muistiinpanoihin
sisältyy seuraava kohta: ”Takaus/rahoitus: rah[oitusta] – – tiettyjen yritysten tarpeita enemmän. Eli – – milj[oonaa]”.
Komission mukaan tästä kohdasta käy ilmi, että asianomaiset neljä panimoa olivat keskustelleet Catherijne-kokouksessa rahoitusehdoista,
joita sovellettiin tai sovellettaisiin tiettyihin hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaisiin (riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale)
ja erityisesti toimipisteisiin, jotka omisti useita hotelli- ja ravintolasektorin toimipaikkoja Alankomaissa omistava taho.
Riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan käsin kirjoittamat
muistiinpanot 19.6.1996 pidetystä kokouksesta. Muistiinpanot ovat seuraavanlaiset:
”– mukautetaan hintoja
merkittävä – vähäinen kotikulutus
Bavarian ja Interbrew’n yhteistoiminta
– – ja – – -> ongelma – –
Martens
Schultenbrau!! 89 snt
– ainoastaan tynnyrihinnan korotus
perustelut
vain kokonaan Hein + Grolsch
Friesland US Heit
Interbrew \
|               korottavat yhdessä
Bavaria /
–> – –
myös

alempaa korotetaan enemmän kuin ylempää
– ilmaa sisään
– sopimukset
tervehdytetään juomien ostohyvitysten tuottoa 7,5 Heineken-tynnyriltä
valmistellaan edustajia mahdollisten sopimusten suhteen
Interbrew \
|      voidaan käyttää ilmaa
Grolsch / .”
Komission mukaan näistä muistiinpanoista käy ilmi, että läsnä olleet panimot keskustelivat yksityiskohtaisesti niin jakelijan
tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista kuin tynnyreissä myytävän oluen hinnoistakin ja että Interbrew’n ja Bavarian tuottamien
edullisempien oluiden hintoja oli tarkoitus korottaa enemmän kuin Heinekenin ja Grolschin tuottamien kalliimpien oluiden hintoja
(riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa kirjeen, jonka Interbrew Nederlandin johtaja lähetti 25.3.1997
InBevin pääkonttoriin Belgiaan:
”Suurimmat panimot ovat nyt päässeet yksimielisyyteen hintojen korottamisesta ennen vuotta 1998. Näin panimot pystyvät lisäämään
marginaaliaan tarvittavia välttämättömiä myynninedistämistoimia varten. A-tuotemerkin toimijat pyrkivät korottamaan hintoja
eriytetysti A-tuotemerkkien (+ 2 NLG/hl) ja B-tuotemerkkien (+ 4 NLG/hl) osalta. Mielestäni tämä on täysin epärealistista
– hintoja on korotettava kautta linjan 4 NLG. Jättäisin hinnankorotuksen ulkopuolelle erikoisoluemme, joilla on hyvä menekki
(DAS, Hoegaarden, Leffe). Neuvottelut on käynnistetty.”
Komissio totesi tämän kirjeen perusteella, että suurimpien tuottajien välisten hintaneuvottelujen perusteella hintoja oli
tarkoitus korottaa ennen vuotta 1998. Sama kirje vahvisti lisäksi sen, että kalliimpien ja edullisempien olutmerkkien ja niiden
tuottajien välillä toimittaisiin eriytetysti (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamat muistiinpanot
1.5.1997 pidetystä kokouksesta. Se lainaa seuraavia kohtia:
”Catherijne-klubi 1.5.1997
myös ryhmän ’sisäisissä’ siirroissa
on noudatettava ’asteikkoa’
– – ’Haagissa’
Monster ZH [Etelä-Hollanti] korkein kilpaileva tarjous.”
Komission mukaan nämä muistiinpanot vahvistavat, että panimot keskustelivat yksittäisille yrityksille myönnettävien kaupan
ehtojen ”asteikosta” niiden siirtyessä ryhmästä toiseen mutta myös saman ryhmän sisällä (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale).
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleessa, että edellä mainitut muistiinpanot sisältävät myös nimet
”Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” ensimmäisellä rivillä ja nimet ”Interbrew/Bavaria” toisella rivillä ja että nämä rivit on
liitetty yhteen aaltosulkeella, jonka jälkeen on maininta ”ei hinnankorotuksia”. Komissio päättelee tästä, että erottelu Heinekenille
ja Grolschille kuuluvien A-tuotemerkkien sekä Interbrew’lle ja Bavarialle kuuluvien B-tuotemerkkien välillä oli keskeinen
seikka, jota käsiteltiin panimoiden välisissä oluen hinnankorotuksia koskevissa keskusteluissa (riidanalaisen päätöksen 103
perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamat
muistiinpanot 17.12.1997 pidetystä kokouksesta. Se lainaa seuraavaa kohtaa:
”2) Hintatilanne: maalis-huhtikuu
toteutetaan yhdessä vaiheessa / toteutetaan kahdessa vaiheessa
a) Heineken odottaa vain vähän vastustusta!! Heineken 18,59
b) hinnankorotuksen tapauksessa: neuvoteltavissa, täysin mukana, tukea saadaan.”
Komissio päätteli tästä, että 17.12.1997 pidetyssä kokouksessa läsnä olleet panimot eli Bavaria, Grolsch ja Heineken keskustelivat
hinnankorotuksista sekä mahdollisista reaktioista hinnankorotuksiin (riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappale).
Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa kohdan erään Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan
käsin kirjoittamista muistiinpanoista, jotka koskivat 12.3.1998 pidettyä kokousta:
”– Juuri mitään ei ole tapahtunut 1.1. jälkeen
– A-tuotemerkeissä ei hintaan liittyvää huolta Hein
lasku 11,49:stä 9,95:een ei ole järkevää Int
9,75      9,36 Bavaria
2x      4,95 4,75 }→
jakelijan tuotemerkit
hinnat markkinoiden alaosassa
– – maaliskuun puolivälissä Bavaria jotain
Amstelin alla (17) Bavaria (15)
9,75:stä 10,75:een, jos mitään ei
tapahdu, sitten Grolsch ja Hein
korotukset panimoiden taskuun
→ tehdään sopimus – – ja Dick
On oltava ’toteennäytettävissä’ Nielsenin kautta, muuten
ei tapahdu mitään.”
Komission mukaan tästä käy ilmi, että 12.3.1998 pidetyssä kokouksessa läsnä olleet panimot keskustelivat alankomaalaisille
marketeille myönnetyistä alennuksista (riidanalaisen päätöksen 137 perustelukappale) ja että Bavarian tekemien hinnankorotusten
pitäisi olla toteennäytettävissä AC Nielsenin kokoamien markettien kassatietojen perusteella (riidanalaisen päätöksen 133
perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 138 perustelukappaleessa toisen kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista
muistiinpanoista:
”Bav      korko 4 % ?          6 1/2
paitsi
jos saadaan mainoskorvauksia”.
Komission mukaan tämä kohta osoittaa, että keskusteluja käytiin hotelli- ja ravintolayrityksille myönnettyjen lainojen korkotasosta
(riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa kolmannen kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista
muistiinpanoista:
”Jalkapalloseurat Teatterit
Opiskelijayhdistykset
– –
Grolsch
Asteikon ylä/ulkopuolella
130
– –                        (125)
124,5
.”
Komission mukaan tästä kohdasta käy ilmi, että panimot keskustelivat erityisesti tietyistä hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaista
suhteessa tiettyyn ”asteikkoon”, mikä tukee InBevin lausuntoa siltä osin, että olemassa oli ”asteikoksi” kutsuttu sopimus
(riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappale).
Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappaleessa kohdan erään Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamista
muistiinpanoista, jotka koskivat 3.7.1998 pidettyä kokousta:
”– – Heineken nosti
– – >> Heineken-tynnyriolut.”
Komissio päättelee tästä kohdasta, että panimot keskustelivat sekä kotikulutuksen sektorin asiakkaisiin sekä erääseen hotelli-
ja ravintolasektorin asiakkaaseen sovelletuista hinnoista (riidanalaisen päätöksen 162–164 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 165 perustelukappaleessa vielä yhden kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista
muistiinpanoista:
”
Kahvila
– –      1800      – –
– –      400      – –
60/hl
650 000,- V.B.K.”
Komission mukaan tästä kohdasta ilmenee, että panimot keskustelivat tietyille hotelli- ja ravintolayrityksille annetusta ostohyvityksestä
ja/tai niihin sovelletuista tai sovellettavista alennuksista (riidanalaisen päätöksen 171 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 174 perustelukappaleessa 30.6.1998 päivätyn asiakirjan ja Heinekenin hintaluettelon,
jossa ilmoitetaan pullo-oluisiin ja tynnyrioluisiin 1.6.1998 alkaen sovellettavat uudet hinnat; nämä asiakirjat löytyivät
Grolschin kotikulutuksen myyntijohtajan huoneesta, ja niissä oli maininta ”agenda c[ommiss]ie CBK” (CBK:n pöytäkirjakomitea).
Komission mukaan nämä asiakirjat tukevat InBevin lausuntoa, jonka mukaan kyseessä olevissa kokouksissa käsiteltiin sekä ”kotikulutuksen”
hintoja että kilpailua hotelli- ja ravintolamarkkinoilla (riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa 14.10.1998 päivätyn Heinekenin sisäisen muistion, joka
on osoitettu Heinekenin johtoryhmälle ja jossa todetaan seuraavaa: ”Bavarian CBK:ssa lupaama hinnankorotus ei näy selvästi
Nielsenin [luvuissa]”. Komission mukaan tämä muistio tukee päätelmää, jonka mukaan Bavaria oli ilmoittanut 12.3.1998 pidetyssä
kokouksessa aikomuksestaan nostaa ensimmäisenä kotikulutuksen sektorin hintoja, että muiden panimojen oli tarkoitus seurata
myöhemmin sen esimerkkiä ja että Bavarian tekemien korotusten olisi pitänyt olla ”toteennäytettävissä” Nielsenin lukujen perusteella
(riidanalaisen päätöksen 180 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 184 perustelukappaleessa kirjeen, jonka Brand BV d’Heineken -panimon markkinoinnin
ja kotikulutuksen johtaja oli lähettänyt Heinekenin Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorin johtajalle ja jossa käsiteltiin
ensiksi mainitun johtajan Bavarian hallintoneuvoston jäsenen kanssa käymiä keskusteluja:
”Noordwijkissa 9.9.[1998] järjestetyillä elintarvikemessuilla [Bavarian hallintoneuvoston jäsen] kertoi minulle – – koskevasta
asiasta ja Heinekenin reaktiosta siihen. Lyhyesti sanottuna Heineken olisi hänen mukaansa voinut osallistua huomattavasti
aikaisemmassa vaiheessa Alankomaiden hotelli- ja ravintolamarkkinoista Heinekenin ja Bavarian ylemmän johdon kanssa käytyihin
neuvotteluihin. Menetetyt hehtolitrat olisi silloin voitu kompensoida jollakin toisella tavalla. Hän lisäsi, että tietyn ajan
kuluttua Bavarialla oli mahdollisuus saada hotelli- ja ravintolasektorilla uusia asiakkaita, jotka halusivat siirtyä vapaaehtoisesti
(hänen mukaansa sanaa ’vapaaehtoisesti’ korostettiin, kuten – – tapauksessa) Bavarialle [Heinekenin Alankomaiden hotelli-
ja ravintolasektorista vastaavan henkilön etunimi], on selvää, että tässä vain puhuttiin lämpimikseen, kuten – – on tapana.
Halusin kertoa sinulle tämän. Onnea keskusteluun.”
Komissio katsoo, että tämä kirje tukee InBevin lausuntoa, jonka mukaan panimot keskustelivat paitsi alennuksia koskevista
rajoituksista myös toisen panimon asiakkaaksi siirtyviä yrityksiä koskevista rajoituksista paitsi monenvälisissä kokouksissa
myös kahdenvälisissä tapaamisissa (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 193 perustelukappaleessa erään Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin johtajan käsin
kirjoittamat muistiinpanot, jotka koskivat kutsua 8.1.1999 pidettyyn kokoukseen:
”– myynti -98
– oluen hinta →
– ’pinool’-kori          |       kampanjat/luokka II
– korit                            |       pohja
|      tynnyri
|      NMA.”
Komission mukaan näistä muistiinpanoista käy ilmi, että oluen hintaa koskevissa keskusteluissa keskityttiin neljään seikkaan:
ensiksi myynninedistämishankkeisiin kotikulutuksen markkinoilla, toiseksi edullisempien ja jakelijan tuotemerkillä myytävien
oluiden hintaan, kolmanneksi tynnyrioluen – tynnyri on Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorin käyttämistä suurista pakkauksista
tärkein – hintaan ja neljänneksi Alankomaiden kilpailuviranomaiseen (NMA) (riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 197 ja 199 perustelukappaleessa 8.1.1999 pidetyssä kokouksessa käsitellyistä aiheista
laaditun luettelon, johon Grolschin edustaja oli merkinnyt lyhennyksen ”BP”, jonka komissio tulkitsee tarkoittavan oluen hintaa
(bierprijs) tai pohjahintaa (bodemprijs), sekä ”P[rivate] L[abel] 50 senttiä enemmän”. Komissio päätteli näistä merkinnöistä,
että panimot keskustelivat tynnyrioluen hinnoista yksityiskohtaisesti (riidanalaisen päätöksen 203 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 212 ja 213 perustelukappaleessa asiakirjan, joka sisältää viittauksen kolmeen Heinekenin
ja Grolschin johtotason väliseen yhteydenottoon 5.7.1999 aikoihin ja jossa mainitaan näiden kahden panimon välinen ”hintasota”.
Komissio päättelee tästä, että Heineken otti suoraan yhteyttä Grolschiin alennuksista puolitoista kuukautta ennen kuin väliaikaiset
alennukset, joita sovelsi eräs kauppaketju, jolle Grolsch oli kieltäytynyt myöntämästä hyvitystä, oli tosiasiassa otettu käyttöön
(riidanalaisen päätöksen 213 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa sen hallintomenettelyn asiakirja-aineistoon sisältyvät
asiakirjat, joista käyvät ilmi aiheet, joita käsiteltiin Bavarian ja InBevin 8.3.1995, maaliskuun 1997 loppupuolella, 12.5.1997,
19.6.1997 ja 8.9.1997 pidetyissä kahdenvälisissä kokouksissa. Se lainaa seuraavia kohtia:
–        8.3.1995 pidetty kokous: ”[Bavaria] ja [Interbrew Nederland] vahvistivat molemmat joutuneensa suuriin vaikeuksiin – – kanssa
Alankomaissa” (riidanalaisen päätöksen alaviite 491)
–        12.5.1997 pidetty kokous: Käsiteltiin ”hinnankorotusta” ja ”jakelijan tuotemerkkejä, jotka ovat kuin Damokleen miekka – –
Grolschin ja etenkin Heinekenin harjoittamaa psykologista painostusta jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hintojen korottamiseksi”
(riidanalaisen päätöksen alaviite 493)
–        19.6.1997 pidetty kokous: Käsiteltiin ”jakelijan tuotemerkkien segmentillä toteutettavia toimia ja siihen liittyen Interbrew’n
kantaa Martensin suhteen (jota pidetään ei-toivottuna vieraana Alankomaiden olutmaailmassa)” (riidanalaisen päätöksen alaviite
494)
–        8.9.1997 pidetty kokous: Käsiteltiin ”jakelijan tuotemerkkien markkinatilannetta Alankomaissa ja sitä, että Bavaria oli vienyt
Interbrew’ltä asiakkaan – – [asiakkaalle] tehtyä pohjatarjousta – – nykytilannetta muuttavia Bavarian toimia – –” (riidanalaisen
päätöksen alaviite 495).
Komissio tulkitsee näiden asiakirjojen olevan todiste siitä, että Bavarian ja InBevin kahdenvälisten neuvottelujen ansiosta
saatiin aikaan ”aseellinen rauhantila” tai ”hyökkäämättömyyssopimus” jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen alalla (riidanalaisen
päätöksen 223 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappaleessa 26.9.1997 päivätyn kirjeen, jonka Interbrew Nederlandin
vientijohtaja lähetti Interbrew’n päätoimipaikan vientijohtajalle ja jossa käsiteltiin ”olutmyyntiä Saksaan ja jakelijan tuotemerkkejä”.
”Keskustelin aiheesta vastikään Alankomaiden suurimman kilpailijamme kanssa ja sain kuulla, että heidän pitäisi tavata – –
keskustellakseen TIP-oluen markkinavolyymin mahdollisesta kasvattamisesta vuonna 1998. Tiedustelin, mitä hintatasoa he suunnittelivat,
ja hän vahvisti minulle juuri saman hinnan, josta vähennetään – – päätoimipaikalle tarkoitettu hyvitys, ja että hän hyväksyy
noin 200 000 hl:n volyymin tällä hinnalla”.
Komission mukaan tästä kirjeestä käy ilmi, että Interbrew pyysi ja sai Bavarialta yksityiskohtaisia tietoja hinnasta ja volyymeistä,
jotka koskivat Bavarian mahdollista jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen toimitusta saksalaiselle myyntiketjulle. Komissio
katsoo, että tämä tieto tukee InBevin lausuntoa, jonka mukaan Interbrew ja Bavaria vaihtoivat tietoja jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen segmentin asiakkaille ehdotetuista hintatasoista. Komissio väittää lisäksi, että InBev myönsi tämän asian 21.2.2006
päivätyssä kirjeessä (riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 234 perustelukappaleessa Haacht-panimon seuraavan lausunnon, joka koskee Bavarian,
Interbrew Nederlandin sekä belgialaisten panimojen Interbrew Belgiquen, Alken Maesin, Haachtin ja Martensin kesken 14. tai
15.6.1998 pidettyä kokousta:
”Tuossa kokouksessa alankomaalaisille panimoille ilmoitettiin belgialaisten osapuolten välisen tietojenvaihdon sisällöstä.
Alankomaalaiset panimot antoivat hyväksyntänsä tietojenvaihdolle, joka koskee volyymejä, pakkaustyyppejä, sopimusten kestoa
ja niiden mahdollisia päättymispäiviä sekä asiakkaita. Osapuolet sopivat periaatteessa, etteivät ne vaihtaisi tietoja hinnoista
– –
Kokouksen osallistujat katsoivat, että tietojenvaihdon keskittäminen olisi hyvä antaa puolueettoman osapuolen tehtäväksi.
Tämä pyyntö esitettiin, sillä Alankomaiden markkinoilla toimivat osapuolet eivät luottaneet muihin markkinoilla toimiviin
osapuoliin. Haachtia pyydettiin keskittämään tiedot, sillä se ei toiminut Alankomaiden markkinoilla.”
Komissio katsoo, että tämä lausunto tukee InBevin lausuntoa tältä osin (riidanalaisen päätöksen 235 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappaleessa edellä mainitusta, 14. tai 15.6.1998 pidetystä kokouksesta
käsin kirjoitetut muistiinpanot, jotka löydettiin Bavarian johtokunnan puheenjohtajan sihteerin toimistosta:
”Martens → Alankomaissa ei koskaan tapahtunut mitään konkreettista
→ pohja – markkinat – hintojen polkija
|→ hintatarjoukset on esitetty
Interbrew Nederland – Martens -> tarjous esitetty suurelle tuotemerkkiasiakkaalle
– –
7,68 [ympyröity]
Martens – ’Belgian hintojen alentaminen’
tällä hetkellä NL → – –
Interbrew Belgique on toteuttanut ensimmäiset toimet P[rivate] L[abel] -asiassa
ainoastaan                   – –
Pilsener                            – –
/ \                         /        \
usea ainoa
– – – ’päätetty’ |→ Interbrew’ssä
KAT I+II.”
Komission mukaan nämä muistiinpanot vahvistavat, että Interbrew Belgique ehdotti kokousta, jossa käsiteltiin jakelijan tuotemerkillä
myytävää olutta ja jossa päätettiin, että vähittäismyyntiorganisaation kanssa tehty sopimus ”siirtyisi Interbrew’lle Alankomaihin”
(riidanalaisen päätöksen 237 perustelukappale).
Komissio mainitsee lisäksi tätä viimeksi mainittua kokousta koskevan seuraavan lausunnon, jonka oli esittänyt InBevin kotikulutuksen
sektorin johtaja ja jonka InBev toimitti 21.2.2006 vastauksena tietopyyntöön (riidanalaisen päätöksen 238 perustelukappale):
”Eräässä vaiheessa – – [henkilö, yritys] ilmoitti minulle alhaisen hinnan, jota Martens oli heille ehdottanut. Hän ilmoitti
saaneensa hinnaksi 0,32 NLG pullolta. Se vastaa 7,68 NLG:n hintaa 24 pullon korille, kuten [Bavarian edustajan] muistiinpanoissa
mainittiin. Näissä keskusteluissa, joita käytiin huhtikuusta kesäkuun alkuun vuonna 1998, ehdotin siirtymistä luokkaan II,
jolloin hyödyttäisiin valmisteveron alennuksesta. Pääsimme vihdoin kesäkuun 1998 alussa sopimukseen – – kanssa luokkaan II
– – kuuluvan uuden – – oluen toimituksesta. Luokan II olueen siirtymisestä aiheutuneen valmisteveron alennuksen ansiosta pystyimme
ehdottamaan 6,36 NLG:n hintaa (joka sisälsi 0,84 NLG:n suuruisen valmisteveron alennuksen) ja päihittämään näin Martensin
tarjouksen.
– –
14. tai 15.6.1998 pidetyn kokouksen aikoihin – – Interbrew sopi – – kanssa luokan I oluen – – ja luokan II oluen toimituksista.
Kerroin tässä kokouksessa – – kanssa käydyistä keskusteluista ja sen kanssa tehdystä sopimuksesta kahdesta syystä. Halusin
ensinnäkin saada Martensilta selvityksen tarjouksesta, jonka se oli esittänyt [yrityksen nimi], sillä se oli aina kieltänyt
esittäneensä hintatarjouksia Alankomaissa. Toiseksi halusin ilmoittaa muille osapuolille, ettei niiden tarvitsisi enää esittää
tarjouksia [yrityksen nimi], sillä Interbrew’n ja – – välillä oli jo tehty sopimus. [Riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappaleessa
olevan asiakirjan] rivi n vahvistaa ilmoitukseni – – ja Interbrew’n välisen luokan I ja luokan II oluiden toimitussopimuksen
tekemisestä. Tämän sopimuksen – – olemassaolo käy ilmi 24.6.1998 päivätystä faksista.”
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 240 perustelukappaleessa belgialaisen panimon Haachtin lausunnon, joka koskee 7.7.1998
pidettyä toista belgialaisten ja alankomaalaisten panimojen välistä kokousta ja jossa todetaan seuraavaa:
”Tämä on viimeinen osapuolten välillä järjestetty kokous. Sen aikana Haacht jakoi Alankomaiden markkinoilta kerättyjä tietoja.
Osapuolet ryhtyivät tämän jälkeen käsittelemään joitakin vähäpätöisempiä aiheita, mutta Haachtin edustaja ei osallistunut
tähän keskusteluun. Oli miten oli, aiheista ei kerrottu mitään tärkeää. Vaikutti, ettei kokouksesta ollut mitään konkreettista
hyötyä.”
Komission mukaan Interbrew’n kotikulutuksen sektorin johtajan lausunto vahvisti Haachtin lausunnon, jonka mukaan kyseessä
oli viimeinen belgialaisten ja alankomaalaisten panimoiden välinen kokous. Komissio katsoo, että näiden kokousten lopettamisen
taustalla oli erityinen syy eli pelko siitä, että Alankomaiden kilpailuviranomainen tekisi tarkastuksen yhdessä tai useammassa
panimossa, minkä InBevin lausunto vahvistaa (riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappale).
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 248 perustelukappaleessa Heinekenin sisäisen lausunnon, jonka mukaan ”belgialaisen
panimon Martensin – – tällä hetkellä ylläpitämä äärimmäisen matala hintataso on ristiriidassa sen kanssa, että tarkoituksena
on nostaa edullisen hintatason oluiden hintaa”.
Komissio mainitsee vielä riidanalaisen päätöksen 249 perustelukappaleessa 23.3.2000 tekemänsä tarkastuksen yhteydessä saamansa
lausunnon, jonka oli esittänyt ja allekirjoittanut Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin johtaja, josta oli tullut Koninklijke
Grolschin hallintoneuvoston puheenjohtaja:
”Hän toi CBK:n rahoituskomitean kokouksiin asiakirjan – – nimeltä ’Hintaskenaariot, jotka perustuvat 2,00 NLG:n tukkuhinnan
nettokorotukseen hehtolitralta’, joka sisältää huomautuksen ’CBK – Fie – voittaa aina’. Hän kiinnitti tämän asiakirjan avulla
Interbrew’n ja Bavarian (jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden tuottajat Alankomaissa) huomion jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen hintojen vahvistamiseen, jolle ei hänen mukaansa ollut mitään perusteita (alle 10 floriinia korilta).”
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen samassa perustelukappaleessa myös Heineken Nederlandin johtajan seuraavan lausunnon:
”Olen jo osallistunut yhteen CBK:n kokoukseen, jossa muut keskustelivat jakelijan tuotemerkkien hintojen vahvistamisesta.
Näiden huomautusten taustalla lienee ollut epävarmuus tilanteesta. En reagoinut, sillä Heineken ei periaatteessa osallistu
jakelijan tuotemerkillä tapahtuvaan tuotantoon.”
Komissio päättelee riidanalaisen päätöksen 248 ja 249 perustelukappaleessa mainituista kohdista, että jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen tuottajat (Interbrew ja Bavaria) olivat paljastaneet hintastrategiansa Heinekenille ja Grolschille, jotka eivät
toimi tällä segmentillä (riidanalaisen päätöksen 248 perustelukappale). Se päättelee tästä, että Interbrew’n ja Bavarian kahdenväliset
keskustelut, joilla pyrittiin korottamaan jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hintoja, olivat osa näiden neljän panimon
välillä käytyjä yleisiä keskusteluja (riidanalaisen päätöksen 252 perustelukappale).
On todettava, että edellä luetellut seikat tukevat InBevin lausuntoa ja ovat perusteena toteamukselle, jonka mukaan Heinekenin,
Grolschin, Interbrew’n ja Bavarian edustajat kokoontuivat säännöllisesti epävirallisiin neuvotteluihin, joita kutsuttiin nimityksellä
”Catherijne overleg” (Catherijne-neuvottelut) tai ”agendacommissie” (pöytäkirjakomitea) ja joiden kokoonpano vaihteli (riidanalaisen
päätöksen 45 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja muut riidanalaisen päätöksen 65–222 perustelukappaleessa tarkastellut
todisteet). Riidanalaisessa päätöksessä mainitut 18 kokousta, joista nämä neuvottelut koostuivat, pidettiin 27.2.1996, 19.6.1996,
8.10.1996, 8.1.1997, 1.5.1997, 2.9.1997, 16.12.1997, 17.12.1997, 12.3.1998, 9.4.1998, 3.7.1998, 15.12.1998, 8.1.1999, 4.3.1999,
10.5.1999, 11.8.1999, 19.8.1999 ja 3.11.1999.
Edellä mainituissa kokouksissa käytyjen keskustelujen sisällöstä voidaan todeta, että edellä mainitut seikat tukevat InBevin
lausuntoa, ja niiden perusteella voidaan todeta seuraavaa:
– kotikulutuksen sektorista:
–        mainitut neljä panimoa keskustelivat hinnoista (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto
ja sen 76, 129, 156, 174, 193, 212 ja 213 perustelukappaleessa mainitut muut todisteet) ja oluen hinnan korotuksista Alankomaissa
(riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja sen 76, 89, 117 ja 179 perustelukappaleessa
mainitut muut todisteet)
–        hintakeskusteluja käytiin myös osana kahdenvälistä yhteydenpitoa Grolschin ja Heinekenin välillä heinäkuussa 1999 (riidanalaisen
päätöksen 212 ja 213 perustelukappaleessa mainittu asiakirja)
–        hintaa koskevista konkreettisista ehdotuksista neuvoteltiin (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa mainittu Interbrew’n
sisäinen kirje) ja vaihdetut tiedot olivat toisinaan melko yksityiskohtaisia (riidanalaisen päätöksen 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat)
–        vuosina 1997 ja 1998 panimoiden välillä vallitsi yksimielisyys hintojen korottamisesta ennen vuotta 1998 tai sen aikana (riidanalaisen
päätöksen 89, 174 ja 179 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        A-tuotemerkkeihin kuuluvan oluen tuottajat (Heineken ja Grolsch) vaativat hintojen korottamista ”kahdessa vaiheessa” siten,
että ensin korotettaisiin B-tuotemerkkien hintoja ja tämän jälkeen A-tuotemerkkien hintoja ja että korotuksen määrä eriytettäisiin
A- ja B-tuotemerkkien välillä; B-tuotemerkkien (jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden) tuottajat (Interbrew ja Bavaria)
vastustivat tätä vaatimusta (riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja muut sen 76, 89,
100, 117 ja 193 perustelukappaleessa mainitut todisteet)
–        Bavaria ilmoitti (todennäköisesti 12.3.1998 pidetyssä kokouksessa) aikomuksestaan nostaa hintojaan myöhemmin (riidanalaisen
päätöksen 129 ja 179 perustelukappaleessa mainitut todisteet ja sen 51 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto). Muiden
panimojen oli todennäköisesti tarkoitus seurata Bavarian esimerkkiä ja nostaa hintojaan (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappaleessa
mainittu InBevin lausunto)
–        seurantavälineestä sovittiin, että Bavarian tekemien hinnankorotusten pitäisi olla toteennäytettävissä AC Nielsenin koostamien
markettien tietokantojen lukujen perusteella (riidanalaisen päätöksen 129 ja 179 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        todisteita ei ole siitä, että vuoden 1998 suunniteltu hinnankorotus olisi toteutettu
–        panimot keskustelivat hintaneuvottelujen yhteydessä tiettyjen markettien tilanteesta (riidanalaisen päätöksen 76 ja 156 perustelukappaleessa
mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot)
–        osapuolet kertoivat keskusteluissa konkreettisia hintatietoja (riidanalaisen päätöksen 76, 89, 117, 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat)
– jakelijan tuotemerkillä myytävästä oluesta:
–        kaksi jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen alankomaalaista tuottajaa (Interbrew ja Bavaria) olivat vuodesta 1995 lähtien
ilmaisseet useaan otteeseen huolensa belgialaisen panimon Martensin suunnitelmista tunkeutua Alankomaiden olutmarkkinoille
(riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja sen 224, 236, 238 ja 248 perustelukappaleessa
mainitut muut todisteet)
–        näistä huolenaiheista keskusteltiin Bavarian ja InBevin kahdenvälisissä neuvotteluissa (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappaleessa
mainittu InBevin lausunto ja sen 227 perustelukappaleessa mainittu Interbrew’n sisäinen kirje) ja viidessä kahdenvälisessä
kokouksessa (jotka pidettiin 8.3.1995, vuoden 1997 maaliskuun jälkipuoliskolla, 12.5.1997, 19.6.1997 ja 8.9.1997), joissa
tätä ongelmaa käsiteltiin (riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        lisäksi kaksi ”belgialais-hollantilaista” kokousta pidettiin 14. tai 15.6.1998 (riidanalaisen päätöksen 234, 236 ja 238 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat) ja 7.7.1998 (riidanalaisen päätöksen 240 perustelukappaleessa mainittu Haachtin lausunto) Bredassa Interbrew
Nederlandin, Bavarian sekä belgialaisten panimojen Interbrew Belgiquen, Alken-Maesin, Haachtin ja Martensin kanssa (riidanalaisen
päätöksen 55 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto)
–        jakelijan tuotemerkillä myytävään olueen liittyvistä aiheista keskusteltiin myös Heinekenin ja Grolschin (jotka eivät toimi
tällä segmentillä) läsnä ollessa osana yleistä keskustelua (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleessa mainittu InBevin
lausunto ja sen 156, 193, 248 ja 249 perustelukappaleessa mainitut muut todisteet)
–        panimot keskustelivat jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleessa mainittu
InBevin lausunto ja sen 193, 199, 227, 236, 238 ja 249 perustelukappaleessa mainitut muut todisteet)
–        Heineken ja Grolsch kohdistivat Bavariaan ja Interbrew’hun psykologista painostusta, jotta ne korottaisivat jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen hintoja (riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa, alaviitteessä 493 ja 248 perustelukappaleessa mainitut
asiakirjat), kieltäytymällä nostamasta A-tuotemerkkien hintoja (riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappaleessa mainittu InBevin
lausunto)
–        sekä kahdenvälisesti Interbrew Nederlandin ja Bavarian välillä että monenvälisesti tällä segmentillä toimivien alankomaalaisten
ja belgialaisten panimojen välillä sovittiin, ettei muiden asiakkaita houkuteltaisi omiksi asiakkaiksi ja että jakelijoiden
tuotemerkkien markkinavolyymejä kunnioitettaisiin niin Alankomaissa kuin Belgiassakin; erityisesti päätettiin, että vähittäismyyntiorganisaation
kanssa tehty sopimus siirtyisi Interbrew Nederlandille (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto
ja sen 224, 236 ja 238 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        panimot vaihtoivat tietoja tietyille erityisasiakkaille tarjotuista kaupan ehdoista (riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappaleessa
mainittu kirje ja sen 236 ja 238 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        osapuolet kertoivat keskusteluissa konkreettisia hintatietoja (riidanalaisen päätöksen 236, 238 ja 249 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat)
– hotelli- ja ravintolasektorista:
–        mainitut neljä panimoa keskustelivat hinnoista (riidanalaisen päätöksen 174, 193 ja 197 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
ja hinnankorotuksista (riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot) hotelli-
ja ravintolasektorilla
–        panimojen välillä oli ”asteikoksi” kutsuttu sopimus, joka koski hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille myönnettävien ostohyvitysten
määrää (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto ja sen 92, 143 ja 165 perustelukappaleessa
mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot) ja jota panimojen oli ”noudatettava” (riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa
mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot); sopimuksen noudattamista valvottiin ja tietoon tulleista rikkomisista keskusteltiin
Catherijne-neuvotteluissa (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto)
–        neuvottelut koskivat myös sektorin nykytilanteen säilyttämiseksi käyttöön otettavia rajoituksia, joilla vältettiin muiden
panimojen asiakkaiden houkuttelu omiksi asiakkaiksi (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto
ja sen 184 perustelukappaleessa mainittu Heinekenin sisäinen kirje, joka koski sitä, että Bavaria oli houkutellut asiakkaakseen
opiskelijayhdistyksen)
–        keskusteluja tällaisista rajoituksista käytiin myös kahdenvälisesti; Heinekenin ja Bavarian johtajat keskustelivat esimerkiksi
9.9.1998 keskenään siitä, että Bavaria oli vienyt Heinekeniltä yhden hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaan (riidanalaisen
päätöksen 184 perustelukappaleessa mainittu Heinekenin sisäinen kirje)
–        panimot vaihtoivat tietoja tietyistä asiakkaista ja tietyistä yrityksistä (riidanalaisen päätöksen 92, 143, 156, 165 ja 184
perustelukappaleessa mainitut asiakirjat)
–        panimot mainitsivat keskusteluissaan ostohyvitysten tasoa ja alennuksia koskevia konkreettisia lukuja (riidanalaisen päätöksen
143 ja 165 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot).
Näiden seikkojen valossa on tarkasteltava kantajan esittämiä väitteitä, jotka koskevat moitittujen menettelytapojen kolmea
osatekijää eli ensiksi oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamista Alankomaissa sekä hotelli- ja ravintolasektorilla
että kotikulutuksen sektorilla, jakelijan tuotemerkeillä myytävät oluet mukaan luettuina, toiseksi yksittäisille asiakkaille
hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittaista yhteensovittamista ja kolmanneksi asiakaskunnan
jakamisen ajoittaista yhteensovittamista sekä hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen sektorilla (riidanalaisen
päätöksen 1 artikla sekä 257 ja 258 perustelukappale).
–       Tosiseikat, jotka koskevat yhtäältä oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisen ja toisaalta asiakaskunnan jakamisen
ajoittaisen yhteensovittamisen toteamista
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on useaan otteeseen tulkinnut panimojen edustajien moitituista kokouksista laatimia
käsin kirjoitettuja muistiinpanoja puolueellisesti ja jopa erittäin johdattelevasti.
Se riitauttaa erityisesti riidanalaisen päätöksen 76, 89, 92, 100, 117, 129, 143, 156, 179, 184, 193, 199, 227, 228, 236 ja
238 perustelukappaleessa mainittujen seikkojen tulkinnan (ks. edellä 86–95, 99–101, 106–111, 115, 117, 119 ja 121 kohta).
Ennen kuin tarkastellaan kantajan väitteitä edellä mainituista seikoista on huomattava, että suurin osa edellä 128 ja 129
kohdassa luetelluista tosiseikkoja koskevista toteamuksista perustuvat useisiin todisteisiin.
Kantaja vetoaa ensinnäkin useissa kanteen kohdissa riidanalaisen päätöksen 76, 100, 117, 156, 193 ja 199 perustelukappaleessa
mainittuihin asiakirjatodisteisiin väittäessään lähinnä, ettei niiden perusteella voida osoittaa hintojen yhteensovittamista
sekä kotikulutuksen sektorilla, jakelijan tuotemerkeillä myytävän oluen segmentti mukaan luettuna, että hotelli- ja ravintolasektorilla.
Tältä osin on aivan aluksi huomattava, että se seikka, että panimot keskustelivat hinnoista ja mahdollisista hinnankorotuksista
näillä sektoreilla, käy ilmi myös riidanalaisen päätöksen 174, 212, 213 ja 249 perustelukappaleessa mainituista asiakirjoista.
Vaikka nämä asiakirjat koskevat lähinnä Heinekenin ja Grolschin välisiä keskusteluja, kantaja oli kuitenkin tietoinen näistä
keskusteluista, jotka käytiin ainakin osaksi sen läsnä ollessa (ks. riidanalaisen päätöksen 249 perustelukappaleessa ja edellä
125 kohdassa mainittu asiakirja), joten sen voidaan katsoa olevan vastuussa niistä (ks. vastaavasti edellä 36 kohdassa mainittu
asia komissio v. Anic Partecipazioni, 80–83 kohta).
Tämän jälkeen on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, riidanalaisen päätöksen 76, 100, 117 ja 156 perustelukappaleessa
mainituista asiakirjoista ilmenee, että panimot tekivät muutakin kuin ilmaisivat tyytymättömyytensä kuluttajahintojen tasoon.
Nämä asiakirjat osoittavat nimittäin, että panimot käsittelivät keskusteluissaan tiettyjen asiakkaiden ja tiettyjen yritysten
tilannetta sekä mainitsivat konkreettisia hintatietoja ja ostohyvityslukuja.
Toiseksi kantaja väittää, että Heinekenin sisäinen kirje, joka koski sitä, että Bavaria oli houkutellut opiskelijayhdistyksen
asiakkaakseen (riidanalaisen päätöksen 184 perustelukappale), on ainoa konkreettinen todiste panimojen (tässä yhteydessä Heinekenin
ja Bavarian) välisistä keskusteluista, jotka koskivat hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaiden houkuttelua (ks. edellä 107
kohta). Kantajan mukaan tästä kirjeestä voidaan päätellä enintään Heinekenin edustajan ilmaisseen tyytymättömyytensä siihen,
että Heineken oli menettänyt erittäin suuren hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaan. Kantaja kiistää lisäksi, että panimoilla
olisi ollut käytössään järjestelmä, jolla kompensoitiin asiakkaan siirtyminen toiselle panimolle, ja väittää, että tällaisen
järjestelmän olemassaolo olisi ristiriidassa väitetyn asiakaskunnan jakamista koskevan yhteistoiminnan olemassaolon kanssa.
Nämä kantajan väitteet eivät ole uskottavia. Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä perustellusti, että kyseisen kirjeen
tekstissä oleva lause ”menetetyt hehtolitrat olisi silloin voitu kompensoida jollakin toisella tavalla” osoittaa, etteivät
Heineken ja Bavaria olleet keskustelleet kompensaation tarpeellisuudesta vaan ainoastaan tavoista saada kompensaatiota (riidanalaisen
päätöksen 185 perustelukappale), ja että sanojen ”puhuttiin lämpimikseen, kuten – – on tapana”, ”korostettiin” ja ”vapaaehtoisesti”
käyttö osoittaa, että Heinekenin henkilöstöön kuuluvan kirjeen kirjoittajan mukaan Bavariaa epäiltiin siitä, ettei se noudattanut
sääntöä, jonka mukaan panimot eivät saa aktiivisesti houkutella muiden panimojen hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaita
omiksi asiakkaikseen (riidanalaisen päätöksen 188 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 184–188 perustelukappaleessa esitetty seikka tukee näin ollen riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa
mainittuja InBevin lausuntoon sisältyviä toteamuksia voimassa olevasta sopimuksesta, jonka mukaan toisten hotelli- ja ravintolasektorin
asiakkaita ei vietäisi.
Kolmanneksi kantaja väittää, että panimot sovelsivat edelleen itsenäisesti omia markkinastrategioitaan, vaikka 25.3.1997 päivätyssä
kirjeessä (mainittu riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa) mainitaan ”yksimielisyys”, 14.10.1998 päivätyssä Heinekenin
sisäisessä muistiossa (mainittu riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa), joka koski kotikulutuksen sektorin hinnankorotuksia,
mainitaan Bavarian antama lupaus ja Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan käsin kirjoitetuissa muistiinpanoissa
(mainittu riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa) ilmoitetaan tällaisen hinnankorotuksen tarkka määrä ja vaikka
hotelli- ja ravintolasektorille myönnetyistä ostohyvityksistä keskusteltiin, kuten käy ilmi riidanalaisen päätöksen 92 ja
143 perustelukappaleessa mainituista käsin kirjoitetuista muistiinpanoista.
Kantaja viittaa Heinekenin sisäiseen muistioon (mainittu riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa), jonka mukaan ”Bavarian
CBK:ssa lupaama hinnankorotus ei näy selvästi Nielsenin [luvuissa]”, ja huomauttaa, että sana ”lupaama”, jolla viitataan sen
ilmoittamaan hinnankorotukseen, joka oli ollut markkinoiden tiedossa jo kuukausien ajan, ei ole vakuuttava todiste kartellin
olemassaolosta.
Kuten komissio perustellusti huomauttaa riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappaleessa, on kuitenkin huomattava, että sanan
”lupaama” tulkitseminen siten, että se tarkoittaa pelkkää hinnankorotuksen ”mainitsemista”, poikkeaa sanan varsinaisesta merkityksestä.
Toteamus siitä, että kantaja on sitoutunut korottamaan hintojaan, saa vahvistusta maininnasta, jonka mukaan korotus ”ei näy
selvästi Nielsenin [luvuissa]”. Kyseessä olevia markettien kassatietoja käytettiin nimittäin seurantavälineenä, joka avulla
Bavarian tekemä hinnankorotus olisi ”toteennäytettävissä” (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale). Näitä tietoja koskeva
viittaus, joka sisältyy myös Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan käsin kirjoittamiin muistiinpanoihin (mainittu
riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa), liittyy loogisemmin sitoumuksen täytäntöönpanon valvonnan yhteyteen kuin
pelkän maininnan todentamisen yhteyteen.
Tämän lisäksi se, että hintojen korottamisesta ennen vuotta 1998 oltiin yhtä mieltä, käy erittäin selvästi ilmi Interbrew’n
25.3.1997 päivätystä sisäisestä kirjeestä (mainittu riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa). Kantajan väitteestä,
jonka mukaan mitään hinnankorotusta ei tosiasiassa tehty ennen vuotta 1998, on riittävää todeta, että pelkkä hintoja koskevan
sopimuksen täytäntöön panematta jättäminen ei sinänsä tarkoita, ettei tällaista sopimusta olisi koskaan ollut.
Sillä, että kirjeessä tarkoitettu hinnankorotus oli tarkoitus tehdä ”ennen vuotta 1998”, vaikka edellä mainitut todisteet
oli laadittu vuonna 1998, ei myöskään voida kyseenalaistaa näiden asiakirjojen välisen yhteyden olemassaoloa. On nimittäin
täysin mahdollista, että neuvottelut alun perin vuonna 1997 tehtäväksi tarkoitetun hinnankorotuksen toteuttamisen yksityiskohdista
(erityisesti Interbrew’n sisäisessä kirjeessä tarkoitetusta A- ja B-tuotemerkkien eriytetystä korotuksesta) olivat niin hankalat,
että korotusta lykättiin ensiksi seuraavalle vuodelle, minkä jälkeen panimot luopuivat siitä kokonaan.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan hotelli- ja ravintolasektorille myönnettäviä ostohyvityksiä koskevista keskusteluista huolimatta
panimot toteuttivat edelleen itsenäisesti omia markkinastrategioitaan, on riittävää muistuttaa, että on syytä olettaa, elleivät
asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat
ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihdetut
tiedot. Näin on etenkin siinä tapauksessa, että yhteistoiminta jatkuu pitkän ajanjakson kuluessa säännöllisenä, kuten nyt
käsiteltävässä asiassa (ks. vastaavasti edellä 36 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 162 kohta).
Neljänneksi kantaja väittää Interbrew’n kanssa käymistään kahdenvälisistä neuvotteluista, jotka koskivat jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen segmenttiä, että ensinnäkin Interbrew’n 26.9.1997 päivätty sisäinen kirje (mainittu riidanalaisen päätöksen
227 perustelukappaleessa) ja InBevin 21.2.2006 antama lausunto (mainittu riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappaleessa)
liittyvät Saksaan sijoittautuneeseen asiakkaaseen eivätkä ne siksi voi sellaisenaan olla todiste Alankomaiden markkinoilla
tapahtuneesta rikkomisesta. Kantaja väittää lisäksi, että 14. tai 15.6.1998 pidettyä kokousta koskevat seikat, nimittäin kantajan
erään johtajan käsin kirjoittamat muistiinpanot (mainittu riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappaleessa) ja InBevin 21.2.2006
antaman lausunnon kohta (mainittu riidanalaisen päätöksen 238 perustelukappaleessa), jonka mukaan oli päätetty, että vähittäismyyntiorganisaation
kanssa tehty sopimus siirtyisi Interbrew’lle Alankomaihin, minkä jälkeen InBevin johtaja oli ilmoittanut muille osapuolille,
ettei niiden enää pitäisi esittää tarjouksia tälle organisaatiolle, todistavat, että päätös oli tehty jo ennen kokousta. Kantajan
mukaan nämä seikat eivät siis osoita, että se ja muut panimot olisivat harjoittaneet yhteistoimintaa kyseessä olevan organisaation
tulevan toimittajan suhteen.
Tältä osin on huomattava, että todisteet, joihin komissio vetosi osoittaakseen kantajan ja Interbrew’n kahdenvälisen yhdenmukaistetun
menettelytavan olemassaolon, eivät käsitä ainoastaan edellä 146 kohdassa mainittuja todisteita vaan niihin kuuluvat myös riidanalaisen
päätöksen 224 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat, jotka koskevat useita kantajan ja Interbrew’n kahdenvälisiä kokouksia
ja joiden tulkintaa kantaja ei ole riitauttanut. Näistä asiakirjoista ilmenee nimittäin, että keskusteluissa käsiteltiin ”jakelijan
tuotemerkkien markkinatilannetta Alankomaissa ja sitä, että Bavaria oli vienyt Interbrew’ltä asiakkaan – – [sekä] [asiakkaalle]
tehtyä pohjatarjousta” (riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappale ja alaviite 495).
Vaikka riidanalaisen päätöksen 227 ja 228 perustelukappaleessa mainitut seikat koskevat Saksaan sijoittautunutta asiakasta
ja riidanalaisen päätöksen 236 ja 238 perustelukappaleessa mainitut seikat jo tapahtunutta tosiasiaa, ne kuitenkin osoittavat
asianmukaisesti, että kantaja ja Interbrew vaihtoivat keskenään arkaluonteisia markkinatietoja, ja vahvistavat sitä kautta
riidanalaisen päätöksen 224 perustelukappaleessa mainitut seikat, joita on käytetty perusteena toteamukselle näiden yritysten
kahdenvälisestä yhteistoiminnasta jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmentillä.
Neljänneksi kantaja huomauttaa osallistumisestaan kokouksiin, jotka pidettiin Bredassa Interbrew Nederlandin ja belgialaisten
panimojen Interbrew Belgiquen, Alken-Maesin, Haachtin ja Martensin välillä, että nämä kokoukset järjestettiin Interbrew’n
aloitteesta, ja viittaa seuraaviin belgialaisen panimon Alken-Maesin ja Danone SA -konsernin esittämiin lausuntoihin, jotka
on mainittu [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/37.614/F3 PO/Interbrew ja Alken-Maes) 5.12.2001 tehdyn komission
päätöksen 2003/569/EY (EYVL 2003, L 200, s. 1) 160 ja 177 perustelukappaleessa:
–        Alken-Maes: ”Alankomaiden markkinoita koskevien tietojen vaihdosta kieltäydyttiin”
–        Danone-konserni: ”Sopimus ei myöskään kattanut jakelijoiden tuotemerkkien markkinoita kokonaisuudessaan, koska ulkomaiset
valmistajat kieltäytyivät yhteistyöstä”.
Näitä lausuntoja on kuitenkin tulkittava komission riidanalaisen päätöksen 234, 240 ja 241 perustelukappaleessa mainitsemien
seikkojen valossa.
Haachtin lausunnosta käy ensinnäkin ilmi 14. tai 15.6.1998 pidetyn ensimmäisen kokouksen osalta, että kieltäytyminen tietojen
vaihtamisesta koski ainoastaan hintoja: ”osapuolet sopivat periaatteessa, etteivät ne vaihtaisi tietoja hinnoista – –”. Sen
sijaan alankomaalaiset panimot ”– – antoivat hyväksyntänsä tietojenvaihdolle, joka koskee volyymejä, pakkaustyyppejä, sopimusten
kestoa ja niiden mahdollisia päättymispäiviä sekä asiakkaita”. Lausunnosta ilmenee lisäksi, että ”kokouksen osallistujat katsoivat,
että tietojenvaihdon keskittäminen olisi hyvä antaa puolueettoman osapuolen tehtäväksi; tämä pyyntö esitettiin, sillä Alankomaiden
markkinoilla toimivat osapuolet eivät luottaneet muihin markkinoilla toimiviin osapuoliin; Haachtia pyydettiin keskittämään
tiedot, sillä se ei toiminut Alankomaiden markkinoilla”.
Haachtin lausunnosta ilmenee 7.7.1998 pidetyn toisen kokouksen osalta, että ”Haacht jakoi Alankomaiden markkinoilta kerättyjä
tietoja” tässä kokouksessa.
InBevin kotikulutuksen sektorin johtajan lausunnosta (riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappale) käy lisäksi ilmi, että
”Bavaria ja Interbrew ilmoittivat ainoastaan jakelijan tuotemerkkikohtaiset ja asiakaskohtaiset volyymit, mutta [belgialaiset]
panimot ilmoittivat myös alennukset; tämän yhteenvedon teki Haachtin kaupallinen johtaja; tiedot toimitettiin läsnä olleiden
henkilöiden kotiosoitteisiin”.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella kantajan väitteitä siitä, että muiden kokouksiin osallistuneiden kanssa ei ollut
sovittu luottamuksellisten ammatillisten tietojen vaihdosta, ei voida hyväksyä.
Edellä esitetystä seuraa, että komissio on esittänyt riidanalaisessa päätöksessä tarkkojen ja yhtäpitävien todisteiden kokonaisuuden,
joka osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla oikeiksi tosiseikkoja koskevat toteamukset, jotka liittyvät kyseessä olevan
rikkomisen osatekijöihin, jotka ovat hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittaminen sekä asiakaskunnan jakaminen. Näiden
toteamusten paikkansapitävyyteen eivät vaikuta myöskään kantajan väitteet edellä 132 kohdassa luetelluista seikoista.
Kantajan väitteet, jotka koskevat kyseessä olevan rikkomisen kahteen osatekijään liittyvien tosiseikkojen arvioinnissa tehtyä
virhettä, on siis hylättävä.
–       Tosiseikat, jotka koskevat yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittaisen
yhteensovittamisen toteamista
Kantaja väittää, ettei komissio ole osoittanut, että asianomaiset yritykset olisivat sovittaneet yhteen muita hotelli- ja
ravintolasektorin asiakkaille myönnettyjä kaupan ehtoja kuin hintoja.
Komissio katsoo, että riidanalaisen päätöksen 67 ja 138 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot sisältävät
todisteen yksittäisten asiakkaiden asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen tiettyjen kaupan ehtojen, kuten
lainaehtojen, ajoittaisesta yhteensovittamisesta mainittujen neljän panimon kesken (riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot sisältävät seuraavan maininnan: ”Takaus/rahoitus:
rah[oitusta] – – tiettyjen yritysten tarpeita enemmän. Eli – – milj[oonaa]”.
Komission mukaan tämä lainaus tarkoittaa siis sitä, että panimot keskustelivat 27.2.1996 pidetyssä kokouksessa yhden tai useamman
panimon tietyille yrityksille jo myöntämistä tai tulevaisuudessa myönnettävistä takauksista ja rahoituksesta (riidanalaisen
päätöksen 68 perustelukappale).
On kuitenkin huomattava, että kantaja ehdottaa komission mainitsemalle kohdalle uskottavaa vaihtoehtoista tulkintaa ja ilmoittaa,
että kohta liittyy keskusteluun ”epävarmoista velallisista”.
Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 138 perustelukappaleessa Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin erään johtajan käsin
kirjoittamat muistiinpanot, jotka koskivat 12.3.1998 pidettyä kokousta ja joihin sisältyi seuraava kohta: ”Bav korko – – %?
paitsi jos saadaan mainoskorvauksia”. Komission mukaan tämä kohta osoittaa, että keskusteluja käytiin hotelli- ja ravintolayrityksille
myönnettyjen lainojen korkotasosta (riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappale).
Vaikka oletettaisiin, että komissio tulkitsi oikein käsin kirjoitetut muistiinpanot, tällaisen viittauksen irrallinen ja lakoninen
luonne sekä kaikenlaisen konkreettisen tiedon puuttuminen muiden panimojen osallistumisesta kyseessä olevia aiheita koskevaan
keskusteluun estää sen, että näitä muistiinpanoja voitaisiin pitää riittävänä todisteena sellaisen kartellin olemassaolosta,
jossa tiettyjä kaupan ehtoja olisi ajoittain sovitettu yhteen.
Unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa komissio väittää, että riidanalaisen päätöksen
67 ja 138 perustelukappaleessa mainitut käsin kirjoitetut muistiinpanot saavat vahvistusta InBevin lausunnosta, josta sen
mukaan ilmenee yhtäältä, että 12.3.1998 pidetyssä Catherijne-kokouksessa käsiteltiin sekä hotelli- ja ravintolasektoria että
kotikulutuksen sektoria koskevia kysymyksiä, ja toisaalta, että Catherijne-kokouksiin osallistuneet harjoittivat yhteistoimintaa
hotelli- ja ravintolasektoriin tehtävien sijoitusten osalta välttääkseen asiakkaiden siirtymisen muiden panimojen asiakkaiksi.
On kuitenkin todettava, että komission mainitsemat kaksi kohtaa ja sen viittaus ”InBevin lausunnon henkeen” eivät osoita konkreettisesti,
että panimojen kesken olisi keskusteltu lainaehtojen yhteensovittamisesta, eikä niillä näin ollen voida tukea komission tältä
osin esittämää päätelmää.
Näin ollen on todettava, että komission toteamus yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen lainaehtojen
ajoittaisesta yhteensovittamisesta panimojen välillä perustuu hajanaisiin ja epätarkkoihin todisteisiin.
Kun otetaan nimittäin huomioon yhtäältä riidanalaisen päätöksen 67 ja 138 perustelukappaleessa mainittuihin käsin kirjoitettuihin
muistiinpanoihin sisältyvien viittausten irrallinen ja lakoninen luonne sekä kantajan esittämä uskottava vaihtoehtoinen tulkinta
ja toisaalta se, ettei InBevin lausunto sisällä tästä seikasta konkreettisia tietoja, on todettava, ettei komissio ole osoittanut
oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kyseessä olevaan rikkomiseen olisi sisältynyt ”yksittäisille asiakkaille Alankomaiden
hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittainen yhteensovittaminen”.
Riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappaleessa ja 1 artiklassa esitettyä toteamusta ei siis voida pitää toteen näytettynä.
Näin ollen kantajan väite siitä, että yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan
ehtojen ajoittaista yhteensovittamista koskevien tosiseikkojen arvioinnissa on tehty virhe, on hyväksyttävä.
–       Väitetty oikeudellinen virhe ja tosiseikkojen väitetysti virheellinen luonnehdinta
Kantaja väittää, että komission toteamus EY 81 artiklassa tarkoitettujen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen
kokonaisuuden olemassaolosta yritysten välillä perustuu tämän määräyksen virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen (riidanalaisen
päätöksen 337 ja 341 perustelukappale).
Aivan aluksi on muistettava, että mainitut neljä panimoa vaihtoivat monenvälisissä kokouksissaan ja kahdenvälisessä yhteydenpidossaan
useaan otteeseen arkaluonteisia markkinatietoja (tietoja hinnoista, ostohyvitysten määrästä ja tietyille asiakkaille tehdyistä
konkreettisista tarjouksista), jotka olivat toisinaan melko yksityiskohtaisia (riidanalaisen päätöksen 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat) ja käsittivät konkreettisia hintatietoja (riidanalaisen päätöksen 76, 89, 117, 129 ja 174 perustelukappaleessa
mainitut asiakirjat), tietoja ostohyvityksistä ja alennuksista (riidanalaisen päätöksen 143 ja 165 perustelukappaleessa mainitut
asiakirjat) sekä tietoja asiakkaista ja yrityksistä niin hotelli- ja ravintolasektorilla (riidanalaisen päätöksen 92, 143,
156, 165 ja 184 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat) kuin kotikulutuksen sektorillakin (riidanalaisen päätöksen 76 ja
156 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat).
Tämän lisäksi keskusteltiin joistakin markkinakäyttäytymistä koskevista konkreettisista ehdotuksista, etenkin ehdotuksesta
korottaa hintoja kahdessa vaiheessa kotikulutuksen sektorilla (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa mainittu asiakirja).
Se, että Catherijne-kokouksista ei koskaan laadittu virallisia pöytäkirjoja, että keskustelujen sisältöä ei juuri koskaan
käsitelty sisäisissä muistioissa ja että kokouksien asialistat ja niistä tehdyt muistiinpanot tuhottiin marraskuussa 1998
(riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappaleessa mainittu InBevin lausunto), osoittaa lisäksi, että toisin kuin kantaja väittää,
nämä keskustelut olivat luonteeltaan salaisia ja niihin osallistuneet olivat tietoisia toimintansa lainvastaisuudesta ja pyrkivät
salaamaan sen.
Toisin kuin kantaja väittää, komission tarkastelemista asiakirjatodisteista ilmenee, että yhteinen tahto oli ilmaistu tietyistä
ehdotuksista, kuten vähittäismyyntiorganisaation kanssa tehdyn sopimuksen antamisesta Interbrew’lle (riidanalaisen päätöksen
236 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 531 mainittu asiakirja) ja yhdenmukaistetusta hintojen korottamisesta ennen vuotta
1998 tai sen aikana (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa mainittu asiakirja).
EY 81 artiklassa tarkoitetun sopimuksen olemassaoloa ei viimeksi mainitussa tapauksessa voida kyseenalaistaa sen paremmin
sillä, että panimojen osoittama yhteinen tahto ei todennäköisesti koskenut hinnankorotuksen toteuttamisen konkreettisia yksityiskohtia,
kuin silläkään, että hintoja ei tosiasiassa koskaan korotettu markkinoilla.
Vaikka oletettaisiin, että suunnitellun rajoituksen tietyistä yksityiskohdista ei koskaan päästy sopimukseen, komissio on
aivan perustellusti todennut, että säännöllisillä keskusteluillaan panimot ovat selvästi osoittaneet yhteisen aikomuksensa
tehdä kilpailunvastainen sopimus (riidanalaisen päätöksen 341 perustelukappale).
Tämän lisäksi sellaisten arkaluonteisten tietojen, jotka eivät ole suuren yleisön tiedossa ja jotka mainitut neljä panimoa
katsoivat hyödylliseksi kirjata muistiin ja mainita sisäisessä yhteydenpidossaan, jatkuva vaihto on väistämättä vähentänyt
kunkin panimon epävarmuutta kilpailijoidensa suunnittelemasta käyttäytymisestä.
Tältä osin on syytä olettaa, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista
näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään
huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihtamansa tiedot. Näin on etenkin siinä tapauksessa, että yhteistoiminta jatkuu pitkän
ajanjakson kuluessa säännöllisenä, kuten nyt käsiteltävässä asiassa (ks. vastaavasti edellä 36 kohdassa mainittu asia Hüls
v. komissio, tuomion 162 kohta).
Kantaja katsoo lähinnä kumonneensa tämän olettaman osoittamalla, että keskusteluista huolimatta mainitut neljä panimoa päättivät
markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä. On toki totta, että niin InBevin johtajien lausunnot kuin sekin seikka, että Heineken korotti
hintojaan vasta helmikuussa 2000, osoittavat, että moititun ajanjakson aikana kukin panimo noudatti omaa markkinapolitiikkaansa.
Vaikka tämä toteamus voisi osoittaa, että virallisia sopimuksia ei ollut tehty eikä panimojen välillä ollut tosiasiallista
yhteensovittamista, se ei kuitenkaan riitä osoittamaan, että nämä panimot eivät koskaan ottaneet huomioon moitituissa kokouksissa
vaihdettuja tietoja päättäessään omasta markkinakäyttäytymisestään.
Kantaja ei näin ollen ole onnistunut kumoamaan edellä 178 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvaa olettamaa.
Näin ollen on todettava, että edellä 36 ja 37 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä vahvistetut yhdenmukaistetun menettelytavan
muodostavat osatekijät ovat olemassa nyt käsiteltävässä asiassa siltä osin kuin on kyse menettelyistä, jotka liittyvät yhtäältä
oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamiseen ja toisaalta asiakaskunnan jakamisen ajoittaiseen yhteensovittamiseen.
Tällaisessa tapauksessa on huomattava, että komissiolla oli oikeus määritellä kyseessä olevat menettelyt ”sopimusten ja/tai
yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudeksi”, sillä näihin menettelyihin sisältyi sekä osatekijöitä, jotka on määriteltävä
”sopimukseksi” että tekijöitä, jotka on määriteltävä ”yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi”. Itse asiassa, koska rikkomiseen
sisältyi monenlaisia tekijöitä, komission päätöksen 1 artiklassa kuvaama kaksinkertainen oikeudellinen luonnehdinta on ymmärrettävä
siten, ettei luonnehdinnassa edellytetä samanaikaisesti ja kumulatiivisesti näyttöä siitä, että kaikki tosiseikat täyttävät
sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit, vaan siinä kuvataan monitahoista kokonaisuutta, johon liittyvistä
tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklassa – jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monitahoisia kilpailunrajoituksia
varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (ks. vastaavasti edellä 34
kohdassa mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 264 kohta).
Lisäksi kantaja vetoaa ne bis in idem -periaatteen loukkaamiseen ja kiistää, että sitä voitaisiin pitää vastuussa väitetystä
yhteistoiminnasta belgialaisten panimojen kanssa jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmentillä.
Kantaja väittää erityisesti, että belgialais-alankomaalainen yhteistoiminta oli jo päätöksen 2003/569 kohteena ja että mainitussa
päätöksessä sille ei määrätty seuraamuksia sen läsnäolosta Interbrew Nederlandin ja belgialaisten panimojen Interbrew Belgiquen,
Alken-Maesin, Haachtin ja Martensin kanssa Bredassa pidetyissä kokouksissa, joten komissio ei voi määrätä sille uudestaan
seuraamuksia loukkaamatta ne bis in idem -periaatetta, jonka mukaan yritystä ei voida asettaa vastuuseen menettelystä, jota
koskevista syytteistä se on aiemmin vapautettu.
On muistettava, että ne bis in idem -periaate, joka on unionin oikeuden yleinen periaate ja jonka noudattamista tuomioistuin
valvoo, kieltää seuraamusten määräämisen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä
saman oikeudellisen intressin suojelemiseksi. Tämän periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen kumulatiivisen edellytyksen
täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat (edellä 41 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 338 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on huomattava, ettei kantaja ole päätöksen 2003/569 adressaatti eikä myöskään mainitun päätöksen
tekemiseen johtaneessa menettelyssä annetun väitetiedoksiannon adressaatti. Päätöksen 2003/569 250–260 perustelukappaleesta
käy selvästi ilmi, että kantajan osallistuminen Bredassa pidettyihin kokouksiin mainitaan ainoastaan tosiseikkojen selvittämisen
yhteydessä, eikä kantaja ole komission oikeudellisen arvioinnin kohteena. On sitä paitsi selvää, että tämän päätöksen tarkoituksena
ei millään tavalla ollut lausua kantajan osallistumisesta belgialais-alankomaalaiseen yhteistoimintaan.
Koska kantajalle ei siis määrätty päätöksessä 2003/569 seuraamuksia nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevasta lainvastaisesta
käyttäytymisestä, sen väite ne bis in idem -periaatteen loukkaamisesta ei ole perusteltu.
Edellä esitetyn perusteella kantajan väitettä, joka koskee oikeudellista virhettä, ei voida hyväksyä.
Koska kantaja ei ole osoittanut, että riidanalaisessa päätöksessä olisi tehty EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamista koskeva
oikeudellinen virhe, on hylättävä myös sen väite, joka perustuu pääasiallisesti samaan lähtökohtaolettamaan ja jonka mukaan
komissio on tulkinnut virheellisesti tätä määräystä ja loukannut siten syyttömyysolettaman periaatetta eikä ole esittänyt
riittäviä perusteluja rikkomisen toteamisen tueksi.
–       Johtopäätös
Edellä esitetyn toisen kanneperusteen tarkastelun päätteeksi on todettava, että komission toteamusta siitä, että yksittäisille
asiakkaille Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottuja muita kaupan ehtoja kuin hintoja olisi sovitettu yhteen
ajoittain, ei ole näytetty toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, eikä sitä voida hyväksyä (ks. edellä 159–169 kohta).
Näin ollen riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan kyseessä oleva rikkomisen osatekijä,
ja kantajalle määrätyn sakon määrää on tästä syystä muutettava. Tämän muutoksen konkreettiset seuraukset todetaan jäljempänä
344 ja 345 kohdassa.
Toinen kanneperuste on hylättävä muilta osin.

Kolmas kanneperuste, joka koskee rikkomisen kestoa
Asianosaisten lausumat
Kantaja kiistää toteamuksen, jonka mukaan sen syyksi luetun rikkomisen alkamisajankohta on 27.2.1996 ja päättymisajankohta
3.11.1999. Se katsoo nimittäin, että rikkomisen alkamis- ja päättymisajankohtaan sovelletaan ankarampaa todistustaakkaa, jota
ei ole täytetty nyt käsiteltävässä asiassa.
Rikkomisen alkamisajankohdaksi katsotusta, 27.2.1996 pidetystä kokouksesta kantaja väittää, että komission riidanalaisen päätöksen
67 perustelukappaleessa mainitsemat käsin kirjoitetut muistiinpanot koskevat yleistä keskustelua, jota käytiin hotelli- ja
ravintolasektorin ”epävarmoista velallisista” ja jota ei voida pitää luonteeltaan kilpailua rajoittavana.
Rikkomisen päättymisajankohdaksi katsotusta, 3.11.1999 pidetystä kokouksesta kantaja väittää, että komission toteamus tämän
kokouksen lainvastaisesta luonteesta on ristiriidassa InBevin johtajien lausuntojen kanssa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva
todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla. Oikeuskäytännössä edellytetään tältä osin, että jos ei ole olemassa näyttöä,
jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komission on tukeuduttava ainakin näyttöön, joka liittyy ajallisesti riittävän
lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuullisesti päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä
tietyn kahden ajankohdan välillä (ks. edellä 78 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja riitauttaa sekä rikkomisen alkamisajankohdan että sen päättymisajankohdan määrittämisen.
–       Rikkomisen alkamisajankohdan määrittäminen
Komissio katsoi, että kyseisen rikkomisen alkamisajankohta on 27.2.1996, jolloin pidettiin ensimmäinen Catherijne-kokous,
josta se on saanut suoraa näyttöä mainittujen neljän panimon läsnäolosta.
Kuten edellä 159–169 kohdassa on todettu, riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa mainitut, tätä kokousta koskevat
käsin kirjoitetut muistiinpanot eivät sinänsä muodosta todisteiden kokonaisuutta, jonka perusteella voitaisiin oikeudellisesti
riittävällä tavalla todeta rikkominen, joka koskee yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden
kaupan ehtojen ajoittaista yhteensovittamista.
Tämä seikka ei kuitenkaan sinänsä estä sitä, että näiden samojen tietojen perusteella voidaan määrittää koko rikkomisen alkamisajankohta.
On nimittäin todettava, että 27.2.1996 pidetty kokous on osa säännöllisesti järjestettyjä kokouksia, joihin osallistuivat
samat osapuolet ja jotka pidettiin samanlaisissa olosuhteissa. Näitä kokouksia kutsuttiin ”Catherijne-neuvotteluiksi” ja ”pöytäkirjakomiteaksi”,
niihin osallistuivat neljän alankomaalaisen panimon eli Heinekenin, InBevin, Grolschin ja Bavarian edustajat, ne pidettiin
samanaikaisesti CBK:n virallisten kokousten kanssa ja niissä käydyistä keskusteluista ei koskaan laadittu pöytäkirjoja eikä
juuri koskaan edes sisäisiä muistioita. Myös InBevin lausunnossa näitä kokouksia kuvattiin osaksi useita muita kokouksia,
ja sen liitteenä toimitettiin taulukko, jossa mainittiin useimpien kokousten, myös 27.2.1996 pidetyn kokouksen, nimet, päivämäärät
sekä osoitteet ja pitopaikat (riidanalaisen päätöksen 44 perustelukappale).
InBevin lausunnon ja useiden muiden todisteiden perusteella on jo todettu, että näiden kokousten sarjaan kuuluvilla kokouksilla
oli kilpailunvastainen tavoite (ks. edellä 171–176 kohta). Yhtäältä kokousten järjestelmällisen luonteen ja niiden kilpailunvastaisen
sisällön osoittavan aihetodisteiden kokonaisuuden ja toisaalta merkittävän todistusvoimaisen InBevin lausunnon perusteella
voidaan – jollei vastakkaista näyttöä ole–näin ollen todeta, että kaikilla kyseessä olevilla kokouksilla oli kilpailua rajoittava
tarkoitus, vaikka joidenkin kokousten sisällöstä ei ole riittävää näyttöä.
Kantaja katsoo lähinnä, ettei tätä logiikkaa voida soveltaa rikkomisen alkamis- ja päättymisajankohtien määrittämiseen. Se
väittää nimittäin, että komission on osoitettava oikeudellisesti riittävällä tavalla rikkomisen tarkka alkamisajankohta.
Tältä osin on huomattava, että komissio saattoi määrittää rikkomisen alkamisajankohdan muidenkin kuin 27.2.1996 pidettyä kokousta
koskevien seikkojen perusteella.
Riidanalaisen päätöksen 466–469 perustelukappaleessa komissio nimittäin katsoo, että jokainen kyseessä olevista panimoista,
myös kantaja, oli osallistunut rikkomiseen ”ainakin 27.2.1996 ja 3.11.1999 välisenä aikana”. Riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleessa
se täsmentää lisäksi, että InBevin lausunnon mukaan rikkominen oli alkanut jo huomattavasti ennen vuotta 1996 eli
–        ”vuonna 1990 tai sitäkin aiemmin” hotelli- ja ravintolasektorin hinnankorotuksia koskevien keskustelujen osalta
–        ”vuosina 1993–1994” ostohyvityksiä ja hotelli- ja ravintolayritysten siirtämistä panimolta toiselle koskevien keskustelujen
osalta
–        ”vuonna 1987” Oranjeboom-Interbrew’n ja Bavarian välisten jakelijan tuotemerkillä myytävää olutta koskevien keskustelujen
osalta.
Kun otetaan huomioon InBevin lausunnon huomattava todistusvoima, komissio saattoi todeta, että kyseessä oleva rikkominen oli
alkanut ainakin niihin aikoihin, kun pidettiin InBevin lausunnon liitteenä olevassa taulukossa luetellut vuoden 1996 ensimmäiset
kokoukset, joissa InBev oli edustettuna sen ostettua Oranjeboomin vuonna 1995.
Koska on ensinnäkin osoitettu, että kantaja oli edustettuna 27.2.1996 pidetyssä kokouksessa, ja toiseksi koska InBevin lausunnosta
käy ilmi, että kantaja oli osallistunut Catherijne-kokouksiin niiden alusta alkaen vuonna 1993 tai vuonna 1994, komissio saattoi
näin ollen perustellusti todeta, että kantaja oli osallistunut kyseessä olevaan rikkomiseen ainakin 27.2.1996 lähtien.
Se, että riidanalaisessa päätöksessä ei todettu rikkomisen olemassaoloa ennen tätä päivämäärää, on riidanalaisen päätöksen
adressaateille tehty myönnytys. Tältä osin on huomattava, että unionin yleistä tuomioistuinta ei ole pyydetty lausumaan tämän
myönnytyksen lainmukaisuudesta tai tarkoituksenmukaisuudesta (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 340 ja 341 kohta).
Tällaisessa tilanteessa, kun kyse on säännöllisten kokousten sarjaan kuuluvista kokouksista, joiden kilpailunvastainen luonne
on osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla, toteamusta rikkomisen alkamisajankohdasta ei voida kyseenalaistaa kantajan
väitteellä 27.2.1996 pidetyn kokouksen sisältöä koskevan konkreettisen näytön riittämättömyydestä.
Näin ollen rikkomisen alkamisajankohdan määrittämistä koskeva väite on hylättävä.
–       Rikkomisen päättymisajankohdan määrittäminen
Komissio katsoi, että rikkomisen päättymisajankohta on 3.11.1999 kaikkien kyseessä olevien panimojen osalta (riidanalaisen
päätöksen 466–469 perustelukappale); kyseisenä päivänä pidettiin viimeinen Catherijne-kokous, josta komissiolla on suoraa
näyttöä mainittujen neljän panimon läsnäolosta. Tämä kokous on viimeinen InBevin lausunnon liitteenä olevassa kronologisessa
taulukossa mainittu kokous. InBevin komission tietopyyntöön antaman vastauksen mukaan 3.11.1999 pidetty kokous oli ”Catherijne-kokous
(hotelli- ja ravintolasektoria koskevat kysymykset /pöytäkirjakomitea); kuten aina Catherijne-neuvotteluissa, tässäkin kokouksessa
käsiteltiin lähinnä kohtuuttomia sopimuksia ja rauhanomaista rinnakkaiseloa” (riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappale).
Kantaja katsoo, että tämän lausunnon kanssa ovat ristiriidassa 3.11.1999 pidettyyn kokoukseen osallistuneiden InBevin johtajien
lausunnot, joista kantaja lainaa seuraavia kohtia:
–        ”19.8.1999 pidettiin neuvottelu, johon osallistuin. 3.11.1999 pidettiin kokous, johon minä ja – – osallistuimme. Kuten yleensä,
emme puhuneet konkreettisesti markkinakäyttäytymisestä. Kokous oli pikemminkin epävirallinen”
–        ”Hotelli- ja ravintolasektorin neljä johtajaa (Heineken, Grolsch, Bavaria ja Interbrew) pitävät yhteisiä kokouksia. Olen osallistunut
vain yhteen näistä kokouksista eli 3.11.1999 Enschedessä pidettyyn kokoukseen. – – vei minut sinne esitelläkseen minut muille.
Tällä kokouksella ei juurikaan ollut sisältöä. Kyse oli pikemminkin mukavasta tapaamisesta, jolla ei ollut mitään tiettyä
asialistaa. Ostohyvityksiä kommentoitiin yleisesti. Sain käsityksen, että olemassa oli jo vuosien ajan ollut jonkinlainen
ostohyvitysasteikko tai -sääntö, mutta sitä ei koskaan sanottu ääneen. Puhuttiin ainoastaan ostohyvitysten kokonaismääristä
laajemmassa merkityksessä, ja tässä yhteydessä voitiin käsitellä joitakin tapauksia. Sain käsityksen, että asteikko ei toiminut.
Kukin toimija päätti omasta strategiastaan. Pyrittiin ehkä hieman pelottelemaan, mutta kukin toimi kuitenkin itse päättämällään
tavalla.”
On todettava, että toisin kuin kantaja väittää, lausunnot, joihin se viittaa, eivät ole ristiriidassa komission toteamien
seikkojen kanssa. Viittaukset ”kohtuuttomiin sopimuksiin” ja ”rauhanomaiseen rinnakkaiseloon” sekä ”asteikkoon” ja ”ostohyvityssääntöön”
liittyivät selvästi hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaisiin sovellettujen ostohyvitysten yhteensovittamiseen. InBevin johtajien
lausunnoissa selvennettiin ainoastaan keskustelujen yksityiskohtaisuutta siltä osin, että niiden väitettiin olleen ”yleistä
kommentointia”, sekä sitä, etteivät keskustelut vaikuttaneet markkinoihin eli ”asteikko ei toiminut”. Edellä on kuitenkin
jo todettu, että sen paremmin keskustelujen yleisellä luonteella kuin silläkään, että keskustelut eivät vaikuttaneet markkinoihin,
ei voida kyseenalaistaa kyseessä olevan kokouksen kilpailunvastaista luonnetta (ks. edellä 69–71 kohta).
Se, että 3.11.1999 pidetty kokous oli osa kilpailunvastaisten kokousten sarjaa (ks. edellä 203 ja 204 kohta) ja että siinä
käsitellyt aiheet liittyivät aiempiin kilpailua rajoittaviin keskusteluihin, osoittaa lisäksi, että kokouksen koollekutsumisen
tarkoituksena oli varmistaa olosuhteet, joissa näitä keskusteluja voitaisiin jatkaa.
Vaikka oletettaisiin, että yhtäältä InBevin työntekijöiden lausuntojen, joihin kantaja vetoaa, ja toisaalta InBevin tietopyyntöön
antaman vastauksen välillä olisi tiettyä ristiriitaisuutta, on joka tapauksessa katsottava, että viimeksi mainitun vastauksen
todistusvoima on suurempi, kun otetaan huomioon oikeuskäytäntö, jonka mukaan yrityksen nimissä annetun vastauksen luotettavuus
on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella riippumatta siitä, millaisia kokemuksia
tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on (ks. vastaavasti edellä 77 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion
45 kohta).
Rikkomisen päättymisajankohdan määrittämistä koskeva väite ja siten koko kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut hyvän hallinnon periaatetta, kun se ei ole suorittanut kattavaa, huolellista
ja puolueetonta tutkimusta. Ensinnäkin kantaja väittää, että komissio on järjestelmällisesti tulkinnut tutkinta-aineistoon
sisältyviä asiakirjoja puolueellisesti ja johdattelevasti. Toiseksi se väittää, että InBevin leniency-hakemuksesta johtuvia
lausuntoja, joita komissio käytti keskeisinä todisteina perustellessaan toteamuksensa, olisi pitänyt tarkastella varauksellisemmin.
Kolmanneksi kantaja toteaa, että komissio on käyttänyt ilmeisen valikoivasti muita käytössään olleita todisteita ja maininnut
riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan sellaisia kohtia näistä todisteista, joiden perusteella se saattoi osoittaa rikkomisen
olemassaolon, ja jättänyt tarkoituksella mainitsematta muiden osapuolten väitteitä, jotka olisivat osoittaneet vääräksi sen
päätelmät. Neljänneksi kantaja moittii kilpailusta vastaavaa komission jäsentä lausunnoista, joita tämä antoi julkisuuteen
alankomaalaisessa televisio-ohjelmassa heti väitetiedoksiannon antamisen jälkeen. Näistä lausunnoista käy kantajan mukaan
ilmi, että komissio katsoi panimoiden rikkomiseen syyllistymisen näytetyksi jo ennen kuin nämä olivat saaneet mahdollisuutta
puolustautua väitetiedoksiannolta.
Viidenneksi kantaja moittii komissiota siitä, että se on tehnyt muutoksia väitteisiin tutkimuksen aikana. Se huomauttaa lähinnä,
että väite, joka koskee asiakaskunnan jakamisen ajoittaista yhteensovittamista sekä hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen
sektorilla, ei sisältynyt väitetiedoksiantoon. Kuudenneksi kantaja väittää, ettei komissio ole tutkinut todisteita, jotka
osoittavat kantajan kilpailleen aktiivisesti ja vahvistaneen hintansa itsenäisesti.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hallinnollisissa menettelyissä noudatettaviin unionin oikeusjärjestyksessä annettuihin
takeisiin kuuluu erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä
olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat (asia C-269/90, Technische Universität München, tuomio 21.11.1991, Kok.,
s. I-5469, Kok. Ep. XI, s. I-485, 14 kohta).
Kun tarkastellaan ensinnäkin nyt käsiteltävässä asiassa esitettyä väitettä, jonka mukaan komissio ei ole tutkinut todisteita
huolellisesti ja puolueettomasti, on muistettava, kuten edellä toisen kanneperusteen tarkastelun päätteeksi jo todettiin,
että komissio on esittänyt riittävät todisteet EY 81 artiklan rikkomisen olemassaolosta kyseessä olevan rikkomisen kahden
osatekijän osalta (ks. edellä 155 kohta). Tuon kanneperusteen tutkimisen yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin on jo arvioinut
kantajan esittämät moitteet InBevin lausuntoa sekä hallinnollisen menettelyn aikana esitettyjä seikkoja, joiden tarkoituksena
oli esittää vastakkaista näyttöä, koskevasta arvioinnista.
Tällaisessa tilanteessa on katsottava, että kantajan väite, joka koskee kattavan, huolellisen ja puolueettoman tutkimuksen
väitettyä puuttumista, liittyy edellä toisen kanneperusteen yhteydessä tarkasteltuihin väitteisiin, eikä sitä ole tarpeen
tutkia erikseen.
Siltä osin kuin kantajan väite, joka koskee kilpailusta vastaavan komission jäsenen esittämiä lausuntoja, voidaan tulkita
niin, että se koskee tosiasiassa syyttömyysolettaman periaatteen loukkaamista, on toiseksi todettava, että esitetty väite
ei ole merkityksellinen nyt esillä olevan asian ratkaisun kannalta.
Kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa on nimittäin arvioitava ainoastaan komission keräämien todisteiden perusteella.
Jos kilpailusääntöjen rikkominen on tosiasiallisesti näytetty toteen hallinnollisen menettelyn päättyessä, todisteet siitä,
että komissio on tämän menettelyn aikaisemmassa vaiheessa ilmaissut olevansa vakuuttunut kyseisen rikkomisen tapahtumisesta,
eivät voi heikentää kyseisestä rikkomisesta esitetyn näytön paikkansapitävyyttä (yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95,
T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries
CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 726 kohta).
Vaikka komission jäsenen alankomaalaisessa televisio-ohjelmassa komission toimenpiteitä koskevien esimerkkien yhteydessä esittämä
huomautus, jonka mukaan alankomaalaiset kuluttajat ”ovat maksaneet liikaa oluesta” panimojen menettelyjen vuoksi, olikin melko
sopimaton, sen perusteella ei kuitenkaan voida osoittaa, että komissio olisi näin ennakoinut päätöstään.
On todettava, että komission jäsenten kollegio tekee päätöksensä päätösluonnoksen perusteella. Toisin kuin kantaja väittää,
kyseessä olevan komission jäsenen huomautukset komission toteuttamista toimista eivät näin ollen mitenkään voineet tarkoittaa
sitä, että komissio olisi jo katsonut panimoiden kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistymisen näytetyksi.
Kun tarkastellaan väitettä siitä, että väitetiedoksianto ja riidanalainen päätös ovat epäyhteneväisiä siltä osin kuin on kyse
asiakaskunnan väitetystä jakamisesta sekä hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen sektorilla, on kolmanneksi todettava,
että kantajan moitteet ovat perusteettomia.
Väitetiedoksiannosta käy nimittäin ilmi, että komissio on selvästi todennut osapuolten myöntäneen syyllisyytensä tällaiseen
yhteistoimintaan. Komissio huomautti yhtäältä väitetiedoksiannon 262–272 kohdassa nimenomaisesti, että panimot olivat harjoittaneet
yhteistoimintaa asiakaskunnan jakamisen osalta hotelli- ja ravintolasektorilla. Toisaalta väitetiedoksiannon 311 ja 312 kohdasta
ilmenee, että esitetyt väitteet koskivat juuri asiakaskunnan jakamista panimojen välillä.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäistä kanneperustetta ei voida hyväksyä.

Kuudes kanneperuste, joka koskee olennaisten muotomääräysten rikkomista sekä hyvän hallinnon periaatteen ja kantajan puolustautumisoikeuksien
loukkaamista siltä osin kuin kantajan ei ole annettu tutustua tutkinta-aineistoon kuuluvaan asiakirjaan ja muiden asianomaisten
yritysten väitetiedoksiantoon esittämiin vastauksiin
Asianosaisten lausumat
Kantaja moittii komissiota ensinnäkin siitä, ettei se ole antanut kantajan tutustua muiden menettelyn osapuolten väitetiedoksiantoon
esittämiin vastauksiin, mikä on vaikuttanut kantajan puolustautumisoikeuksiin. Kantaja väittää erityisesti, että se olisi
voinut näiden vastausten perusteella vedota muihin sen puolesta puhuviin seikkoihin tukeakseen päätelmää, jonka mukaan panimot
eivät koskaan harjoittaneet yhteistoimintaa Alankomaiden olutmarkkinoilla. Se huomauttaa lisäksi, että komissio käytti riidanalaisen
päätöksen 203 perustelukappaleessa todisteena kantajaa vastaan Heinekenin antaman vastauksen kohtaa, jossa Heineken myönsi,
että keskusteluja oli käyty tynnyrioluen hinnoista, vaikka tätä kohtaa ei ollut annettu tiedoksi kantajalle.
Kantaja väittää toiseksi, että komissio on rikkonut asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohtaa, kun se ei ole antanut kantajan
tutustua puolustautumisensa kannalta merkitykselliseen tutkinta-aineiston asiakirjaan. Kantaja toteaa erityisesti, ettei se
ole saanut tutustua yhteenvetoon niiden hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaiden määristä, jotka panimot olivat saaneet asiakkaikseen
ja joiden asiakkuuden ne olivat menettäneet vuosina 1997–2001. Toisin kuin komissio väittää, kantaja katsoo, etteivät nämä
tiedot olleet luottamuksellisia ja että tämän asiakirjan avulla se olisi voinut osoittaa, että Alankomaiden olutmarkkinoiden
hotelli- ja ravintolasektorilla tapahtui jatkuvasti muutoksia, mikä oli osoitus panimojen välisestä aktiivisesta kilpailusta.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukaan ”asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä
on täysin turvattava; niillä on oikeus tutustua komission asiakirja-aineistoon edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon
yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta – –”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus tutustua asiakirjoihin
merkitsee, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät
asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta (ks. vastaavasti asia C-199/99 P, Corus UK v. komissio,
tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11177, 125–128 kohta ja asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok., s. II-1775,
81 kohta).
Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission
sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta (edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 68 kohta).
Se, että asianomaisia vastaan puhuvaa asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi, merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista
ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys osoittaa, että ensinnäkin komissio on nojautunut tähän asiakirjaan
tukeakseen väitettään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomista, ja toiseksi tämä väite voidaan näyttää toteen vain kyseisen
asiakirjan perusteella. Näin ollen asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessään
päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta
(edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 71–73 kohta).
Mikäli kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen
yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn
kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi kyennyt käyttämään kyseisiä sen puolesta
puhuvia asiakirjoja puolustuksessaan (asia C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P,
Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, tuomion 318 kohta ja edellä 34 kohdassa
mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 81 kohta), osoittamalla erityisesti, että se olisi voinut tuoda esiin
seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiannon laatimisvaiheessa tekemien arviointien kanssa,
ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan päätöksessä tehtyihin arviointeihin (edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 75 kohta).
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessa kantaja väittää, ettei se ollut saanut tutustua muiden asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon
antamiin vastauksiin, eikä myöskään tutkinta-aineistoon sisältyvään komission luottamukselliseksi katsomaan asiakirjaan.
–       Muiden yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset
On muistettava, että väitetiedoksiannon tarkoituksena on rajata yritystä vastaan aloitetun menettelyn kohde ja varmistaa puolustautumisoikeuksien
tehokas käyttö (ks. asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2567, 80
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä näkökulmasta väitetiedoksiantoon liittyy useita puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatetta koskevia menettelyllisiä
takeita, joihin kuuluu oikeus tutustua komission tutkinta-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin.
Väitetiedoksiantoon annetut vastaukset eivät kuulu varsinaiseen tutkinta-aineistoon (edellä 226 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 380 kohta).
Koska ne ovat asiakirjoja, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon väitetiedoksiannon toimittamisen hetkellä, komission on
annettava tiedoksi nämä muiden asianomaisten osapuolten esittämät vastaukset ainoastaan, jos ilmenee, että ne sisältävät asianomaisia
vastaan tai niiden puolesta puhuvia uusia seikkoja.
Oikeutta tutustua komission asiakirja-aineistoon [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan, ETA-sopimuksen 53, 54 ja 57 artiklan ja neuvoston
asetuksen (EY) N:o 139/2004 soveltamistapauksissa koskevista säännöistä annetun komission tiedonannon (EUVL 2005, C 325, s.
7) 27 kohdan mukaan osapuolille ei yleissäännön mukaan myöskään myönnetä oikeutta tutustua muiden tutkimuksessa mukana olevien
osapuolten väitetiedoksiantoon esittämiin vastauksiin. Osapuolelle myönnetään oikeus tutustua näihin asiakirjoihin ainoastaan,
jos ne voivat olla komission väitetiedoksiannossaan kyseistä osapuolta vastaan esittämiin väitteisiin liittyviä uusia todisteita,
riippumatta siitä, ovatko todisteet luonteeltaan syyllisyyden osoittavia vai vapauttavia.
Tältä osin on todettava yhtäältä asianomaista vastaan puhuvista uusista todisteista, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
on niin, että jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen kohtaan näyttääkseen toteen, että
kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa
tällaiseen uuteen todisteeseen (edellä 226 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 386
kohta ja asia T-314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3085, 50 kohta).
Kantaja väittää nyt käsiteltävässä asiassa, että komissio on käyttänyt riidanalaisen päätöksen 203 perustelukappaleessa todisteena
kantajaa vastaan Heinekenin antaman vastauksen kohtaa, jossa Heineken myönsi, että keskusteluja oli käyty tynnyrioluen hinnoista,
vaikka tätä kohtaa ei ollut annettu tiedoksi kantajalle.
On huomattava, että komissio toteaa edellä mainitussa perustelukappaleessa vastauksena kantajan ja Heinekenin esittämiin väitteisiin,
että 8.1.1999 pidetyssä kokouksessa käytyjen lainvastaisten keskustelujen olemassaolo perustuu edellä esitettyihin seikkoihin
eli InBevin lausuntoon sekä Grolschin ja kantajan edustajien muistiinpanoihin. Vaikka komissio lisää, että Heineken oli itse
”tietyin varauksin” myöntänyt väitetiedoksiantoon esittämässään vastauksessa, että hinnoista oli keskusteltu, tämä seikka
ainoastaan täydentää tältä osin komission hyväksymää, kyseessä olevaa kokousta koskevien aihetodisteiden kokonaisuutta, eikä
se voi olla kantajaa vastaan puhuva uusi todiste.
Kun tarkastellaan asianomaista vastaan puhuvia uusia todisteita, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla ei ole velvollisuutta
toimittaa niitä saataville omasta aloitteestaan. Siinä tapauksessa, että komissio olisi hallinnollisessa menettelyssä hylännyt
kantajan pyynnön saada tutustua asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksia voitaisiin
todeta loukatun ainoastaan, jos on näytetty toteen, että hallinnollisessa menettelyssä olisi voitu päätyä eri lopputulokseen,
jos kantajalla olisi ollut mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin tämän menettelyn aikana (edellä 226 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, 383 kohta).
Jos kantaja vetoaa siihen, että vastaukset, joita ei ole annettu tiedoksi, sisältävät sen puolesta puhuvia todisteita, sen
tehtävänä on esittää ensimmäiset tiedot näiden asiakirjojen hyödyllisyydestä puolustautumisensa kannalta.
Kantajan on nimittäin mainittava mahdolliset sen puolesta puhuvat todisteet tai esitettävä näyttöä niiden olemassaolosta ja
siten niiden hyödyllisyydestä unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun kannalta (ks. vastaavasti asia T-43/02, Jungbunzlauer
v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 351–359 kohta).
Kantaja väittää nyt käsiteltävässä asiassa, että se olisi voinut muiden menettelyn osapuolten esittämien vastausten perusteella
vedota muihin sen puolesta puhuviin seikkoihin tukeakseen päätelmää, jonka mukaan panimot eivät koskaan harjoittaneet yhteistoimintaa
Alankomaiden olutmarkkinoilla.
Siltä osin kuin kantaja väittää, että myös muut yritykset esittivät väitetiedoksiantoon esittämissään vastauksissa väitteitä,
joissa kilpailusääntöjen rikkominen kiistettiin, on kuitenkin huomattava, että tämä maininta ei riitä siihen, että näitä väitteitä
pidettäisiin kantajan puolesta puhuvina seikkoina (ks. vastaavasti edellä 251 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer v. komissio,
tuomion 353 ja 355 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, ettei kantaja ole maininnut mahdollisia sitä vastaan tai sen puolesta puhuvia uusia todisteita,
joita voisi sisältyä väitetiedoksiannossa mainittuihin vastauksiin.
Väite, jonka mukaan kantajan ei ole annettu tutustua näihin vastauksiin, on näin ollen hylättävä.
–       Väitetysti luottamuksellinen asiakirja
Kantaja arvostelee sitä, ettei sen ole annettu tutustua luetteloon, jossa mainitaan eri panimojen saamat uudet asiakkuudet
ja niiden menettämät asiakkuudet hotelli- ja ravintolasektorilla vuosina 1997–2001 ja joka kuului tutkinta-aineistoon. Kantaja
katsoo, että tutustuminen näihin tietoihin oli välttämätöntä sen puolustuksen kannalta, sillä se olisi näin pystynyt osoittamaan,
että Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla oli tapahtunut muutoksia ja että komission päätelmä siitä, että kilpailu
oli tällä sektorilla rajoitettua, oli virheellinen.
On kuitenkin todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että kyseinen asiakasluettelo olisi voinut olla hyödyllinen sen puolustuksen
kannalta, joten ei ole tarpeen selvittää, luonnehtiko komissio perustellusti pyydetyt tiedot luottamuksellisiksi.
Riidanalaisen päätöksen 259 perustelukappaleesta ilmenee nimittäin, että komission päätelmä siitä, että kantaja oli osallistunut
asiakaskunnan jakamiseen hotelli- ja ravintolasektorilla, perustuu Heinekenin sisäiseen kirjeeseen, joka koskee kantajan hallintoneuvoston
jäsenen kanssa käytyä keskustelua ja jonka teksti on esitetty riidanalaisen päätöksen 184 perustelukappaleessa ja tulkittu
sen 187–189 perustelukappaleessa. Panimojen kyseisellä ajanjaksolla saamia uusia asiakkuuksia ja niiden menettämiä asiakkuuksia
koskevia tietoja ei joka tapauksessa voida pitää tätä toteamusta koskevana, kantajan puolesta puhuvana todisteena.
Näin ollen väite, joka koskee sitä, ettei kantajan ole annettu tutustua hotelli- ja ravintolasektorin asiakasluettelon sisältävään
asiakirjaan, sekä koko käsiteltävänä oleva kanneperuste on hylättävä perusteettomina.

Neljäs kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan ja suuntaviivojen rikkomista sekä yhdenvertaisen kohtelun
periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista sakon määrän määrittämisen yhteydessä
Asianosaisten lausumat
Kantaja riitauttaa ensinnäkin tavan, jolla komissio on laskenut sakon määrän, ja erityisesti rikkomisen vakavuutta koskevan
komission analyysin. Se katsoo erityisesti, että koska riidanalaisessa tuomiossa komissio lievensi väitetiedoksiannossa esittämiään
moitteita erittäin vakavasta rikkomisesta, sen olisi pitänyt luokitella kilpailusääntöjen rikkominen selvästi lievemmäksi.
Kantaja moittii komissiota lisäksi siitä, ettei se ole ottanut rikkomisen vakavuuden arvioinnin yhteydessä huomioon, että
rikkominen ei vaikuttanut millään tavalla Alankomaiden olutmarkkinoihin. Se katsoo, että toisin kuin riidanalaisen päätöksen
452 perustelukappaleessa todetaan, rikkomisen vaikutus markkinoihin oli mitattavissa.
Toiseksi kantaja katsoo, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on poikennut huomattavasti
aiemmasta päätöskäytännöstään ja etenkin sakoista, jotka se määräsi päätöksessään 2003/569, [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä
(Asia COMP/37.800/F3 – Luxemburgilaiset panimot) 5.12.2001 tekemässään päätöksessä 2002/759/EY (EYVL 2002, L 253, s. 21) ja
[EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.37.750/B2 – Brasseries Kronenbourg, Brasseries Heineken) 29.9.2004 tekemässään
päätöksessä 2005/503/EY (EUVL 2005, L 184, s. 57).
Kolmanneksi kantaja esittää, että komissio on loukannut suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska
sakko on suhteeton Heinekenille ja Grolschille määrättyihin sakkoihin verrattuna. Kantaja huomauttaa lähinnä, että komissio
on sakkoa vahvistaessaan antanut suhteettoman suuren merkityksen sen liikevaihdolle, mikä on vääristänyt selvästi panimojen
välisiä voimasuhteita ja kantajan markkina-asemaa kyseisillä markkinoilla. Lisäksi se katsoo, että komission olisi pitänyt
sakon laskentapohjaa määrittäessään ottaa huomioon sen liikevaihto ilman valmisteveroja.
Komissio kiistää kantajan esittämät väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistettava, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille
tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklaa. Tämän säännöksen mukaan
on niin, että kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia
sen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on lisäksi laaja harkintavalta sakkojen laskentamenetelmän osalta. Tähän menetelmään,
jota rajaavat suuntaviivat, sisältyy joustavia osatekijöitä, joiden perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää harkintavaltaansa
asetuksen N:o 1/2003 säännösten mukaisesti (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-322/07 P, C-327/07 P ja C-338/07 P, Papierfabrik
August Koehler ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7191, 112 kohta).
Lisäksi on todettava, että sellaisilla aloilla kuin asetuksen N:o 1/2003 nojalla määrätyn sakon määrän määrittämisessä, jossa
komissiolla on harkintavaltaa, kyseisiä arviointeja koskeva laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, ettei asiassa ole
tehty ilmeistä arviointivirhettä (ks. vastaavasti asia T-241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005,
Kok., s. II-2917, 79 kohta).
Komission harkintavalta ja sen rajat eivät kuitenkaan lähtökohtaisesti vaikuta siihen, miten unionin tuomioistuin käyttää
täyttä tuomiovaltaansa (edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 538 kohta),
jonka perusteella sillä on valta poistaa komission määräämä sakko tai alentaa tai korottaa tällaisen sakon määrää (ks. vastaavasti
asia C-3/06 P, Groupe Danone v. komissio, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I-1331, 60–62 kohta).
Käsiteltävänä oleva kanneperuste käsittää kolme osaa, joista ensimmäinen koskee rikkomisen vakavuuden virheellistä arviointia,
toinen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista suhteessa komission aiempaan päätöskäytäntöön ja kolmas yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista suhteessa riidanalaisen päätöksen muille adressaateille määrättyihin
sakkoihin.
–       Ensimmäinen osa, joka koskee rikkomisen vakavuuden virheellistä arviointia
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan nojalla sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja
sen kesto.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten
erityisesti asian erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen varoittavan vaikutuksen perusteella, joiden suhteen komissiolla
on harkintavaltaa (yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v.
komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 241 kohta ja yhdistetyt asiat C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja C-137/07 P,
Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I-8681, 91 kohta).
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on etenkin otettava huomioon sen laatu, sen
todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden
laajuus.
Täyteen harkintavaltaan perustuvaa valvontaa harjoittaessaan unionin yleisen tuomioistuimen on kuitenkin arvioitava, onko
määrätyn sakon määrä oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen ja kestoon, ja punnittava keskenään kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta ja niitä seikkoja, joihin kantaja vetoaa (asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005,
Kok., s. II-4407, 136 kohta).
Kantaja esittää kaksi väitettä, joilla se pyrkii kyseenalaistamaan komission tekemän määritelmän rikkomisen vakavuudesta.
Ensinnäkin se vastustaa rikkomisen luokittelua erittäin vakavaksi ja huomauttaa, että komissio luopui riidanalaisessa päätöksessä
useista rikkomisen tekijöistä väitetiedoksiantoon verrattuna.
On muistettava, että suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan erittäin vakavat
rikkomiset tarkoittavat pääasiassa ”hintakartelleja tai markkinoiden jakamisia horisontaalisin rajoituksin”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että tämäntyyppiset kartellit kuuluvat kaikkein vakavimpiin kilpailun
vahingoittamisen muotoihin, koska niillä pyritään kerta kaikkiaan poistamaan niitä soveltavien yritysten välinen kilpailu,
ja haittaavat tällä tavoin unionin perustavoitteiden saavuttamista (ks. vastaavasti edellä 272 kohdassa mainittu asia Groupe
Danone v. komissio, tuomion 147 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska komissio totesi perustellusti, että kantaja oli osallistunut rikkomiseen sitoutumalla sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen
menettelytapojen kokonaisuuteen, jonka tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla erityisesti sovittamalla yhteen
hintoja ja hinnankorotuksia ja jakamalla asiakaskuntaa, kantajan väitettä siitä, ettei rikkomista voida pitää erittäin vakavana,
ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Riidanalaisen päätöksen 442 perustelukappaleessa tehty toteamus, jonka mukaan nyt käsiteltävä rikkominen olisi suuntaviivojen
mukaisesti luokiteltava luonteensa vuoksi erittäin vakavaksi, ei siis ole virheellinen. Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa
sillä, että joitakin väitetiedoksiannossa mainittuja rikkomisen osatekijöitä ei todettu riidanalaisessa päätöksessä, sillä
tässä päätöksessä esitetään tekijät, joiden perusteella rikkominen on luokiteltu erittäin vakavaksi.
Toiseksi kantaja moittii komissiota siitä, että se on päätellyt, ettei kartellin vaikutus markkinoihin ollut mitattavissa,
ja että se ei ole ottanut huomioon tutkinta-aineistoon sisältyviä seikkoja, jotka osoittivat, ettei rikkomisella ollut mitään
vaikutusta markkinoihin.
On muistettava, että vaikka rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin on tekijä, joka on otettava huomioon tämän rikkomisen
vakavuutta arvioitaessa, kyse on yhdestä kriteeristä muiden kriteerien – kuten rikkomisen luonteen ja maantieteellisten markkinoiden
laajuuden – joukossa. Vastaavasti suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisestä alakohdasta johtuu, että tämä vaikutus
on otettava huomioon ainoastaan, jos se on mitattavissa.
Lisäksi on huomattava, että horisontaalisia hintakartelleja tai markkinoiden jakamiseen tähtääviä kartelleja, kuten nyt käsiteltävässä
asiassa kyseessä olevaa rikkomista, voidaan pitää erittäin vakavina jo niiden laadun perusteella, ilman että komission pitäisi
osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin. Kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin
on vain yksi sellainen tekijä muiden joukossa, jonka perusteella komissio voi korottaa sakon laskentapohjaa mahdollisesta
20 miljoonan euron vähimmäismäärästä, jos tämä tekijä on mitattavissa (asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio,
tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 74 ja 75 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio totesi riidanalaisen päätöksen 453 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Tässä menettelyssä on mahdotonta mitata sopimusten kokonaisuuden, josta rikkominen muodostuu, todellista vaikutusta Alankomaiden
markkinoihin, joten suuntaviivojen mukaisesti komissio ei perusta kantaansa tiettyyn vaikutukseen, sillä suuntaviivoissa todetaan,
että todellinen vaikutus on otettava huomioon, jos se on mitattavissa – –. Näin ollen komissio ei ota huomioon markkinoihin
kohdistunutta vaikutusta määrittäessään nyt käsiteltävässä asiassa sovellettavia sakkoja.”
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 455 perustelukappaleessa, joka sisältää komission päätelmän rikkomisen vakavuudesta,
seuraavaa:
”Ottaen huomioon rikkomisen luonteen ja sen, että rikkominen koski koko Alankomaiden aluetta, yritykset, joille tämä päätös
on osoitettu, ovat rikkoneet [EY] 81 artiklaa erittäin vakavalla tavalla.”
Näistä kohdista johtuu, että määrittäessään rikkomisen vakavuutta komissio ei ole käyttänyt perusteena rikkomisen todellista
vaikutusta vaan rikkomisen luonnetta ja kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden laajuutta.
Tältä osin on todettava, että kun otetaan huomioon todetun rikkomisen luonne eli se, että sen tarkoituksena oli erityisesti
hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittaminen ja asiakaskunnan jakamisen ajoittainen yhteensovittaminen, komissio saattoi
oikeutetusti olla ottamatta huomioon rikkomisen vaikutusta markkinoihin.
Tästä johtuu, että luokittelemalla kyseessä olevan rikkomisen erittäin vakavaksi komissio ei poikennut suuntaviivoistaan eikä
loukannut periaatteita, joihin kantaja vetoaa.
Kantajan väite siitä, ettei kartelli vaikuttanut markkinoihin, sekä koko käsiteltävänä oleva kanneperusteen osa on näin ollen
hylättävä perusteettomina.
–       Toinen osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista suhteessa komission aiempaan päätöskäytäntöön
Aluksi on todettava yhtäältä, että komission aiemmin noudattama päätöskäytäntö ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva
oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla (asia T-203/01, Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-4071, 292
kohta), ja toisaalta, että komissiolla on asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 1/2003 osalta harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa,
jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä (yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01,
T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 216 kohta), ja
jotta se voisi mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi (edellä 270 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 169 kohta).
Kuten edellä on jo todettu, nyt käsiteltävässä asiassa kantajalle määrätyn sakon määrä määritettiin asetuksen 1/2003 23 artiklan
3 kohdan mukaisesti rikkomisen vakavuuden ja sen keston perusteella. Tältä osin kantaja ei voi perustaa väitettään pätevästi
ainoastaan siihen seikkaan, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään määrännyt samankaltaisista menettelyistä sakkoja,
jotka ovat olleet alhaisempia kuin sen nyt käsiteltävässä asiassa kantajalle määräämä sakko.
Tällaisessa tilanteessa kantaja ei voi myöskään vedota yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen. Unionin tuomioistuin
on näet toistuvasti todennut, että komission aiempi päätöskäytäntö ei ole sakkojen määrittämisen oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden
alalla ja että muita asioita koskevat päätökset ovat luonteeltaan vain viitteellisiä syrjinnän mahdollisen olemassaolon osalta,
koska on epätodennäköistä, että niihin liittyvät olosuhteet, kuten markkinat, tuotteet, yritykset ja asianomaiset ajanjaksot,
olisivat identtisiä (ks. edellä 270 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 233 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Siltä osin kuin on kyse kantajan väitteestä, joka koskee kolmessa aiemmassa päätöksessä 2003/569, 2002/759 ja 2005/503 määrättyjen
sakkojen tasoa, nyt käsiteltävässä asiassa on tältä osin todettava aluksi, että toisin kuin riidanalaisessa päätöksessä, jossa
komissio luonnehti kyseessä olevan rikkomisen erittäin vakavaksi, päätöksissä 2002/759 ja 2005/503 se katsoi, että rikkomiset
olivat vakavia. Kantaja ei voi siis pätevästi vedota näihin päätöksiin perustellakseen väitteensä siihen kohdistuneesta syrjivästä
kohtelusta.
Kantaja päättelee päätöksen 2003/569 osalta, että kyseessä on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen sillä perusteella,
että rikkomisessa osallisena olleille belgialaisille panimoille määrätyt sakot olivat huomattavasti alhaisemmat kuin riidanalaisessa
päätöksessä määrätyt sakot, vaikka rikkomisten luonne ja kyseessä olevat markkinaolosuhteet eivät eronneet toisistaan siten,
että tämä ero olisi ollut perusteltu.
Tältä osin on muistettava, että komissio arvioi rikkomisten vakavuuden useiden seikkojen perusteella, jotka eivät muodosta
huomioon otettavien perusteiden sitovaa tai tyhjentävää luetteloa, ja että se ei myöskään ole velvollinen soveltamaan tarkkaa
matemaattista kaavaa, oli sitten kyse määrättävän sakon kokonaissummasta tai sen jakamisesta eri osatekijöihin (ks. asia T-67/01,
JCB Service v. komissio, tuomio 13.1.2004, Kok., s. II-49, 187 ja 188 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaisessa tilanteessa erillisiä rikkomisia koskevan kahden päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen suorassa vertailussa
on vaarana, että sakon laskemisen eri vaiheiden tarkoitus vääristyy. Sakkojen lopulliset määrät heijastavat nimittäin kunkin
kartellin erityisiä olosuhteita ja esimerkkitapauksesta tehtyjä arvioita.
Edellä esitetystä johtuu, ettei kantajan tilannetta voida määrättyjen sakkojen tason osalta verrata niiden yritysten tilanteeseen,
joille esille otetut aiemmat päätökset oli osoitettu.
Näiden seikkojen perusteella on tarpeen hylätä väite, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista suhteessa
komission aiempaan päätöskäytäntöön.
–       Kolmas osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista suhteessa muille kyseessä
olevaan kartelliin osallisille yrityksille määrättyihin sakkoihin
Kantaja riitauttaa käsiteltävänä olevalla kanneperusteen osalla lähinnä komission arvioinnin, joka koskee sakkojen laskentapohjien
määrittämistä komission soveltaman erilaisen kohtelun yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 462 perustelukappale).
Tältä osin on huomattava, että suuntaviivojen mukaan silloin, kun rikkomiseen on osallistunut useita yrityksiä, komissio voi,
kuten se on tehnyt käsiteltävässä asiassa, vaihdella laskentapohjia, jotta se voi ottaa huomioon kunkin yrityksen tapauskohtaisen
painoarvon, jakamalla kartellin jäsenet ryhmiin ”erityisesti, kun samanlaisiin rikkomuksiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan
erikokoisia” (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta). Suuntaviivoissa täsmennetään lisäksi, että ”samasta toiminnasta
määrättävän seuraamuksen tasapuolisuuden periaate voi olosuhteiden niin vaatiessa johtaa siihen, että asianomaisille yrityksille
määrätään erikokoiset määrät, vaikka nämä erot eivät perustu laskelmiin” (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan seitsemäs alakohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että määrittäessään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta komissio ei ole velvollinen
varmistamaan tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta, että kunkin yrityksen osalta
lasketut sakkojen lopulliset määrät heijastavat kaikkia yritysten kokonaisliikevaihtojen eroavuuksia. Se voi sen sijaan jakaa
yritykset luokkiin (asia T-213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok., s. II-913, 385 kohta ja asia T-330/01,
Akzo Nobel v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3389, 57 kohta).
Yrityksiä tällä tavalla luokkiin jaettaessa on tosin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan toisiinsa
rinnastettavissa olevia tilanteita ei saa kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita samalla tavalla, ellei tällainen
kohtelu ole objektiivisesti perusteltua. Lisäksi oikeuskäytännön mukaan sakkojen määrän on oltava ainakin oikeassa suhteessa
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisen osalta huomioon otettaviin seikkoihin nähden (asia T-161/05, Hoechst v.
komissio, 30.9.2009, Kok., s. II-3555, 124 kohta).
Jotta nyt käsiteltävässä asiassa voitaisiin määritellä luokat, joihin asianomaiset yritykset voidaan jakaa, on todettava,
kuten riidanalaisen päätöksen 457 ja 458 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on päättänyt ottaa huomioon niiden suhteellisen
merkityksen kyseessä olevilla markkinoilla ja käyttänyt tässä perusteena yhtä ainoaa kriteeriä, joka on rikkomisen viimeisenä
kokonaisena kalenterivuonna eli vuonna 1998 toteutunut olutmyynti Alankomaissa.
Komissio määritteli tällä perusteella kolme yritysluokkaa. Ensimmäiseen luokkaan kuuluu Heineken, jonka myynti Alankomaissa
oli ollut 450–480 miljoonaa euroa. Toiseen luokkaan kuuluvat Grolsch ja InBev, joiden myynti Alankomaissa oli ollut 150–180
miljoonaa euroa. Kantaja kuuluu kolmanteen luokkaan, ja sen myynti Alankomaissa oli ollut 100–130 miljoonaa euroa. Ensimmäiselle
luokalle määrätty sakon määrä oli 65 000 000 euroa, toiselle luokalle 25 000 000 euroa ja kolmannelle luokalle 17 000 000
euroa.
Toimiessaan tällä tavalla komissio valitsi johdonmukaisen menetelmän, jolla se jakoi kartellin jäsenet kolmeen luokkaan ja
joka oli objektiivisesti perusteltu kunkin näihin kolmeen luokkaan kuuluvan yrityksen markkinaosuuksien eroilla (ks. vastaavasti
edellä 288 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 220 kohta). Lisäksi on todettava, että
näin tehdessään komissio ei ole poikennut suuntaviivoissa vahvistetusta tavanomaisesta menetelmästään. Jos kantaja lisäksi
katsoo, että sen markkinaosuus oli pienin kaikista kartelliin osallisista yrityksistä, on todettava, että se sisällytettiin
kolmanteen luokkaan juuri tämän seikan perusteella.
Kun tarkastellaan kantajan väitettä, jonka mukaan pelkän liikevaihdon huomioon ottaminen ei anna täsmällistä kuvaa siitä,
mitkä ovat yritysten taloudelliset mahdollisuudet aiheuttaa vahinkoa kilpailulle Alankomaiden olutmarkkinoilla, on muistettava,
että huolimatta liikevaihdon likimääräisyydestä sitä pidetään kilpailuoikeuden osalta riittävänä perusteena arvioitaessa asianomaisten
yritysten kokoa ja taloudellista voimaa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v.
komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 121 kohta).
Tätä perustetta on sovellettu nyt käsiteltävässä asiassa asianmukaisesti, joten mikään ei anna aihetta päätellä, että yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta olisi loukattu sakon laskentapohjan osalta.
Kun tarkastellaan sitä seikkaa, että kantaja vastustaa valmisteveron sisältävän liikevaihdon käyttöä yksilöllisten sakon perusmäärien
laskemisessa, on korostettava, että siltä osin kuin tässä laskennassa on otettu huomioon muiden kartelliin osallisten yritysten
suhteellinen painoarvo kyseisillä markkinoilla, valmisteverojen ja muiden verojen liikevaihtoon sisällyttämättä jättäminen
ei olisi vaikuttanut komission lopulliseen päätelmään. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen olisi voitu vedota
perustellusti ainoastaan siinä tapauksessa, jos komissio olisi laskenut muiden asianomaisten osapuolten yksilölliset perusmäärät
sellaisen liikevaihdon perusteella, joka ei sisällä valmisteveroja.
Kantaja ei ole pystynyt osoittamaan, että komissio olisi loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta
erilaisen kohtelun yhteydessä, joten käsiteltävänä oleva kanneperusteen osa on hylättävä perusteettomana.
Kaiken edellä esitetyn perusteella neljäs kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Viides kanneperuste, joka koskee hallinnollisen menettelyn kohtuutonta kestoa
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää ensinnäkin, että hallinnollisen menettelyn pitkittyminen vaikutti sen puolustautumisoikeuksiin. Kantaja väittää
nimittäin, että komission vuonna 2000 suorittamista tarkastuksista ja kantajan komission tietopyyntöihin antamista vastauksista
huolimatta kutakin kokousta koskevia tietoja ei selvennetty siten, että se olisi mainitusta hetkestä lähtien pystynyt esittämään
kysymyksiä rikkomisessa osallisena olleille johtajille.
Kantaja esittää lisäksi, että hallinnollisen menettelyn pitkittyminen johti kohtuuttoman suureen sakkoon, sillä komission
suhtautuminen sakkojen määrään oli ajan kuluessa tiukentunut.
Toiseksi kantaja väittää, että menettelyn kohtuuttoman keston vuoksi myönnetty 100 000 euron alennus sakon määrään on liian
pieni, eikä se ole oikeassa suhteessa menettelyn kokonaiskestoon.
Komissio huomauttaa, että se totesi riidanalaisen päätöksen 497–500 perustelukappaleessa nimenomaisesti, että menettelyn kesto
oli kohtuuton ja että se oli tästä syystä myöntänyt poikkeuksellisen alennuksen kantajalle määrättyyn sakkoon.
Komissio huomauttaa lisäksi, että vaikka hallinnollisen menettelyn toteuttaminen kohtuullisessa ajassa tunnustetaan vakiintuneessa
oikeuskäytännössä, tämän määräajan ylittäminen oikeuttaa kuitenkin kumoamaan rikkomisen toteavan päätöksen ainoastaan, jos
osoitetaan, että tämän periaatteen loukkaaminen rikkoo asianomaisten yritysten puolustautumisoikeuksia.
Tältä osin komissio esittää, että toisin kuin kantaja väittää, tämä sai tietoonsa tärkeimmän osan rikkomista, kyseisiä markkinoita
ja rikkomisen ajankohtaa koskevista seikoista sille osoitetun 17.3.2000 tehdyn tarkastuspäätöksen ansiosta. Komission mukaan
tässä päätöksessä viitattiin jo kilpailunvastaisiin menettelyihin, jotka liittyivät hintojen vahvistamiseen, markkinoiden
jakamiseen ja/tai tietojenvaihtoon Alankomaiden olutmarkkinoilla sekä vähittäiskaupan että hotelli- ja ravintolamarkkinoiden
osalta. Kantajan väitettä ei sen mielestä voida hyväksyä myöskään siksi, että komission tälle vuodesta 2001 alkaen esittämät
kysymykset olivat erittäin yksityiskohtaisia.
Komissio kiistää myös kantajan väitteen siitä, että sakon määrän alentaminen menettelyn kohtuuttoman keston perusteella ei
ollut oikeassa suhteessa menettelyn pitkittymiseen. Komissio katsoo, että sillä on laaja harkintavalta tältä osin ja että
yksi sen oikeuksista on myöntää tällainen alennus omasta aloitteestaan. Komissio huomauttaa lisäksi, että nyt käsiteltävässä
asiassa käydyn hallinnollisen menettelyn kesto oli lyhyempi kuin aiemmissa asioissa, joissa se oli kuitenkin soveltanut samaa
alennusta.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kohtuullisen käsittelyajan noudattaminen kilpailupolitiikkaa koskevissa hallinnollisissa
menettelyissä on unionin oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamista unionin tuomioistuimet valvovat (edellä 239 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 167–171 kohta ja asia C-113/04 P, Technische
Unie v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I-8831, 40 kohta).
Tämän periaatteen soveltamiseksi on tehtävä ero hallinnollisen menettelyn kahden vaiheen eli väitetiedoksiantoa edeltäneen
tutkintavaiheen ja muun hallinnollisen menettelyn välillä, joista molempiin liittyy oma sisäinen logiikka (edellä 316 kohdassa
mainittu asia Technische Unie, tuomion 42 kohta).
Ensimmäinen vaihe, joka kestää aina väitetiedoksiantoon asti, alkaa siitä hetkestä, jona komissio ryhtyy toimenpiteisiin,
jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja komission on tämän ensimmäisen vaiheen perusteella voitava ottaa
kantaa siihen, kuinka menettelyä jatketaan. Toinen vaihe puolestaan kestää väitetiedoksiannosta lopullisen päätöksen tekemiseen.
Komission on voitava toisen vaiheen nojalla ottaa lopullisesti kantaa kilpailusääntöjen rikkomista koskevaan moitteeseen (edellä
316 kohdassa mainittu asia Technische Unie v. komissio, tuomion 43 kohta).
–       Hallinnollisen menettelyn kesto
Nyt käsiteltävässä asiassa on aluksi huomattava, että komissio myönsi riidanalaisen päätöksen 498 perustelukappaleessa, että
hallinnollinen menettely oli pitkittynyt, mistä se itse oli vastuussa.
On nimittäin huomattava, että hallinnollisen menettelyn ensimmäiseen vaiheeseen, joka ulottuu tarkastuspäätöksen tiedoksi
antamisesta kantajalle maaliskuussa 2000 väitetiedoksiannon vastaanottamiseen elokuussa 2005, kului 65 kuukautta.
Tutkimuksen aikaiset tarkastukset suoritettiin maaliskuussa ja huhtikuussa 2000, joten hallinnollisen menettelyn tämän vaiheen
kokonaiskestoa ei voida perustella ainoastaan sillä, että komissio esitti osapuolille useita tietopyyntöjä vuosina 2001–2005.
Koska komissio ei ole esittänyt tietoja tai lisäselvityksiä tänä aikana toteutetuista tutkimuksista, on siis katsottava, että
menettelyn ensimmäinen vaihe kesti kohtuuttoman kauan (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-5/00 ja T-6/00, Nederlandse Federatieve
Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomio 16.12.2003, Kok., s. II-5761,
77 kohta).
Hallinnollisen menettelyn toinen vaihe, joka ulottuu väitetiedoksiannon vastaanottamisesta riidanalaisen päätöksen tekemiseen
huhtikuussa 2007, kesti 20 kuukautta, mikä on kauemmin kuin päätöksen tekoon tavanomaisesti tarvittava aika, kun lisäselvityksiä
ei ole annettu.
Näin ollen on todettava, että kyseinen hallinnollinen menettely kesti kohtuuttoman kauan, mikä johtui komission toimimattomuudesta
ja johti kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaamiseen.
–       Vaikutus riidanalaisen päätöksen laillisuuteen
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä johtuu, että käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaamisen toteaminen voi johtaa
rikkomisen toteavan päätöksen kumoamiseen ainoastaan, jos menettelyn kesto on vaikuttanut menettelyn lopputulokseen (ks. vastaavasti
edellä 316 kohdassa mainittu asia Technische Unie v. komissio, tuomion 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja väittää nyt käsiteltävässä asiassa, että hallinnollisen menettelyn ensimmäisen vaiheen kohtuuton kesto rikkoi sen
puolustautumisoikeuksia ja vaikutti väistämättä menettelyn lopputulokseen.
Kantaja esittää lähinnä, että sen mahdollisuus puolustautua tehokkaasti väitetiedoksiannossa esitettyjä moitteita vastaan
vaikeutui, sillä se ei pystynyt määrittämään tarkasti komission suorittaman tutkinnan kohdetta ennen kuin se sai tämän tiedoksiannon
30.8.2005. Kantaja katsoo, että hetkellä, jolloin se pystyi reagoimaan esitettyihin väitteisiin, moitituista menettelyistä
oli kulunut jo lähes kymmenen vuotta, mikä heikensi sen mahdollisuuksia koota sen puolesta puhuvia todisteita kotikulutuksen
sektorista, sillä tuolloin ne työntekijät, joilla olisi ollut ensikäden tietoa moitituista teoista, eivät enää olleet kantajan
palveluksessa.
Tältä osin on todettava, että kantaja väittää virheellisesti, ettei se pystynyt määrittämään tutkinnan kohdetta ennen väitetiedoksiannon
saamista.
On nimittäin niin, että yhtäältä kantajalle 17.3.2000 osoitetussa tarkastuspäätöksessä ilmoitettiin, että komission tutkimus
koski tiettyjä kilpailunvastaisia menettelyjä, kuten ”hintojen vahvistamista, markkinoiden jakamista ja/tai tietojenvaihtoa
Alankomaiden olutmarkkinoilla sekä vähittäiskaupan että hotelli- ja ravintolamarkkinoiden osalta”. Toisaalta kantajalle lokakuussa
2001 osoitetuissa tietopyynnöissä täsmennettiin ne kokoukset, päivämäärät ja paikat, jotka olivat komission suorittaman tutkimuksen
kohteena.
Toisin kuin kantaja väittää, se sai näistä asiakirjoista riittävän täsmällisesti tietoonsa tutkimuksen kohteen, sen syyksi
mahdollisesti luettavat rikkomiset sekä kyseessä olevat markkinasektorit ja saattoi näin ollen määritellä ja koota mahdolliset
sen puolesta puhuvat todisteet.
Vaikka kantaja esitti tiettyjen sen puolesta puhuvien todisteiden kokoamiseen liittyviä hankaluuksia koskevan väitteen, se
ei tukenut tätä väitettään konkreettisilla tiedoilla eikä etenkään täsmentänyt päivämäärää, jolloin sen mainitsemat työntekijät
lähtivät yrityksestä, eikä niitä syitä, joiden takia olisi ollut ratkaisevan tärkeää saada tietoja näiltä henkilöiltä puolustautumisoikeuksien
käyttämiseksi, eikä niitä seikkoja, joiden perusteella ei ollut enää mahdollista saada tietoja näiltä henkilöiltä (ks. vastaavasti
edellä 316 kohdassa mainittu asia Technische Unie v. komissio, tuomion 64 kohta).
Tällaisessa tilanteessa kantajan väitettä siitä, ettei sille ilmoitettu heti tutkimuksen alussa tutkimuksen kohteesta ja komission
mahdollisista väitteistä, minkä vuoksi se ei pystynyt valmistelemaan puolustustaan ja kokoamaan hallussaan olevia, sen puolesta
puhuvia todisteita, ei voida hyväksyä.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että hallinnollisen menettelyn kohtuuton kesto oli
johtanut sen puolustautumisoikeuksien rikkomiseen.
Lopuksi on hylättävä myös kantajan väite siitä, että sille määrätty sakko olisi ollut pienempi, jos komissio olisi saanut
hallinnollisen menettelyn päätökseen nopeammin.
Vaikka komissio myönsi istunnossa, että se oli korottanut sakkojen yleistasoa vuoteen 2005 mennessä eli kyseessä olevan hallinnollisen
menettelyn aikana, tätä seikkaa ei voida ottaa huomioon arvioitaessa menettelyn keston vaikutusta riidanalaisen päätöksen
sisältöön. Tältä osin on riittävää todeta, että se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietynlaisiin
rikkomisiin, ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 1/2003 ilmoitetuissa rajoissa,
jos tämä on tarpeen kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä,
että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi (edellä 304 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 109 kohta ja edellä 270 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 169 kohta).
Kun otetaan huomioon, että menettelyn kestolla ei ole ollut vaikutusta menettelyn lopputulokseen, kohtuullisen käsittelyajan
periaatteen loukkaaminen ei näin ollen voi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen.
–       Sakon alentamisen taso
Kun tarkastellaan kantajan väitettä siitä, että komission menettelyn kohtuuttoman keston vuoksi myöntämä sakon alennus oli
tasoltaan liian alhainen, on mainittava, että vaikka menettelyllinen sääntöjenvastaisuus ei voi johtaa päätöksen kumoamiseen,
se voi kuitenkin olla perusteena sakon alentamiselle (ks. vastaavasti edellä 38 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe v. komissio,
tuomion 26–48 kohta ja edellä 322 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion 436–438 kohta).
Kohtuullista pidempi käsittelyaika voi olla perusteena komission päätökselle alentaa sakon määrää kohtuusharkintaa noudattaen,
sillä tällaisen alennuksen myöntäminen kuuluu sen harkintavallan käyttöön (ks. vastaavasti edellä 316 kohdassa mainittu asia
Technische Unie v. komissio, tuomion 202–204 kohta).
Komissio päätti nyt käsiteltävässä asiassa myöntää kantajalle alennuksen sakon määrään hallinnollisen menettelyn ”kohtuuttoman”
pitkän keston vuoksi (riidanalaisen päätöksen 498 ja 499 perustelukappale).
Se, että komissio on käyttänyt tätä oikeuttaan, ei estä unionin yleistä tuomioistuinta alentamasta sakon määrää edelleen täyttä
harkintavaltaansa käyttäessään.
On kuitenkin katsottava, että komission myöntämässä 100 000 euron kiinteämääräisessä alennuksessa ei ole millään tavalla huomioitu
kantajalle määrätyn sakon määrää, joka oli ennen tätä alennusta 22 950 000 euroa, eikä se näin ollen ole sellainen sakon määrän
alennus, jolla voitaisiin riittävällä tavalla korvata hallinnollisen menettelyn kohtuullisen keston ylittymisestä aiheutunut
loukkaaminen.
Kantaja väittää tältä osin perustellusti, ettei komissio ole ottanut riittävällä tavalla huomioon kohtuullisen käsittelyajan
periaatteen loukkaamisesta aiheutuvia seurauksia alentaessaan sakon määrää.
Kun otetaan huomioon nyt käsiteltävän asian olosuhteet, unionin yleinen tuomioistuin katsoo täyttä harkintavaltaansa käyttäessään,
että kyseistä alennusta olisi nostettava 5 prosenttiin sakon määrästä, jotta kantajalle voitaisiin antaa kohtuullinen hyvitys
menettelyn pitkittymisen johdosta.

Johtopäätös sakosta
Kantajan esittämien kanneperusteiden tutkimisen jälkeen ja unionin yleisen tuomioistuimen käytettyä täyttä harkintavaltaa
on tarpeen muuttaa kantajalle määrätyn sakon määrää yhtäältä siten, että laskentapohjaksi vahvistetaan 16 150 000 euroa 17 000 000
euron sijasta sen johdosta, että riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumotaan siltä osin kuin siinä vahvistetaan kilpailusääntöjen
rikkomisen osatekijä, joka koskee yksittäisille asiakkaille Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden
kaupan ehtojen kuin hintojen ajoittaista yhteensovittamista (ks. edellä 191 ja 192 kohta), ja toisaalta siten, että menettelyn
kohtuullisen keston ylittymisen vuoksi tehtyä alennusta korotetaan 100 000 eurosta 5 prosenttiin sakon lopullisesta määrästä
(ks. edellä 343 kohta).
Näiden muutosten johdosta sakon määrä lasketaan korottamalla rikkomisen keston perusteella muutettua sakon laskentapohjaa
35 prosenttia ja pienentämällä tätä laskentapohjaa menettelyn kohtuullisen keston ylittymisen perusteella 5 prosenttia. Kantajalle
määrätyn sakon määräksi vahvistetaan näin ollen 20 712 375 euroa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleinen tuomioistuin voi työjärjestyksensä 87 artiklan 3 kohdan mukaan määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi tai
määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen
asianosaisen hyväksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan vaatimukset on katsottu osittain perustelluiksi, joten unionin yleinen tuomioistuin katsoo,
että asian olosuhteet otetaan asianmukaisesti huomioon, kun määrätään, että kantaja vastaa kahdesta kolmanneksesta omista
oikeudenkäyntikuluistaan ja se velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmannesta komission oikeudenkäyntikuluista, ja että viimeksi
mainittu vastaa yhdestä kolmanneksesta omista oikeudenkäyntikuluistaan ja velvoitetaan korvaamaan yksi kolmannes kantajan
oikeudenkäyntikuluista.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä (asia COMP/B/37.766 – Alankomaiden olutmarkkinat) 18.4.2007 tehdyn komission
päätöksen K(2007) 1697 1 artikla kumotaan siltä osin kuin Euroopan komissio totesi siinä, että Bavaria NV oli osallistunut
rikkomiseen, joka koski yksittäisille asiakkaille Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen
kuin hintojen ajoittaista yhteensovittamista.
2)
Bavarialle päätöksen K(2007) 1697 3 artiklan c kohdassa määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 20 712 375 euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Bavaria vastaa kahdesta kolmanneksesta omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmannesta komission
oikeudenkäyntikuluista.
5)
Komissio vastaa yhdestä kolmanneksesta omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan yksi kolmannes kantajan
oikeudenkäyntikuluista.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä kesäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Tosiseikat
Hallinnollinen menettely
Riidanalainen päätös
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen
Kantajalle määrätty sakko
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Toinen kanneperuste, jonka mukaan EY 81 artiklaa on rikottu, syyttömyysolettamaa ja laillisuusperiaatetta ei ole otettu huomioon
ja perusteluvelvollisuus on laiminlyöty
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– InBevin lausunto
– Muut todisteet
– Tosiseikat, jotka koskevat yhtäältä oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisen ja toisaalta asiakaskunnan jakamisen
ajoittaisen yhteensovittamisen toteamista
– Tosiseikat, jotka koskevat yksittäisille asiakkaille hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen ajoittaisen
yhteensovittamisen toteamista
– Väitetty oikeudellinen virhe ja tosiseikkojen väitetysti virheellinen luonnehdinta
– Johtopäätös
Kolmas kanneperuste, joka koskee rikkomisen kestoa
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Rikkomisen alkamisajankohdan määrittäminen
– Rikkomisen päättymisajankohdan määrittäminen
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuudes kanneperuste, joka koskee olennaisten muotomääräysten rikkomista sekä hyvän hallinnon periaatteen ja kantajan puolustautumisoikeuksien
loukkaamista siltä osin kuin kantajan ei ole annettu tutustua tutkinta-aineistoon kuuluvaan asiakirjaan ja muiden asianomaisten
yritysten väitetiedoksiantoon esittämiin vastauksiin
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Muiden yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset
– Väitetysti luottamuksellinen asiakirja
Neljäs kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan ja suuntaviivojen rikkomista sekä yhdenvertaisen kohtelun
periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista sakon määrän määrittämisen yhteydessä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Ensimmäinen osa, joka koskee rikkomisen vakavuuden virheellistä arviointia
– Toinen osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista suhteessa komission aiempaan päätöskäytäntöön
– Kolmas osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista suhteessa muille kyseessä
olevaan kartelliin osallisille yrityksille määrättyihin sakkoihin
Viides kanneperuste, joka koskee hallinnollisen menettelyn kohtuutonta kestoa
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Hallinnollisen menettelyn kesto
– Vaikutus riidanalaisen päätöksen laillisuuteen
– Sakon alentamisen taso
Johtopäätös sakosta
Oikeudenkäyntikulut
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.