CELEX: 62013CJ0585
Apelācija
Ierobežojoši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku kodolieroču izplatīšanas novēršanai
Līdzekļu iesaldēšana
Līdzekļu pārvedumu ierobežojums
Palīdzība sarakstos iekļautām vienībām apiet ierobežojošos pasākumus vai tos neievērot

Ar savu apelācijas sūdzību
Europäisch
-
Iranische Handelsbank AG
(turpmāk tekstā – “
EIH
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 6. septembra spriedumu
Europäisch
-
Iranische Handelsbank
/Padome (T‑434/11, EU:T:2013:405; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tika noraidīta tās prasība atcelt:
—
Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmumu 2011/783/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (
OV L 319, 71. lpp.
);
—
Padomes 2011. gada 1. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1245/2011, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (
OV L 319, 11. lpp.
), un
—
Padomes 2012. gada 23. marta Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu (
OV L 88, 1. lpp.
),
ciktāl šie tiesību akti attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
Atbilstošās tiesību normas un tiesvedības priekšvēsture
Ņemot vērā daudzos Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras (turpmāk tekstā – “SAEA”) ģenerāldirektora ziņojumus un SAEA Vadības padomes rezolūcijas attiecībā uz Irānas Islāma Republikas kodolieroču programmu, Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) 2006. gada 23. decembrī pieņēma Rezolūciju 1737 (2006), kuras 12. punktā, lasot to kopā ar tās pielikumu, ir norādīta virkne personu un vienību, kas esot iesaistītas kodolieroču izplatīšanā un kuru līdzekļi, kā arī saimnieciskie resursi būtu jāiesaldē.
Lai Eiropas Savienībā īstenotu Rezolūciju 1737 (2006), Eiropas Savienības Padome 2007. gada 27. februārī pieņēma Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV L 61, 49. lpp.
).
Kopējās nostājas 2007/140 5. panta 1. punktā bija paredzēta noteiktu personu un vienību kategoriju, kas ir uzskaitītas šīs tiesību normas a) un b) punktā, visu līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana. Tā šī 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā bija minētas personas un vienības, kas uzskaitītas Rezolūcijas 1737 (2006) pielikumā, kā arī citas personas un vienības, kuras bija norādījusi Drošības padome vai saskaņā ar Rezolūcijas 1737 (2006) 18. punktu izveidotā Drošības padomes komiteja. Šo personu un vienību saraksts bija ietverts Kopējās nostājas 2007/140 I pielikumā. Minētā 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts attiecās uz tām I pielikumā neiekļautajām personām vai vienībām, kuras tostarp piedalās ar Irānas Islāma Republikas kodolieroču izplatīšanu saistītās darbībās, ir tieši saistītas ar tām vai sniedz tām atbalstu. Šo personu un vienību saraksts bija ietverts iepriekš minētās kopējās nostājas II pielikumā.
Ciktāl tas attiecas uz Eiropas Kopienas kompetenci, Rezolūcija 1737 (2006) tika īstenota ar Padomes 2007. gada 19. aprīļa Regulu (EK) Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV L 103, 1. lpp.
), kura tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, attiecas uz Kopējo nostāju 2007/140 un kuras saturs būtībā līdzinās pēdējās minētās saturam, jo šīs regulas IV pielikumā, kas attiecas uz Drošības padomes vai Sankciju komitejas norādītajām personām, vienībām un struktūrām, un V pielikumā, kurš attiecas uz personām, vienībām un struktūrām, kas nav minētas šajā IV pielikumā, ir iekļauti to pašu vienību un fizisko personu nosaukumi un vārdi.
Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1.–3. punktā ir paredzēta līdzekļu iesaldēšana. Šīs regulas 7. panta 4. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Ir aizliegts apzināti un tīši piedalīties darbībās, kuru mērķis vai iznākums ir tieši vai netieši apiet 1., 2. un 3. punktā minētos pasākumus.”
Regulas Nr. 423/2007 8.–10. pantā ir aprakstīti dažādi gadījumi, kuros dalībvalstu kompetentās iestādes var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus.
Šīs regulas, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2007. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 618/2007 (
OV L 143, 1. lpp.
), 8. panta a) punktā ir paredzēts, ka dalībvalstu kompetentās iestādes var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus, ja uz tiem attiecas tiesisks, administratīvs vai arbitrāžas noteikts apgrūtinājums, kas noteikts pirms datuma, kad Sankciju komiteja, Drošības padome vai Padome ir norādījusi personu, vienību vai struktūru, vai tiesisks, administratīvs vai arbitrāžas noteikts spriedums, kas pasludināts pirms šī datuma.
Regulas Nr. 423/2007 9. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstu kompetentās iestādes var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus, ja sarakstā iekļautai personai, vienībai vai struktūrai ir jāveic maksājums saskaņā ar līgumu, nolīgumu vai saistībām, ko attiecīgā persona, vienība vai struktūra ir noslēgusi vai uzņēmusies pirms datuma, kurā tā ir tikusi iekļauta sarakstā. Attiecīgajai kompetentajai iestādei ir jākonstatē [paredzētais] līdzekļu izmantojums un jāpaziņo par savu nodomu piešķirt atļauju Sankciju komitejai vai citām dalībvalstīm un Eiropas Komisijai atkarībā no tā, vai attiecīgo personu, vienību vai struktūru ir vai nav norādījusi Drošības padome.
Regulas Nr. 423/2007 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstu kompetentās iestādes var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus, lai segtu personu pamatizdevumus, lai samaksātu par juridiskajiem pakalpojumiem vai līdzekļu turēšanu. Ja atļauja attiecas uz personu, vienību vai struktūru, ko ir norādījusi Drošības padome, iestādei par savu nodomu piešķirt atļauju ir jāpaziņo Sankciju komitejai. Šīs regulas 10. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstu kompetentās iestādes var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus, lai tiktu nokārtoti ārkārtas izdevumi. Ja atļauja attiecas uz personu, vienību vai struktūru, ko ir norādījusi Drošības padome, iestādei par savu lēmumu ir jāpaziņo Sankciju komitejai, kurai tas ir jāapstiprina. Ja atļauja attiecas uz personu, vienību vai struktūru, ko nav norādījusi Drošības padome, kompetentajai iestādei iepriekš ir jāpaziņo pārējām dalībvalstu kompetentajām iestādēm un Komisijai pamatojums, kāpēc tā uzskata, ka būtu jāpiešķir īpaša atļauja. Minētās regulas 10. panta 3. punktā ir paredzēts, ka attiecīgā dalībvalsts informē pārējās dalībvalstis un Komisiju par visām saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu piešķirtajām atļaujām.
Saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 18. panta d) un e) punktu to piemēro tostarp attiecībā uz visām juridiskām personām, vienībām vai struktūrām, kas reģistrētas vai izveidotas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem, vai saistībā ar jebkādiem darījumiem, kuri pilnīgi vai daļēji tiek veikti Kopienā.
Konstatējusi, ka Irānas Islāma Republika turpina savas ar kodolmateriālu bagātināšanu saistītās darbības un nesadarbojas ar SAEA, Drošības padome 2008. gada 3. martā pieņēma Rezolūciju 1803 (2008). Šīs rezolūcijas 10. punktā Drošības padome:
“
Aicina
visas valstis modri savā teritorijā novērot finanšu iestāžu darbības ar visām bankām, kuru domicils ir Irānā, it īpaši ar
Melli
banku un
Saderat
banku, kā arī ar to filiālēm un pārstāvniecībām ārvalstīs, lai izvairītos no tā, ka šādas darbības veicina kodolieroču izplatīšanu vai kodolieroču piegādes sistēmu attīstību, kā ir teikts Rezolūcijā 1737 (2006)”.
Lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 2008. gada 7. augustā pieņēma Kopējo nostāju 2008/652/KĀDP, ar ko groza Kopējo nostāju 2007/140 (
OV L 213, 58. lpp.
, un labojums –
OV L 285, 22. lpp.
). Kopējās nostājas 2007/140, kurā grozījumi izdarīti ar Kopējo nostāju 2008/652, 3.b panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis modri novēro to jurisdikcijā esošu finanšu iestāžu darbības ar bankām, kuru domicils ir Irānā, it īpaši ar
Saderat
banku, ar šādu banku filiālēm un meitasuzņēmumiem, kā arī ar finanšu iestādēm, ja šie uzņēmumi ir iekļauti šīs kopējās nostājas ar tajā izdarītajiem grozījumiem III un IV pielikumā, lai izvairītos no tā, ka šādas darbības veicina ar kodolieroču izplatīšanu saistītas darbības vai kodolieroču piegādes sistēmu izstrādi. Minētās kopējās nostājas ar tajā izdarītajiem grozījumiem 3.b panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāliek finanšu iestādēm tostarp:
“a)
nepārtraukti modri novērot kontu darbību, tostarp izmantojot klienta uzticamības pārbaudes programmas un ņemot vērā pienākumus saistībā ar nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju un terorisma finansēšanu;
b)
pieprasīt, lai tiek aizpildītas visas maksājuma norādījumu informācijas ailes, kas attiecas uz attiecīgā darījuma maksātāju un saņēmēju, atteikties veikt darījumu, ja šāda informācija nav sniegta;
c)
piecus gadus saglabāt visu darījumu dokumentāciju un pēc pieprasījuma nodrošināt tai valsts iestāžu piekļuvi;
d)
ja ir aizdomas vai nopietns pamats aizdomām, ka finansējums ir saistīts ar kodolieroču izplatīšanas finansēšanu, tūlīt ziņot par aizdomām finanšu ziņu vākšanas vienībai [..] vai citai kompetentai iestādei, ko norādījusi attiecīgā dalībvalsts. [..]”
2008. gada 10. novembrī Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 1110/2008, ar ko groza Regulu Nr. 423/2007 (
OV L 300, 1. lpp.
). Kopējās nostājas 2007/140, kurā grozījumi izdarīti ar Kopējo nostāju 2008/652, 3.b pants ir ticis īstenots ar Regulā Nr. 423/2007 iekļauto 11.a pantu, kas ir piemērojams tostarp juridiskām personām un struktūrām, kas reģistrētas vai izveidotas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem, vai saistībā ar jebkādiem darījumiem, kas tiek veikti Kopienā. Regulas Nr. 423/2007, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1110/2008, 11.a pantā ir paredzētas specifiskas tiesību normas attiecībā uz
Saderat
bankas filiālēm un meitasuzņēmumiem.
Konstatējusi, ka Irānas Islāma Republika nav ievērojusi Drošības padomes rezolūcijas, ka tā ir uzbūvējusi centrāli Kumā [
Qom
], neizpildot savu pienākumu apturēt visas ar kodolmateriālu bagātināšanu saistītās darbības, un to ir darījusi zināmu tikai 2009. gada septembrī, ka tā nav informējusi SAEA un ir atteikusies sadarboties ar šo aģentūru, Drošības padome ar 2010. gada 9. jūnija Rezolūciju 1929 (2010) noteica stingrākus pasākumus. Šīs rezolūcijas 21.–24. punkts attiecas uz finanšu pakalpojumiem. Minētās rezolūcijas 21. punktā Drošības padome aicina valstis tostarp “novērst to, ka ar dalībvalstu valstspiederīgo starpniecību vai saskaņā ar to tiesību aktiem organizētu struktūru (tostarp meitasuzņēmumu ārvalstīs) starpniecību, vai personu vai to teritorijā esošu finanšu iestāžu starpniecību tiek sniegti finanšu pakalpojumi – tostarp apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas pakalpojumi – vai nodoti jebkādi finanšu vai citi aktīvi vai līdzekļi uz dalībvalstu teritoriju vai no tās, ja to rīcībā ir informācija, kas dod tiem pamatotu iemeslu domāt, ka šie pakalpojumi, aktīvi vai līdzekļi varētu sekmēt divdomīgu kodoldarbību izplatīšanu vai kodolieroču nesēju sistēmu izstrādi no Irānas puses, tostarp iesaldējot finanšu vai citus aktīvus vai līdzekļus, kuri atrodas to teritorijā vai atradīsies to teritorijā vēlāk, vai uz kuriem attiecas vai varētu attiekties to jurisdikcija, un kuri ir saistīti ar šīm programmām vai darbībām, un saskaņoti ar savas valsts iestādēm un atbilstoši savas valsts tiesību aktiem īstenojot pastiprinātu uzraudzību, lai novērstu šādus darījumus”.
Eiropadome saviem 2010. gada 17. jūnija secinājumiem pievienotajā deklarācijā uzsvēra arvien pieaugošās bažas par Irānas kodolprogrammu, pauda gandarījumu par Drošības padomes Rezolūcijas 1929 (2010) pieņemšanu un pieņēma zināšanai pēdējo SAEA ziņojumu, kas ir datēts ar 2010. gada 31. maiju.
Šīs deklarācijas 4. punktā Eiropadome atzina, ka vairs nav iespējams izvairīties no jaunu ierobežojošu pasākumu noteikšanas. Ņemot vērā Ārlietu padomes veikto darbu, tā pēdējo minēto aicināja tās nākamajā darba sesijā veikt pasākumus Drošības padomes Rezolūcijā 1929 (2010) noteikto pasākumu īstenošanai. Šiem pasākumiem bija jāattiecas uz “finanšu nozari, tostarp citu Irānas banku gūto ienākumu iesaldēšanu un banku un apdrošināšanas sabiedrību nozares ierobežojumiem”.
Ar Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140 (
OV L 195, 39. lpp.
, un labojums –
OV L 197, 19. lpp.
), Padome šo deklarāciju īstenoja, atceļot Kopējo nostāju 2007/140 un nosakot šo pēdējo minēto papildinošus ierobežojošus pasākumus. Lēmuma 2010/413 preambulas 17.–20. apsvērumā, kuri attiecas uz finanšu darbībām, ir atgādināti Rezolūcijā 1929 (2010) ietvertie Drošības padomes lēmumi, kā arī Eiropadomes 2010. gada 17. jūnija deklarācija. Lēmuma 2010/413 2. nodaļa ir veltīta finanšu nozarei. Šī lēmuma 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, lai novērstu finanšu pakalpojumu sniegšanu vai jebkādu finanšu vai citu aktīvu vai resursu, kuri varētu sekmēt Irānas aizdomīgu kodoldarbību izplatīšanu vai kodolieroču piegādes sistēmu izstrādi, nodošanu uz dalībvalstu teritoriju, caur dalībvalstu teritoriju vai no dalībvalstu teritorijas vai dalībvalstu valstspiederīgajiem vai struktūrām, kas organizētas saskaņā ar to likumiem (ietverot ārvalstu filiāles), vai no tādu valstspiederīgo vai struktūru puses, vai personām vai finanšu iestādēm dalībvalstu teritorijā, vai no tādu personu vai finanšu iestāžu puses, dalībvalstis pastiprināti uzrauga savā jurisdikcijā esošu finanšu iestāžu jebkādu sadarbību ar bankām, kuru domicils ir Irānā, to filiālēm, meitasuzņēmumiem vai to kontrolē esošām struktūrām. Minētā lēmuma 10. panta 3. punktā ir paredzēta līdzekļu pārvedumu kontrole.
Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punktā ir paredzēta vairāku kategoriju personu un struktūru līdzekļu iesaldēšana. Šī 20. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir minētas personas un struktūras, kuras ir norādījusi Drošības padome un kuras ir uzskaitītas šī lēmuma I pielikumā. Minētā 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir norādītas “citas I pielikumā neiekļautas personas un struktūras, kuras ir iesaistītas vai tieši saistītas ar atbalsta sniegšanu Irānas aizdomīgu kodoldarbību izplatīšanā vai kodolieroču piegādes sistēmas izstrādē, tostarp iesaistītas aizliegtu priekšmetu, preču, iekārtu, materiālu un tehnoloģiju iepirkšanā, vai personas vai struktūras, kuras darbojas to vārdā vai pēc to norādījumiem, vai struktūras, kas ir to īpašumā vai kontrolē, tostarp nelikumīgi, vai personas, kuras ir palīdzējušas norādītajām personām vai struktūrām izvairīties vai pārkāpt ANODPR 1737 (2006), ANODPR 1747 (2007), ANODPR 1803 (2008) un ANODPR 1929 (2010) vai šā lēmuma noteikumus, kā arī citas IRGC un IRISL augstākās amatpersonas un struktūras un struktūras, kuras ir to īpašumā, kontrolē vai kuras darbojas to vārdā, kā uzskaitīts II pielikumā.”
Regula Nr. 423/2007 tika atcelta un aizstāta ar pamatojoties uz LESD 215. pantu pieņemto Padomes 2010. gada 25. oktobra Regulu (ES) Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu Nr. 423/2007 (
OV L 281, 1. lpp.
). Šīs regulas 16. pantā tostarp ir paredzēta noteiktu personu un vienību, un noteiktu struktūru īpašumā vai kontrolē esošu līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana. Šī panta 1. punktā ir minētas personas, vienības un struktūras, ko norādījusi Drošības padome un kas ir uzskaitītas šīs regulas VII pielikumā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2.–4. punktu:
“2.   Iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas ir VII pielikumā uzskaitīto personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē. VIII pielikumā iekļauj fiziskas un juridiskas personas, vienības un struktūras, kas [..] saskaņā ar Lēmuma 2010/413[..] 20. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir apzinātas kā tādas, kas:
a)
piedalās ar kodolieroču izplatīšanu saistītās Irānas darbībās vai Irānas veiktā kodolieroču piegādes sistēmu izstrādē, ir tieši saistītas ar tām vai sniedz tām atbalstu, tostarp iesaistoties aizliegtu preču un tehnoloģiju iepirkumos, vai ir apzinātas kā tādas, kas pieder šādai personai, vienībai vai struktūrai vai ko tās kontrolē, tostarp ar nelikumīgiem līdzekļiem, vai kas rīkojas to vārdā vai uzdevumā;
b)
būdamas fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, ir palīdzējušas sarakstā iekļautai personai, vienībai vai struktūrai apiet vai pārkāpt šīs regulas noteikumus, [..] Lēmumu 2010/413[..] vai ANODPR 1737 (2006), ANODPR 1747 (2007), ANODPR 1803 (2008) un ANODPR 1929 (2010);
[..]
3.   Nekādus līdzekļus vai saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus VII un VIII pielikumā uzskaitītajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai to interesēs.
4.   Ir aizliegts apzināti un tīši piedalīties darbībās, kuru mērķis vai iznākums ir tieši vai netieši apiet 1., 2. un 3. punktā minētos pasākumus.”
Regulas Nr. 961/2010 18. un 19. pants attiecas uz iespējām atbrīvot konkrētus iesaldētus līdzekļus vai saimnieciskos resursu un atbilst Regulas Nr. 423/2007 9. un 10. pantam.
Regulas Nr. 961/2010 V nodaļā ir paredzēti ierobežojumi veikt līdzekļu pārvedumus un sniegt finanšu pakalpojumus. Šīs regulas 21. pantā, kas ir ietverts šajā nodaļā, ir paredzēti īpaši noteikumi, kuros ir regulēti līdzekļu pārvedumi personām, vienībām vai struktūrām Irānā un no tām. Konkrēti minētajā pantā, izņemot pārvedumus, kuri ir paredzēti tā 1. punkta a) apakšpunktā, ir noteikts pienākums saņemt iepriekšēju atļauju no valstu kompetentajām iestādēm visiem citiem pārvedumiem, kas ir vienādi vai lielāki par EUR 40 000. Atbilstoši Regulas Nr. 961/2010 21. panta 4. punktam šāda atļauja tiek izsniegta, izņemot, ja plānotais līdzekļu pārvedums sekmē šajā tiesību normā minētās darbības. Savukārt līdzekļu pārvedumiem, kuru summa ir mazāka par EUR 40 000, nav vajadzīga iepriekšēja atļauja, bet, ja summa pārsniedz EUR 10 000, par tiem ir jāpaziņo. Regulas Nr. 961/2010 21. panta 5. punktā ir paredzēts, ka šo pantu nepiemēro, ja atļauja par līdzekļu pārvedumu ir piešķirta tostarp saskaņā ar šīs regulas 18. un 19. pantu.
Regulas Nr. 961/2010 32. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Aizliegumi, kas paredzēti šajā regulā, nerada nekādu atbildību attiecīgajām fiziskajām vai juridiskajām personām vai vienībām, ja tās nezināja un tām nebija pamatotu iemeslu uzskatīt, ka to rīcība būtu pretrunā šiem aizliegumiem.”
Ar Padomes 2011. gada 23. maija Lēmumu 2011/299/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (
OV L 136, 65. lpp.
), un 2011. gada 23. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 503/2011, ar kuru īsteno Regulu Nr. 961/2010 (
OV L 136, 26. lpp.
) (turpmāk tekstā kopā – “2011. gada 23. maija tiesību akti”), Padome iekļāva tostarp
EIH
nosaukumu attiecīgi Lēmuma 2010/413 II pielikumā un Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikumā ietverto personu un vienību sarakstā (turpmāk tekstā – “2010. gada saraksti”).
2011. gada 23. maija tiesību aktos Padome apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu pamatoja šādi:
“
EIH
ir bijusi būtiska nozīme, piedāvājot vairākām Irānas bankām alternatīvas iespējas, lai tās varētu pabeigt darījumus, kas bija pārtraukti ar [Savienības] sankcijām pret Irānu. Ir konstatēts, ka
EIH
darbojas kā padomdevēja banka un starpniecības banka darījumos ar sarakstā iekļautām Irānas vienībām.
EIH
, piemēram, 2010. gada augusta sākumā iesaldēja [Savienības] sarakstā iekļauto banku –
Bank Saderat Iran
un
Bank Mellat
– līdzekļus, kas atrodas Hamburgas [Vācija]
EIH
. Drīz pēc tam
EIH
atsāka euro denominētus darījumus,
Bank Mellat
un
Bank Saderat Iran
izmantojot
EIH
kontus, ar Irānas banku, kas nav iekļauta [Savienības] sarakstā. Drīz pēc tam
EIH
atsāka euro denominētus darījumus,
Bank Mellat
un
Bank Saderat Iran
izmantojot
EIH
kontus, ar Irānas banku, kas nav iekļauta ES sarakstā.
EIH
2010. gada augustā izveidoja sistēmu, lai varētu veikt regulārus maksājumus
Bank Saderat London
un
Future Bank Bahrain
tādā veidā, lai varētu izvairīties no [Savienības] sankcijām. No 2010. gada oktobra
EIH
turpināja darboties kā maksājumu kanāls tādām Irānas bankām, pret kurām noteiktas [Savienības] sankcijas, tostarp
Bank Mellat
un
Bank Saderat
. Minētās bankas, pret kurām ir noteiktas sankcijas, novirza maksājumus uz
EIH
, izmantojot Irānas
Bank of Industry and Mine
. Kopš 2009. gada
Post Bank
izmantoja
EIH
sistēmā, ar ko izvairās no sankcijām un kurā ietilpa darījumu apstrāde
Bank Sepah
vārdā, kura ir iekļauta ANO sarakstā. Viena no
EIH
mātesbankām ir
Bank Mellat
, kas ir iekļauta [Savienības] sarakstā.”
Savos 2011. gada 1. decembra secinājumos Padome atkal pauda bažas par Irānas Islāma Republikas īstenotās kodolprogrammas raksturu un, ņemot vērā šo satraukumu, paziņoja par vēl 180 tādu vienību un personu iekļaušanu sarakstos, uz kuriem tiks attiecināti ierobežojoši pasākumi.
Lēmuma 2011/783 preambulas 3. apsvērumā un Īstenošanas regulas Nr. 1245/2011 preambulas 3. apsvērumā Padome norādīja, ka uz 2010. gada sarakstos uzskaitītajām personām, vienībām un struktūrām, starp kurām ir
EIH
, ir jāturpina attiecināt īpašus ierobežojošus pasākumus, kas ir paredzēti minētajos tiesību aktos.
2011. gada 9. decembra secinājumos Eiropadome aicināja Padomi turpināt darbu, lai prioritārā kārtībā paplašinātu Savienības ierobežojošo pasākumu darbības jomu un, izvērtējot papildpasākumus pret Irānas Islāma Republiku, paplašinātu spēkā esošās sankcijas, kā arī minētos pasākumus pieņemtu ne vēlāk kā nākamajā sēdē.
Atsaucoties uz šiem secinājumiem, Padome ar 2012. gada 23. janvāra Lēmumu 2012/35/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (
OV L 19, 22. lpp.
), noteica jaunus pasākumus.
Tāpat tā noteica jaunus pasākumus ar Regulu Nr. 267/2012, ar kuru tika atcelta un aizstāta Regula Nr. 961/2010. Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana ir paredzēta Regulas Nr. 267/2012 23. pantā. Šīs regulas 23. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts iesaldēt minētās regulas IX pielikumā minēto personu, vienību un struktūru līdzekļus un saimnieciskos resursus. Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums ir iekļauts šajā pielikumā ietvertajā sarakstā.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 3. augustā,
EIH
cēla prasību atcelt Lēmumu 2011/299 un Īstenošanas regulu Nr. 503/2011. Vēlāk tā savus prasījumus pielāgoja un lūdza atcelt Lēmumu 2011/783, Īstenošanas regulu Nr. 1245/2011 un Regulu Nr. 267/2012.
Savas prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja četrus pamatus un iebildi par prettiesiskumu. Pirmais pamats attiecās uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, kā arī tās tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu, otrais pamats – uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, trešais pamats – uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un tiesiskās noteiktības principa neievērošanu, kā arī tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu, un ceturtais pamats – uz samērīguma principa neievērošanu, kā arī tās īpašumtiesību un darījumdarbības brīvības pārkāpumu. Iebilde par prettiesiskumu tika izvirzīta par Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunktu, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta b) apakšpunktu un saskaņā ar otro prasījumu pielāgojumu – par Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punktu.
Vispārējā tiesa vairākkārt konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savos procesuālajos rakstos ir atzinusi, ka tā ir veikusi darījumus, kuros ir bijušas iesaistītas sarakstos iekļautās Irānas bankas, bet ir uzsvērusi, ka šie darījumi ir bijuši likumīgi. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 168. punkta, Vispārējā tiesa arī norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atzinusi, ka ir veikusi šādus darījumus, tostarp savā Padomei adresētajā 2011. gada 29. jūlija vēstulē, kad tā iesniedza apsvērumus par tās nosaukuma iekļaušanu 2010. gada sarakstos ar 2011. gada 23. maija tiesību aktiem.
Attiecībā uz pirmo pamatu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 45.–47. punktā atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanas un atstāšanas 2010. gada sarakstos un Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ietvertajā sarakstā juridiskais pamats ir Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunkts, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta b) apakšpunkts un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkts, t.i., kritērijs, kas attiecas uz vienību, kura ir palīdzējusi sarakstā iekļautai personai, vienībai vai struktūrai apiet ierobežojošos pasākumus vai tos neievērot. Izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanas minētajos sarakstos pamatojumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 55. punktā secināja, ka Lēmuma 2011/299, Īstenošanas regulas Nr. 503/2011, Lēmuma 2011/783, Īstenošanas regulas Nr. 1245/2011 un Regulas Nr. 267/2012 (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie tiesību akti”) pamatojums no šī kritērija viedokļa ir pietiekams, jo tas ļauj apelācijas sūdzības iesniedzējai izprast tai pārmesto rīcību un Vispārējai tiesai – veikt pārbaudi.
Izvērtējot otro pamatu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 166. punktā norādīja, ka, “runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma pirmo iekļaušanu 2010. gada sarakstos, [..] lietas materiālos nav ietverta neviena norāde, kas liktu domāt, ka Padome ir pārbaudījusi priekšlikumā par iekļaušanu sarakstā ietverto apgalvojumu pamatotību”. Tā tādēļ piekrita apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentam attiecībā uz to, ka Padome, nepastāvot pierādījumiem, nav varējusi veikt apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma iekļaušanas minētajos sarakstos pamatotības novērtējumu, ciktāl šis arguments attiecas uz 2011. gada 23. maija tiesību aktiem. Otro pamatu pārējā daļā Vispārējā tiesa noraidīja.
Pēc tam Vispārējā tiesa noraidīja trešo un ceturto pamatu, kā arī iebildi par prettiesiskumu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa atcēla Lēmumu 2011/299, kā arī Īstenošanas regulu Nr. 503/2011 un prasību pārējā daļā noraidīja.
Vispārējā tiesa piesprieda
EIH
segt trīs piektdaļas savu un atlīdzināt trīs piektdaļas Padomes tiesāšanās izdevumu un piesprieda Padomei segt divas piektdaļas savu un atlīdzināt divas piektdaļas
EIH
tiesāšanās izdevumu. Tā nolēma, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Komisija segs savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Lietas dalībnieku prasījumi
EIH
lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu konkrētos šajā apelācijas sūdzībā norādītos punktos;
—
nekavējoties atcelt Lēmumu 2011/783, Īstenošanas regulu Nr. 1245/2011 un Regulu Nr. 267/2012, ciktāl tie ir piemērojami apelācijas sūdzības iesniedzējai, un
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas tai ir radušies saistībā ar tiesvedību Vispārējā tiesā un apelācijas tiesvedību Tiesā.
Padome lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā kā nepamatotu un piespriest
EIH
atlīdzināt Padomei radušos tiesāšanās izdevumus.
Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt.
Par apelācijas sūdzību
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu pirmo pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu,
EIH
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, kad tā secināja, ka
EIH
ir atzinusi, ka tā ir veikusi darījumus, uz kuriem atsaucas Padome, lai pamatotu
EIH
iekļaušanu sarakstos tādas personas, vienības vai struktūras statusā, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un ir izdarījusi secinājumu, kas nav saderīgs ar prasības pieteikumā izvirzītajiem prasījumiem.
Tā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 115.–117. punktu, kā arī tā 51. un 52. punktu, uz kuriem ir norādīts minētā sprieduma 115. punktā. Šajos punktos Vispārējā tiesa konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir veikusi zināmu skaitu bankas darījumu, starp kuriem ir tai pārmestie darījumi. Ņemot vērā šo konstatējumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā secināja, ka Padomei nav pienākuma iesniegt pierādījumus par faktiem, kas netiek apstrīdēti.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina prasības pieteikuma pirmo pamatu, kas attiecās uz apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma nepietiekamo raksturu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Tā apgalvo, ka no minētā nevar tikt secināts, ka tā būtu atzinusi, ka ir veikusi tās iekļaušanas 2010. gada sarakstos un Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ietvertajā sarakstā pamatojumā izklāstītos darījumus.
Kā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 114. punktā, Padome un Apvienotā Karaliste uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savos procesuālajos rakstos ir atzinusi, ka tā ir veikusi darījumus, kuros ir bijušas iesaistītas tādu personu, vienību vai struktūru statusā, uz kurām tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, sarakstos iekļautās Irānas bankas, bet ir apgalvojusi, ka šie darījumi ir bijuši likumīgi. Vispārējā tiesa tādējādi nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka nav notikusi ne pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde, ne tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Tiesas vērtējums
Vispārējā tiesa vairākkārt konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir veikusi darījumus tādu personu, vienību vai struktūru statusā, uz kurām tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, sarakstos iekļauto Irānas banku interesēs. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 52., 167. un 168. punkta, Vispārējā tiesa šo konstatējumu izdarīja, izvērtējusi pirmajā instancē iesniegto prasības pieteikumu un 2011. gada 29. jūlija vēstuli, ar kuru
EIH
iesniedza Padomei apsvērumus par tās nosaukuma iekļaušanu 2010. gada sarakstos ar 2011. gada 23. maija tiesību aktiem.
Atbilstoši LESD 256. pantam un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmajai daļai apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad tās konstatējumu saturiskā nepareizība izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, kā arī veikt pieņemto pierādījumu novērtējumu. Šo faktu konstatēšana un šo pierādījumu novērtēšana, izņemot gadījumu, kad tie ir tikuši sagrozīti, nav tiesību jautājums, uz kuru pašu par sevi attiecas Tiesas pārbaude (spriedumi Francija/Komisija, C‑559/12 P,
EU:C:2014:217
, 78. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī
Commune de Millau
un
SEMEA
/Komisija, C‑531/12 P,
EU:C:2014:2008
, 56. punkts).
Attiecībā uz pēdējo minēto ir jāatgādina, ka sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem un fakti un pierādījumi nav no jauna jānovērtē (spriedums
General Motors
/Komisija, C‑551/03 P,
EU:C:2006:229
, 54. punkts).
Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 29. un 30. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja prasības pieteikumā ir atzinusi, ka tā ir veikusi darījumus, kas attiecas uz vienībām, kuras ir iekļautas sarakstos kā tādas, uz kurām tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, bet ir noliegusi šādu darījumu nelikumību. Šajos apstākļos nav skaidri redzams, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi pārsūdzētā sprieduma 51., 52., 101. un 114.–117. punktā konstatētos faktus.
Attiecībā uz pārmetumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka Padomei nebija jāiesniedz pierādījumi par attiecīgo darījumu būtību, ir jāatgādina, ka apstrīdēšanas gadījumā kompetentās Savienības iestādes ziņā ir pierādīt attiecībā uz konkrēto personu izvirzītā pamatojuma pamatotību (spriedums Komisija u.c./
Kadi
, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
, 121. punkts). Tā kā var uzskatīt, ka fakti saistībā ar to, ka attiecīgie darījumi ir notikuši, šajā lietā netiek apstrīdēti, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu otro pamatu
EIH
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka ir bijuši izpildīti materiāltiesiskie kritēriji tās iekļaušanai sarakstos tādas personas, vienības vai struktūras statusā, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi.
Otrā pamata pirmajā daļā tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka
EIH
ir atzinusi, ka tā ir veikusi darījumus, kurus Padome ir minējusi, lai pamatotu tās iekļaušanu sarakstos tādas personas, vienības vai struktūras statusā, uz ko tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi.
Padome un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka otrā pamata pirmā daļa sakrīt ar pirmo pamatu un ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ kā tie, kas tika norādīti attiecībā uz pirmo pamatu.
Otrā pamata otrajā daļā
EIH
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, izvērtējot to tās veikto darījumu trīs kategorijas, kuri apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā nebija aizliegti. Runa esot, pirmkārt, par darījumiem, uz kuriem neattiecas aplūkotā tiesiskā regulējuma piemērošanas joma, otrkārt, darījumiem, kam ir saņemta atļauja, un, treškārt, darījumiem, kuri ir veikti saskaņā ar tā saukto “trešā veida” procedūru (turpmāk tekstā – “trešā veida procedūra”), proti, procedūru, kura ietver iespēju vienībai, kas ir iekļauta sarakstos kā tāda, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, nokārtot tādu parādu Savienības teritorijā reģistrētam kreditoram, kas izriet no pienākuma, kurš ir radies pirms tās iekļaušanas sarakstā, pārvedot minētajam kreditoram aktīvus ar tādas vienības starpniecību, kas nav iekļauta sarakstos kā tāda, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd vispirms pārsūdzētā sprieduma 145. punktu, kurā Vispārējā tiesa atzina, ka
EIH
ir vienīgi apgalvojusi, ka uz dažiem tās darījumiem neattiecas ierobežojošo pasākumu piemērošanas joma, bet savu argumentāciju nav nekā citādi pamatojusi.
Runājot par to darījumu kategoriju, kuriem ir saņemta atļauja,
EIH
kritizē pārsūdzētā sprieduma 147.–149. punktu. Tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka tā nav iesniegusi pierādījumus, kas ļautu konstatēt, ka tai ir bijušas atļaujas saskaņā ar Regulas Nr. 961/2010 21. pantu, kurš attiecas uz līdzekļu pārvedumiem personām, vienībām vai struktūrām Irānā un no tām, darījumiem, kas bija notikuši pēc 2010. gada 2. septembra, ņemot vērā, ka izsniegti bija tikai šādu atļauju paraugi.
Runājot par atbilstoši trešā veida procedūrai veiktiem darījumiem,
EIH
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā:
—
uzskatīdama, ka
Bundesbank
piekrišana
EIH
veiktajiem darījumiem un attiecībā uz agrākajām darbībām ar bankām, kurām ir piemērotas sankcijas, nav likumīga, jo tā esot bijusi vispārēja piekrišana, un ka tikai darījumi, kuriem ir izsniegtas atļaujas katrā konkrētā gadījumā atsevišķi, rada derīgus izņēmumus no Savienības sankciju režīma;
—
atzīdama, ka saskaņā ar Regulas Nr. 961/2010 21. pantu izsniegtās
Bundesbank
atļaujas neapliecinot atbilstoši minētajai procedūrai veikto darījumu likumību, un
—
atzīdama, ka
EIH
veiktie darījumi atbilstoši trešā veida procedūrai nav likumīgi, ņemot vērā, ka ar tiem esot ticis pārkāpts Regulas Nr. 961/2010 16. panta 4. punktā noteiktais [ierobežojošo pasākumu] apiešanas aizliegums, jo tā esot apzināti un tīši piedalījusies sankciju apiešanā.
Tā šajā ziņā apgalvo, ka tai nav bijis izdevības iesniegt apsvērumus attiecībā uz vispārējās piekrišanas likumību, tādējādi esot noticis tās tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka saskaņā ar atbilstošajām attiecīgo regulu normām vispārēju atļauju izsniegšana neesot neiespējama un ka dalībvalstis šādas vispārējas atļaujas izsniedzot bieži. Kā piemēru tā min vispārējās atļaujas, ko izsniedz un piemēro Apvienotās Karalistes Finanšu ministrija.
Tā būtībā apgalvo, ka Padome nevar noteikt ierobežojošus pasākumus tādu uzņēmumu darījumu dēļ, kas ir veikti atbilstoši procedūrai, kurai ir saņemta kompetentas valsts iestādes piekrišana, ja šī piekrišana saskaņā ar Regulu Nr. 423/2007 ietilpst šādas iestādes netieši noteiktās kompetences jomā. Tādējādi, ja kompetentai valsts iestādei tiek lūgts noteikt izņēmumu atbilstoši šīs regulas 9. pantam, bet šī iestāde uzskata, ka šajā gadījumā vai šajā gadījumu kategorijā minētās regulas 7. pants nav piemērojams un tātad atļaujas izsniegšana nav ne vajadzīga, ne piemērota, un par to informē saimnieciskās darbības subjektu, tam ir jāsniedz tāda pati tiesiskā aizsardzība, kāda tam būtu bijusi, ja minētā iestāde būtu secinājusi, ka minētais 7. pants ir piemērojams un būtu noteikusi lūgto izņēmumu.
EIH
apgalvo, ka secinājums, kuru Vispārējā tiesa ir izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 150. punktā un saskaņā ar kuru, pamatojoties uz Regulas Nr. 961/2010 21. pantu izsniegtās
Bundesbank
atļaujas neapliecinot atbilstoši trešā veida procedūrai veikto darījumu likumību, ir juridiski kļūdains. Tā apgalvo it īpaši, ka saimnieciskās darbības subjekts, kas kompetentajai valsts iestādei pilnībā atklāj plānoto darījumu un pamatojas uz šīs iestādes dotu piekrišanu vai atļauju veikt attiecīgo darījumu, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ir apzināti un tīši veicis aktīvu iesaldēšanas režīma apiešanu šīs regulas 16. panta 4. punkta izpratnē.
EIH
turklāt apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru trešā veida procedūra esot Regulas Nr. 961/2010 16. panta 4. punkta pārkāpums, jo Vispārējā tiesa esot pēc savas ierosmes izvirzījusi jaunu pamatu. Pakārtoti tā atgādina, ka uz tās veiktajiem darījumiem ir attiekusies, pirmkārt,
Bundesbank
vispārēja piekrišana un/vai vispārēji piemērojama garantija, ka nekāda atļauja nav vajadzīga, un, otrkārt, saskaņā ar šīs regulas 21. pantu izsniegtas atļaujas, kas apliecinot šo darījumu likumību. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja nepiekrīt secinājumiem, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi, pamatojoties uz dažādiem tās lietas materiālos ietvertiem dokumentiem.
Runājot par darījumiem, uz kuriem it kā neattiecoties ierobežojošo pasākumu piemērošanas joma, Padome uzskata, ka Vispārējās tiesas secinājums, ka
EIH
savus apgalvojumus nav pamatojusi, ir pareizs.
Attiecībā uz darījumiem, kuriem it kā esot saņemta atļauja, Padome tāpat uzskata, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Runājot par atbilstoši trešā veida procedūrai veiktajiem darījumiem, Padome atgādina, ka Vispārējā tiesa lietas dalībniekiem uzdeva jautājumu par kompetentas valsts iestādes atbilstoši šādai procedūrai dotas piekrišanas tiesiskajām sekām un ka tām bija iespēja šajā ziņā izteikties. Padome turklāt uzskata, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Apvienotā Karaliste atgādina Regulas Nr. 961/2010 18. pantu, saskaņā ar kuru kompetentai valsts iestādei ir jākonstatē, ka ir izpildīti atļaujas izsniegšanas nosacījumi. Piekrišana tiekot dota pēc individuālas pārbaudes un nevarot attiekties uz dažādu un nenoteiktu darījumu virkni. Turklāt no šādas pārbaudes nedrīkstot izvairīties, nosakot netiešu maksājuma izdarīšanas veidu. Apvienotā Karaliste arī uzsver, ka Savienības un citu dalībvalstu iestādēm nav saistoša kompetentas valsts iestādes sniegta interpretācija, saskaņā ar kuru noteiktiem darījumiem var tikt dota zināma veida vispārēja piekrišana. Runājot par saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem izsniegtām atļaujām, uz kurām atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, Apvienotā Karaliste apgalvo, ka tās ir piemērojamas saistībā ar citu Savienības regulu un ka attiecībā uz šo lietu tām nav nozīmes.
Apvienotā Karaliste turklāt norāda, ka
EIH
ir mēģinājusi savus darījumus attaisnot, norādot uz to, ka
Bundesbank
ir izdevusi atļaujas saskaņā ar Regulas Nr. 961/2010 21. pantu, bet ar to nav atbildēts uz pārmetumu, ka
EIH
ir rīkojusies pretrunā šīs regulas 16. panta 4. punktam. Neatkarīgi no tā, kāds raksturs atbilstoši valsts tiesībām piemīt kompetentās valsts iestādes paziņojumiem, tie nav saistoši Padomei, kad tā izvērtē jautājumu, vai persona, vienība vai struktūra, lai apietu minētās regulas 16. panta 1. un 2. punktu, ir veikusi darījumus tādu banku vārdā, kuras ir iekļautas sarakstos kā tādas, uz kurām tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz otrā pamata pirmo daļu ir jākonstatē, ka tā sakrīt ar apelācijas sūdzības pirmo pamatu, kas šī sprieduma 52. punktā tika noraidīts.
Runājot par otrā pamata otro daļu, vispirms ir jāatgādina, kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā atzina, ka Padomes nodoms ir bijis ierobežojošo pasākumu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikšanu pamatot ar faktu, ka tā ir palīdzējusi sarakstos iekļautai personai, vienībai vai struktūrai apiet ierobežojošos pasākumus vai tos neievērot.
Pirmos ierobežojošos pasākumus pret apelācijas sūdzības iesniedzēju Padome noteica 2011. gada 23. maijā. 2011. gada 23. maija tiesību aktos minētie fakti ir datēti ar 2009. un 2010. gadu.
Ierobežojošie pasākumi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju un minētajos tiesību aktos norādīto faktu konteksts, kas tika atgādināts šī sprieduma 12.–24. punktā, ir pieaugošas aizdomas un biežākas un arvien stingrākas finanšu darījumu kontroles; šis konteksts apelācijas sūdzības iesniedzējai, ņemot vērā tās kā tādas bankas statusu, kuras specialitāte ir ar Irānu saistīti vai Irānā īstenoti pakalpojumi un darbības, nevarēja nebūt zināms.
Saskaņā ar
EIH
pašas izteikumiem tā veica trīs veidu darījumus, kuri, pēc tās domām, nebija aizliegti.
Runājot par trešo darījumu kategoriju, pie tās piederēja darījumi, kuriem
Bundesbank
it kā esot devusi piekrišanu, tostarp darījumi, kas tika veikti atbilstoši trešā veida procedūrai. No tiesvedības Vispārējā tiesā lietas materiāliem izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja par šādu darījumu likumību ir rakstveidā izteikusies 2013. gada 9. janvāra dokumentā, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu. Tai bija iespēja par šo jautājumu izteikties arī Vispārējās tiesas sēdē, kas notika 2013. gada 20. februārī. Apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, kas attiecas uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, līdz ar to ir acīmredzami nepamatots.
Pārsūdzētā sprieduma 124.–128. punktā Vispārējā tiesa veica Regulas Nr. 423/2007 7.–10. panta, kā arī Regulas Nr. 961/2010 16.–19. un 21. panta interpretāciju. Nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, tā norādīja, ka konkrētu līdzekļu atbrīvošana ir izņēmums no līdzekļu iesaldēšanas principa, ka kompetentajai valsts iestādei ir jāveic katra konkrētā gadījuma atsevišķs novērtējums un līdz ar to tai nav tiesību izdot vispārēju piekrišanu konkrētai tādu darījumu kategorijai, attiecībā uz kuriem attiecīgās vienības būtu atbrīvotas no pienākuma lūgt izsniegt atļaujas katrā konkrētā gadījumā atsevišķi.
Šāds secinājums izriet no skaidrā, precīzā un detalizētā teksta, kas ir ietverts minētajās tiesību normās, kurās ir paredzēts, ka kompetentā iestāde katrā gadījumā pārbauda līdzekļu atbrīvošanas nosacījumu [izpildi] un atkarībā no gadījuma informē Sankciju komiteju vai dalībvalstis un Komisiju, lai tās visbeidzot varētu reaģēt atbilstoši piemērojamajām tiesību normām.
Pārsūdzētā sprieduma 132.–141. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja, vai var tikt uzskatīti par likumīgiem darījumi, kuri ir īstenoti ar tādas vienības starpniecību, kas nav iekļauta sarakstos kā tāda, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, un kuru mērķis ir veikt maksājumus vai, kā tas ir saistībā ar trešā veida procedūru, nokārtot tādu vienību parādus, kas ir iekļautas sarakstos kā tādas, uz kurām tiek attiecināti šādi pasākumi. Nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 135. un 136. punktā atzina, ka ar tādas vienības starpniecību, kas nav iekļauta sarakstos kā tāda, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, īstenoti darījumi var izraisīt attiecīgi Regulas Nr. 423/2007 7. panta 4. punktā un Regulas Nr. 961/2010 16. panta 4. punktā noteiktā aizlieguma pārkāpumu, ja tie tiek īstenoti ar mērķi apiet aizlieguma pasākumus.
Vispārējā tiesa no šī izvērtējuma pārsūdzētā sprieduma 141. punktā ir pamatoti secinājusi, ka, “ja sarakstā neiekļauta vienība varētu brīvi īstenot darījumus ar sarakstā neiekļautas vienības starpniecību, lai nokārtotu parādus vai veiktu maksājumus sarakstā iekļautas vienības vārdā, tiktu apdraudēta Regulas Nr. 423/2007 7.–10. panta kopsakarā ar Regulas Nr. 961/2010 16.–19. un 21. pantu lietderīgā iedarbība. Tādējādi sarakstā neiekļautai vienībai vienmēr ir jāpārliecinās par šādu darījumu likumību, vajadzības gadījumā lūdzot valsts kompetentās iestādes atļaujas.”
No šīs Vispārējās tiesas veiktās minēto tiesību normu analīzes izriet, ka visos gadījumos, tostarp tādu līdzekļu pārvedumu gadījumā kā tie, kas ir minēti Regulas Nr. 961/2010 21. pantā, apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jālūdz kompetentajai valsts iestādei īpaša atļauja. Apelācijas sūdzības iesniedzējai šī prasība nevarēja nebūt zināma, it īpaši tāpēc, ka secīgi pieņemtajā tiesiskajā regulējumā, kā tika norādīts šī sprieduma 73. punktā, bija paredzētas biežākas un arvien stingrākas finanšu darījumu kontroles, un tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir banka, kuras specialitāte ir ar Irānu saistīti vai Irānā īstenoti pakalpojumi un darbības. Turklāt, kā secinājumu 62. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, apelācijas sūdzības iesniedzēja zināja, ka tās veiktie darījumi attiecas uz vienībām, kas ir iekļautas sarakstos kā tādas, uz kurām tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, un līdz ar to bija īpaši aizdomīgi, jo deva iespēju apiet šo vienību līdzekļu iesaldēšanas pasākumus.
Lai pamatotu savu argumentu, ka atbilstoši trešā veida procedūrai veiktie darījumi ir likumīgi, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza vairākus pierādījumus, tādus kā no
Bundesbank
saņemtas elektroniskās vēstules,
Wirtschaftskammer Österreich
(Austrijas Tirdzniecības kamera) adresētas
Österreichische Nationalbank
(Austrijas Nacionālā banka) vēstules, kā arī trīs revīzijas ziņojumus. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 155. punktā atzina, ka
Österreichische Nationalbank
vēstulēm [šajā kontekstā] nebija nozīmes, un minētā sprieduma 156. punktā – ka viens no revīzijas ziņojumiem ir pretrunā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumam.
Runājot par
Bundesbank
sūtītajām elektroniskajām vēstulēm, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 154. punktā norādīja, ka tās ir tikušas nosūtītas agrāk nekā apstrīdētajos tiesību aktos minētie darījumi un ka, ja nav izsniegtas atļaujas katrā konkrētā gadījumā atsevišķi, ar tām nepietiek, lai pierādītu veikto darījumu likumīgo raksturu. Ņemot vērā Regulas Nr. 423/2007 7.–10. pantā, kā arī Regulas Nr. 961/2010 16.–19. un 21. pantā paredzētās prasības, Vispārējā tiesa tajā pašā punktā ir pamatoti atzinusi, ka vispārēja piekrišana, saskaņā ar kuru netiek šķirots pēc konkrēto darījumu veida un iesaistītajām sarakstos iekļautajām vienībām, nav pietiekama.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 157. punktā atzīstot, ka “pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā minētie darījumi, ja nav izsniegtas atļaujas katrā konkrētā gadījumā atsevišķi, nav likumīgi no Regulas Nr. 423/2007 un Regulas Nr. 961/2010 viedokļa, tādējādi [..] Padome ir ar minētajiem darījumiem varējusi likumīgi pamatot ierobežojošus pasākumus pret prasītāju”, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šajos apstākļos nav jāizvērtē, vai Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 145. un 147.–149. punktā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pirmo un otro darījumu kategoriju. Proti, tā kā trešā darījumu kategorija jau pati par sevi pamato ierobežojošu pasākumu noteikšanu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, iespējamai kļūdai tiesību piemērošanā attiecībā uz pirmo un otro darījumu kategoriju lietas atrisināšanā nav nozīmes un tā pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu nevar ietekmēt.
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Pārsūdzētais spriedums
Ar savu trešo pirmajā instancē izvirzīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvoja, ka Padome, neņemot vērā
Bundesbank
atļaujas un piekrišanu, nav ievērojusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Pakārtoti tā apgalvoja, ka Padome nav ievērojusi tostarp tiesiskās noteiktības principu, jo ir iekļāvusi tās nosaukumu 2010. gada sarakstos un Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ietvertajā sarakstā, pamatojoties uz darījumiem, kuriem ir saņemta atļauja vai kas ir tikuši veikti atbilstoši procedūrām, kurām ir saņemta
Bundesbank
piekrišana.
Pārsūdzētā sprieduma 176. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā minētajiem darījumiem nav saņemta
Bundesbank
atļauja saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 normām, t.i., izvērtējot katru konkrēto gadījumu atsevišķi, līdz ar to arguments, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa neievērošanu, nav pamatots. Runājot par argumentu, kas attiecas uz tiesiskās noteiktības principa neievērošanu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 179. punktā pauda uzskatu, ka Regulā Nr. 423/2007, kā arī Lēmumā 2010/413, Regulā Nr. 961/2010 un Regulā Nr. 267/2012 ir skaidri aprakstīti nosacījumi iekļaušanai sarakstos tādas personas, vienības vai struktūras statusā, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, ir precizēti aizliegtie darījumi un ir noteikti atļauju izsniegšanas nosacījumi, tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējai to piemērošana bija paredzama.
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu trešo pamatu
EIH
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot pamatu, kas attiecās uz tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās noteiktības principu neievērošanu.
Tā apgalvo, ka skaidrās, konkrētās un atkārtotās
Bundesbank
sniegtās garantijas ir pretrunā ne tikai jebkādu sankciju noteikšanai saskaņā ar Vācijas tiesību normām, ar kurām ir īstenots Regulas Nr. 961/2010 16. panta 4. punkts, bet arī ierobežojošu pasākumu noteikšanai, ko ir īstenojusi Padome, kurai, kā ir atzinusi Vispārējā tiesa, no
Bundesbank
garantijām izrietošā tiesiskā paļāvība principā varētu būt saistoša. Kā norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, ņemot vērā saistībā ar Vispārējai tiesai iesniegtajiem pierādījumiem paustos viedokļus, pēdējā minētā ir acīmredzami kļūdījusies, secinot, ka atbilstošās tiesību normas nav nepārprotamas.
Padome apgalvo, ka trešais pamats balstās uz otro pamatu un ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ kā tie, kas tika izklāstīti attiecībā uz šo pamatu.
Tā norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savu argumentāciju pamato ar judikatūru, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu krimināltiesību, naudas sodu noteikšanas un valsts atbalsta atgūšanas jomās. Taču šajā lietā runa ir par ierobežojošiem pasākumiem, kas ir nevis sankcijas, bet preventīvi aizsardzības pasākumi. Tā apgalvo, ka var pietikt ar risku, ka vienība varētu īstenot nosodāmu rīcību (spriedums Padome/
Manufacturing Support
&
Procurement Kala Naft
, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, 85. punkts). Turklāt noteiktu kompetento valsts iestāžu lēmumu paziņošanas sistēma ne Savienības iestādēm, ne citām dalībvalstīm nav saistoša.
Apvienotā Karaliste apgalvo, ka kompetentas valsts iestādes viedoklis nav līdzvērtīgs Padomes apstiprinājumam, ka apgalvojumi, uz kuriem atsaucas
EIH
, ir formulēti vispārīgi un nav pietiekami konkrēta un specifiska garantija, kas norādītu, ka
EIH
faktiski veiktie darījumi ir likumīgi, un ka saimnieciskās darbības subjekts nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību, kura ir balstīta uz garantijām, kas neatbilst piemērojamajiem standartiem, un, visbeidzot, ka Regulas 423/2007 un Regulas 961/2010 normas ir nepārprotamas.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar tiesiskās noteiktības principu tiek prasīts, lai tiesiskais regulējums būtu skaidrs un precīzs un lai tā piemērošana būtu paredzama visiem, uz kuriem tas attiecas (spriedums Francija/Komisija, C‑325/91,
EU:C:1993:245
, 26. punkts).
Kā tika konstatēts šī sprieduma 77. punktā, šajā lietā piemērojamais tiesiskais regulējums ir skaidrs, precīzs un detalizēts. Tādējādi Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 179. punktā konstatēja, ka šis tiesiskais regulējums apelācijas sūdzības iesniedzējai bija paredzams, un pēdējās minētās argumentu, kas attiecās uz tiesiskās noteiktības principa neievērošanu, minētā sprieduma 181. punktā noraidīja kā nepamatotu.
Runājot par argumentu, kas attiecās uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa neievērošanu, Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 174. punktā atgādināja judikatūru, saskaņā ar kuru tiesības atsaukties uz šo principu ir ikvienam tiesību subjektam, kam kāda Savienības iestāde ir devusi pamatotas cerības ar konkrētiem tam dotiem solījumiem. Tomēr gadījumā, ja uzmanīgs un saprātīgs saimnieciskās darbības subjekts var paredzēt tāda Savienības pasākuma noteikšanu, kas var ietekmēt tā intereses, tad, ja šis pasākums tiek noteikts, tas nevar uz minēto principu atsaukties (papildus 174. punktā minētajai judikatūrai skat. spriedumu
Alcoa Trasformazioni
/Komisija, C‑194/09 P,
EU:C:2011:497
, 71. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma formulējums bija skaidrs un nebija vietas ne mazākajām šaubām, ka uz aplūkotajiem darījumiem attiecas atbrīvojuma un katrā konkrētā gadījumā atsevišķi izsniedzamu atļauju režīms, kā aprakstīts tostarp šī sprieduma 76. un 77. punktā. Turklāt ir jāatgādina jau šī sprieduma 73. punktā izdarītais konstatējums, proti, ka piemērojamais tiesiskais regulējums tika pieņemts pieaugošu aizdomu un biežāku un arvien stingrāku finanšu darījumu kontroļu kontekstā, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai nevarēja nebūt zināms, ņemot vērā tās kā bankas, kuras specialitāte ir ar Irānu saistīti vai Irānā īstenoti pakalpojumi un darbības, statusu. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jāzina, ka īstenotie darījumi attiecas uz vienībām, kas ir iekļautas sarakstos kā tādas, uz kurām tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, un līdz ar to bija īpaši aizdomīgi.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka, ņemot vērā šo kontekstu, attiecīgie ierobežojošie pasākumi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju tika noteikti vienīgi tāpēc, ka tā bija veikusi nelikumīgus darījumus. Tādējādi, pat pieņemot, ka
Bundesbank
kā Padomes izraudzītās kompetentās valsts iestādes dotās vispārējās atļaujas vai piekrišana varēja pamatot apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko paļāvību, šāda tiesiskā paļāvība nevar padarīt likumīgus darījumus, kas attiecīgajā tiesiskajā regulējumā bija konkrēti aizliegti, un līdz ar to nevar liegt noteikt pret apelācijas sūdzības iesniedzēju minētos pasākumus.
Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 177. punktā kā nepamatotu noraidot argumentu, kas attiecās uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa neievērošanu.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu ceturto pamatu
EIH
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 205. punktā atzīstot, ka, ņemot vērā, ka
EIH
ir veikusi Padomes apgalvotos nelikumīgos darījumus, tā nevar atsaukties uz Regulas Nr. 961/2010 32. panta 2. punktu.
EIH
atgādina, ka šī 32. panta 2. punkta mērķis ir aizsargāt uzņēmumus, kas ir pārkāpuši šajā regulā minētos aizliegumus, bet nav zinājuši un tiem nav bijis pamatotu iemeslu uzskatīt, ka ir to darījuši.
EIH
turklāt apstrīd pārsūdzētā sprieduma 209.–211. punktā ietverto Vispārējās tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru ierobežojošo pasākumu noteikšana bija nepieciešama, lai sasniegtu izvirzīto leģitīmo mērķi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja bija apgalvojusi, ka varēja tikt veikti citi pasākumi, tādi kā rīkojums
Bundesbank
vairs nedot piekrišanu trešā veida procedūrai vai arī vairs neizsniegt atļaujas, pamatojoties uz Regulas Nr. 961/2010 21. pantu. Kā norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, iespējamību veikt šādus pasākumus noraidot tāpēc, ka ar tiem neesot iespējams nodrošināt pietiekamu preventīvu iedarbību.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā
Bundesbank
pienākumu lojāli sadarboties saistībā ar efektīva sankciju režīma īstenošanu. Turklāt Savienības iestāžu atbildības jomā esot veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu, ka kompetentās valsts iestādes ar sankciju režīmu saistītās tiesību normas interpretē atšķirīgi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja secina, ka tās iekļaušana sarakstos tādas personas, vienības vai struktūras statusā, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, ir nesamērīgs pasākums, ka Vispārējā tiesa faktisko situāciju ir kvalificējusi juridiski kļūdaini un no lietas materiāliem izdarījusi fundamentāli nepareizus secinājumus. Tā arī uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 210. punktā secinot, ka ar Regulas Nr. 961/2010 21. pantā paredzēto piekrišanas sistēmu nevarot tikt nodrošināta aktīvu iesaldēšanai līdzvērtīga preventīva iedarbība, kaut gan šīs abas sistēmas ir pielīdzināmas.
Padome un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa, interpretējot Regulas Nr. 961/2010 32. panta 2. punktu, kļūdu tiesību piemērošanā nav pieļāvusi. Turklāt ar šo tiesību normu netiekot liegts iekļaut sarakstos vienību, kas atbilst nosacījumiem iekļaušanai sarakstā tādas vienības statusā, uz kuru tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, bet vienīgi tiekot novērsts, ka šī vienība tiktu atzīta par atbildīgu neapzināti veiktos pārkāpumos. Padomes vērtējumā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi ir samērīgi. Tā atgādina, ka tā attiecībā uz tādu personu un vienību kategoriju, kuras ir iekļautas sarakstos kā tādas, uz ko tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, ir pilnvarota izvērtēt pastāvošo līdzekļu aizplūšanas risku.
Padome un Apvienotā Karaliste visbeidzot apgalvo, ka Regulas Nr. 961/2010 21. pantā paredzētajai piekrišanas sistēmai nav tāda pati iedarbība kā aktīvu iesaldēšanai. Proti, ja aktīvi ir iesaldēti, risks, ka tie tiks izmantoti, pārkāpjot ierobežojošos pasākumus, acīmredzami esot mazāks nekā tādu pārkāpumu risks, kas ir saistīti ar, iespējams, ļoti lielu skaitu darījumu, kuru veikšanai tiktu izvirzīta prasība saņemt atļauju.
Tiesas vērtējums
Saistībā ar ceturto pamatu kritizētie pārsūdzētā sprieduma fragmenti ir daļa no Vispārējās tiesas atbildes uz tajā izvirzīto ceturto pamatu, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka Padome nav ievērojusi samērīguma principu un ir pārkāpusi tās īpašumtiesības, kā arī darījumdarbības brīvību.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja it īpaši apgalvoja, ka, piemērojot iekļaušanu sarakstos ikvienai vienībai, kura ir tikusi identificēta kā tāda, kas ir palīdzējusi citai vienībai, kurai ir piemērotas sankcijas, pārkāpt vai apiet sankcijas, neņemot vērā, ka šāda palīdzība var būt sniegta aiz neuzmanības un būt nenozīmīga, netiek ievērots samērīguma princips un tiek radīta pretruna ar Regulas Nr. 961/2010 32. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka aizliegumi, kas paredzēti šajā regulā, nerada nekādu atbildību attiecīgajām fiziskajām vai juridiskajām personām vai vienībām, ja tās nezināja un tām nebija pamatotu iemeslu uzskatīt, ka to rīcība būtu pretrunā šiem aizliegumiem.
Pārsūdzētā sprieduma 205. punktā Vispārējā tiesa šo argumentu noraidīja, atgādinot, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā minētie darījumi, kā izriet no atbildes uz Vispārējā tiesā izvirzīto otro pamatu, nav likumīgi.
Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Proti, nav šaubu, ka ar to, ka tiek noraidīts pamats, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīdēja noteiktos ierobežojošos pasākumus, jo tā ir palīdzējusi vienībām, kas ir iekļautas sarakstos kā tādas, uz kurām tiek attiecināti ierobežojoši pasākumi, apiet attiecībā uz tām noteiktos ierobežojošos pasākumus, pietiek, lai attaisnotu tāda argumenta noraidīšanu, kas ir pamatots ar šķietamu uz pamatotiem iemesliem balstītu neziņu par sniegtās palīdzības nelikumīgo raksturu.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas ierosinātajiem alternatīvajiem pasākumiem, piemēram, rīkojumu
Bundesbank
vairs nedot piekrišanu trešā veida procedūrai vai Padomes ieteikumu
Bundesbank
ieviest izmaiņas tās tiesiskās regulācijas praksē, nevar tikt uzskatīts, ka ar tiem būtu iespējams tikpat efektīvi kā ar ierobežojošajiem pasākumiem, kas ir noteikti pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, sasniegt izvirzīto mērķi, proti, cīņu pret kodolieroču izplatīšanu un tās finansēšanu. Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 210. un 211. punktā secinot, ka ierobežojošu pasākumu noteikšana attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju bija nepieciešama, lai sasniegtu izvirzīto leģitīmo mērķi.
Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem tās apelācijas sūdzības pamatošanai netika apstiprināts, tā ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums apelācijas sūdzības iesniedzējai ir nelabvēlīgs, jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējai segt savus un atlīdzināt šīs lietas dalībnieces tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Europäisch
-
Iranische Handelsbank AG
sedz savus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus
.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.