CELEX: 62013CJ0649
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000
2 straipsnio g punktas, 3 straipsnio 2 dalis ir 27 straipsnis
Reglamentas (EB) Nr. 44/2001
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose
Pagrindinė bankroto byla
Šalutinė bankroto byla
Jurisdikcijos kolizija
Išimtinė ar alternatyvioji jurisdikcija
Taikytinos teisės nustatymas
Skolininko turto, kurį apima šalutinės bylos poveikis, nustatymas
Šio turto buvimo vietos nustatymas
Trečiojoje valstybėje esantis turtas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (
OL L 160, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191) 2 straipsnio g punkto, 3 straipsnio 2 dalies ir 27 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant, pirma,
Comité d’entreprise de Nortel Networks SA
(toliau – NNSA) (NNSA darbo taryba) ir kt. ginčą su C. Rogeau, veikiančiu kaip likvidatoriumi Prancūzijoje NNSA iškeltoje šalutinėje bankroto byloje (toliau – šalutinė byla), dėl ieškinio dėl, be kita ko, išeitinių išmokų išmokėjimo ir, antra, C. Rogeau, veikiančio kaip likvidatoriaus šalutinėje byloje, ginčą su A. R. Bloom, A. M. Hudson, S. J. Harris ir C. J. Wilkinson Hill, veikiančiais kaip bendrais administratoriais (angl.
joint administrators
, toliau – bendri administratoriai) Jungtinėje Karalystėje NNSA iškeltoje pagrindinėje bankroto byloje (toliau – pagrindinė byla), dėl prašymo įtraukti į bylą trečiuosius asmenis.
Teisinis pagrindas
Reglamentas Nr. 1346/2000
Reglamento Nr. 1346/2000 6 ir 23 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(6)
Laikantis proporcingumo principo, šis reglamentas turėtų apsiriboti nuostatomis, reguliuojančiomis bankroto bylų iškėlimo jurisdikciją ir tiesiogiai šių bylų pagrindu priimamais bei glaudžiai su jomis susijusiais teismo sprendimais. Be to, šiame reglamente turėtų būti numatytos nuostatos dėl minėtų sprendimų pripažinimo ir taikytinos teisės, taip pat atitinkančios šį principą.
<…>
(23)
Šiame reglamente numatytiems klausimams turėtų būti nustatytos vieningos kolizinės taisyklės savo taikymo srityje pakeisiančios nacionalines tarptautinės privatinės teisės taisykles. Jeigu nenustatyta kitaip, turėtų būti taikoma valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisė (
lex concursus
). Ši kolizinė taisyklė turėtų galioti pagrindinėms ir vietinėms byloms;
lex concursus
sąlygoja bankroto bylų procesines ir materialines pasekmes asmenims ir susijusiems teisiniams santykiams. Ji reglamentuoja visas bankroto bylų iškėlimo, eigos ir užbaigimo sąlygas.“
Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ numatyta:
„Šiame reglamente:
<…>
g)
„valstybė narė, kurios teritorijoje yra turtas“, – jei:
—
tai materialusis turtas, valstybė narė, kurios teritorijoje šis turtas yra,
—
turtas ir teisių į jį nuosavybė arba teisės į jį turi būti registruojamos valstybiniame registre, valstybė narė, kurios žinioje yra tvarkomas registras,
—
tai kreditorių reikalavimai, valstybė narė, kurios teritorijoje yra juos tenkinti privalančios trečiosios šalies pagrindinių turtinių interesų vieta, kaip nustatyta 3 straipsnio 1 dalyje;
<…>“
Reglamento 3 straipsnyje „Tarptautinė jurisdikcija“ išdėstyta:
„1.   Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos registruota buveinė.
2.   Jei skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra valstybės narės teritorijoje, kitos valstybės narės teismai turi jurisdikciją iškelti tokiam skolininkui bankroto bylą tik tuo atveju, jei jam tos kitos valstybės narės teritorijoje priklauso įmonė. Tokios bylos poveikis gali apimti tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės narės teritorijoje.
<…>“
Minėto reglamento 25 straipsnyje „Kitų teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas“ nurodyta:
„1.   Teismo, kurio sprendimas dėl bylos iškėlimo pripažįstamas <...>, priimti sprendimai, susiję su bankroto bylos eiga ir užbaigimu, bei šio teismo patvirtinti kompromisiniai kreditorių ir skolininkų susitarimai taip pat yra pripažįstami be tolesnių formalumų. Tokie sprendimai vykdomi pagal [1968 m. rugsėjo 27 d.] [K]onvencijos dėl jurisdikcijos ir teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo [(
OL L 299, 1972, p. 32
) su pakeitimais, padarytais vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos,] 31–51 straipsnių nuostatas, išskyrus 34 straipsnio 2 dalį.
Pirmoji dalis taip pat taikoma teismo sprendimams, kylantiems tiesiogiai iš bankroto bylos ir glaudžiai su ja susijusiems, net jei juos priima kitas teismas.
<…>
2.   Teismo sprendimų, išskyrus minimus šio straipsnio 1 dalyje, pripažinimą ir vykdymą reglamentuoja šio straipsnio 1 dalyje nurodyta konvencija, jei ji taikytina.
<…>“
Reglamento Nr. 1346/2000 27 straipsnyje „Bylos iškėlimas“ numatyta:
„Vienos iš valstybių narių teisme iškėlus 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą bylą, kuri pripažįstama kitoje valstybėje narėje (pagrindinė byla), tos kitos valstybės narės teismas, turintis jurisdikciją, kaip nustatyta 3 straipsnio 2 dalyje, gali iškelti šalutinę bankroto bylą <...> Šiose bylose sprendžiamas tik tos kitos valstybės narės teritorijoje esančio skolininko turto klausimas.“
Reglamentas (EB) Nr. 44/2001
2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 12
, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42, ir klaidų ištaisymas
OL L 290, 2014 10 4, p. 11
) 1 straipsnyje šio reglamento taikymo sritis apibrėžta taip:
„1.   Šis reglamentas taikomas civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Jis ypač netaikomas mokesčių, muitinių arba administracinėms byloms.
2.   Šis reglamentas netaikomas:
<…>
b)
bankrotui, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo procesams, teisminėms priemonėms, kompromisiniams susitarimams ir panašioms byloms;
<…>“
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos ir prejudicinis klausimas
Nortel
grupė buvo telekomunikacijų tinklams skirtų techninių sprendimų teikėja. Misisogoje (Kanada) įsteigtai
Nortel Networks Limited
(toliau – NNL) priklausė dauguma
Nortel
grupės dukterinių bendrovių pasaulyje, tarp jų ir Ivline (Prancūzija) įsteigta NNSA.
Beveik visa intelektinė nuosavybė, sukurta
Nortel
grupės specializuotoms dukterinėms bendrovėms vykdant mokslinių tyrimų ir plėtros veiklą, buvo įregistruota (daugiausia Šiaurės Amerikoje) NNL vardu; NNL šioms dukterinėms bendrovėms, įskaitant NNSA, teikdavo nemokamas išimtines licencijas naudotis šios grupės intelektine nuosavybe. Minėtoms dukterinėms bendrovėms turėjo priklausyti ir su šia intelektine nuosavybe susijusi ekonominė nuosavybė (angl.
beneficial ownership
), proporcinga atitinkamiems jų indėliams. Grupės narių tarpusavio susitarimu
Master R & D Agreement
(toliau – MRDA susitarimas) buvo reglamentuojami NNL ir tų dukterinių bendrovių teisiniai santykiai.
Nortel
grupei 2008 m. susidūrus su dideliais finansiniais sunkumais, jos vadovai nusprendė imtis veiksmų, kad vienu metu būtų iškeltos bankroto bylos Kanadoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Europos Sąjungoje. 2009 m. sausio 14 d. sprendimu
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Jungtinė Karalystė), vadovaudamasis Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalimi, iškėlė pagrindinę bankroto bylą pagal Anglijos teisę visoms Sąjungoje įsteigtoms
Nortel
grupės bendrovėms, įskaitant NNSA.
NNSA ir bendriems bankroto administratoriams bendrai kreipusis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, šis 2009 m. gegužės 28 d. sprendimu iškėlė NNSA šalutinę bylą ir paskyrė C. Rogeau likvidatoriumi šioje byloje.
2009 m. liepos 21 d. sudarius susitarimo dėl ginčo užbaigimo protokolą nutrauktas NNSA kilęs darbo ginčas (toliau – ginčo užbaigimo protokolas). Šiame susitarime numatyta sumokėti išeitines išmokas, kurių viena dalis mokėtina nedelsiant, o kita, pavadinta „atidėtomis išeitinėmis išmokomis“, – kai nutraukiama bendrovės veikla, iš turimų lėšų, gautų pardavus turtą, prieš tai sumokėjus išlaidas, atsiradusias dėl tęsiamos NNSA veiklos vykstant pagrindinės ir šalutinės bylų nagrinėjimui, ir valdymo išlaidas (angl.
administration expenses
).
2009 m. liepos 1 d. pagrindinėje ir šalutinėje bylose paskirti organai pasirašė abiejų bylų derinimo protokolą (toliau – derinimo protokolas), pagal kurį, be kita ko, visos valdymo išlaidos turėjo būti sumokėtos pirmiausia, kad ir kur būtų parduoto turto buvimo vieta. 2009 m. rugsėjo 24 d. sprendimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, patvirtino derinimo ir ginčo užbaigimo protokolus.
Siekdami užtikrinti geresnį
Nortel
grupės turto vertinimą administratoriai, paskirti įvairiose pasaulio šalyse iškeltose skirtingose bankroto bylose, susitarė šį turtą parduoti bendrai pagal veiklos rūšis. Pagal 2009 m. birželio 9 d. NNL ir įvairių
Nortel
grupės dukterinių bendrovių sudarytą susitarimą pavadinimu
Interim Funding and Settlement Agreement
(toliau – IFSA susitarimas) šios dukterinės bendrovės laiku atsisako savo pramoninės ir intelektinės nuosavybės teisių, kurioms taikomas MRDA susitarimas. Tačiau dukterinių bendrovių turimos licencijos teisės išlaikomos iki likvidavimo ir perleidimo procedūrų pabaigos ir išlaikomos minėtų dukterinių bendrovių, kaip atitinkamos intelektinės nuosavybės ekonominių savininkių, teisės.
Pagal IFSA susitarimą visos lėšos, gautos perleidus
Nortel
grupės turtą, laikomos patikos sąskaitose, vadinamosiose
lockbox
(toliau –
lockbox
), Jungtinėse Amerikos Valstijose įsteigtose kredito įstaigose ir negalimas joks į
lockbox
pervestų sumų paskirstymas nesant visų suinteresuotųjų šios grupės narių sudaryto susitarimo. NNSA tapo IFSA susitarimo šalimi pagal 2009 m. rugsėjo 11 d. sudarytą prisijungimo susitarimą. Iš perleidimo gautos lėšos buvo laikomos patikos sąskaitose, kaip numatyta IFSA susitarime, tačiau susitarimas dėl jų paskirstymo dar nebuvo sudarytas.
2010 m. lapkričio 23 d. nagrinėjant šalutinę bylą C. Rogeau parengtoje ataskaitoje pažymėta, kad 2010 m. rugsėjo 30 d. NNSA banko sąskaitose buvo 38980313 EUR, todėl galėjo būti numatyta atlikti pirmą atidėtų išeitinių išmokų mokėjimą, pradedant nuo 2011 m. gegužės mėn. Tačiau NNSA darbo tarybai pareikalavus sumokėti, 2011 m. gegužės 18 d. laiške C. Rogeau jai nurodė, kad negali taikyti ginčo užbaigimo protokolo sąlygų, nes iš pinigų srautų prognozės matyti beveik 6 mln. EUR deficitas, pirmiausia dėl kelių bendrų administratorių pateiktų reikalavimų sumokėti, be kita ko, išlaidas, patirtas tęsiant
Nortel
grupės veiklą vykstant procedūrai ir perleidžiant tam tikrą turtą.
Ginčydami tokią faktinę padėtį NNSA darbo taryba ir buvę NNSA darbuotojai pareiškė ieškinį
Tribunal de commerce de Versailles
(Prancūzija), siekdami, pirma, kad būtų pripažinta, jog nagrinėjant šalutinę bylą jos gali turėti išimtinę ir tiesioginę teisę į NNSA tenkančią dalį bendrų pajamų, gautų perleidus
Nortel
grupės turtą, ir, antra, kad C. Rogeau, kaip likvidatoriui, būtų nurodyta nedelsiant sumokėti, be kita ko, atidėtas išeitines išmokas iš turimų NNSA lėšų.
Tada C. Rogeau kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kad į bylą būtų įtraukti bendri administratoriai. Tačiau pastarieji
Tribunal de commerce de Versailles
paprašė, be kita ko, atsisakyti tarptautinės jurisdikcijos
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
naudai. Bendri administratoriai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo papildomai paprašė, be kita ko, pripažinti, kad jis neturi jurisdikcijos spręsti dėl turto ir teisių, kurių priimant sprendimą iškelti šalutinę bylą nebuvo Prancūzijoje, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnio g punktą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad siekdamas nuspręsti dėl jam pateiktų prašymų jis visų pirma turi priimti sprendimą dėl savo jurisdikcijos nustatyti šalutinės bylos poveikio apimtį. Jis taip pat mano, kad turės nustatyti, ar į šalutinės bylos poveikio sritį gali būti įtrauktas ir skolininko turtas, esantis ne Sąjungoje.
Tokiomis aplinkybėmis
Tribunal de commerce de Versailles
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar valstybės, kurioje iškelta šalutinė byla, teismas turi jurisdikciją išimtinai arba alternatyviai su valstybės, kurioje iškelta pagrindinė byla, teismu priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šalutinės bylos poveikis, nustatymo pagal Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnio g punktą, 3 straipsnio 2 dalį ir 27 straipsnį ir ar išimtinės arba alternatyviosios jurisdikcijos turėjimo atveju taikoma teisė yra pagrindinei bylai ar šalutinei bylai taikytina teisė?“
Dėl prejudicinio klausimo
Pateiktą klausimą sudaro dvi dalys, kurias reikia nagrinėti atskirai. Pirma klausimo dalis susijusi su jurisdikcijos paskirstymu pagrindinę bylą nagrinėjančiam teismui ir šalutinę bylą nagrinėjančiam teismui, o antra dalimi siekiama išsiaiškinti skolininko turtui, kurį apima šalutinės bylos poveikis, nustatyti taikytiną teisę.
Dėl pirmos klausimo dalies
Pirmoje klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalis ir 27 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismai turi jurisdikciją išimtinai arba alternatyviai su valstybės narės, kurioje iškelta pagrindinė bankroto byla, teismais priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios šalutinės bylos poveikis, nustatymo.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad nors klausimas susijęs tik su Reglamentu Nr. 1346/2000, visų pirma reikės išsiaiškinti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcija šioje srityje reglamentuojama šiuo reglamentu ar Reglamentu Nr. 44/2001. Toliau reikės patikrinti, ar, remiantis taikytino reglamento nuostatomis, šio teismo jurisdikcija tokiu kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju yra neginčytina. Galiausiai bus išnagrinėtas klausimas, ar tokia jurisdikcija turi būti laikoma išimtine ar alternatyviąja.
Dėl reglamentų Nr. 1346/2000 ir 44/2001 taikytinumo
Reikia priminti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos susijusios su daugelio šių bylų šalių ar tarp jų sudarytų susitarimų, įskaitant, be kita ko, IFSA ir MRDA susitarimus, taip pat derinimo ir ginčo užbaigimo protokolus, taikymu. Byloje dėl vieno ar kelių šių susitarimų aiškinimo jurisdikcija priimti sprendimą gali būti reglamentuojama Reglamento Nr. 44/2001 nuostatomis, net jeigu minėtoje byloje ginčas kilo tarp likvidatorių dviejose bankroto bylose, pagrindinėje ir šalutinėje, kurių kiekvienai taikomas Reglamentas Nr. 1346/2000.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog reglamentai Nr. 44/2001 ir 1346/2000 turi būti aiškinami taip, kad būtų išvengta bet kokio šiuose teisės aktuose įtvirtintų teisės normų sutapimo ir teisės spragų. Taigi ieškiniai, kuriems pagal Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnio 2 dalies b punktą šis reglamentas netaikomas, nes jie priskiriami prie „bankroto, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo procesų, teisminių priemonių, kompromisinių susitarimų ir panašių bylų“, patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo sritį. Todėl ieškiniams, kurie nepatenka į Reglamento 1346/2000 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, taikomas Reglamentas Nr. 44/2001 (Sprendimo
Nickel & Goeldner Spedition
, C‑157/13,
EU:C:2014:2145
, 21 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo sritis neturėtų būti aiškinama plačiai ir kad Reglamentas Nr. 44/2001 netaikomas tik ieškiniams, kylantiems tiesiogiai iš bankroto bylų ir glaudžiai su jomis susijusiems (toliau – susiję ieškiniai). Todėl tik šie ieškiniai patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo sritį (žr. Sprendimo
Nickel & Goeldner Spedition
, C‑157/13,
EU:C:2014:2145
, 22 ir 23 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
Galiausiai kaip lemiamą kriterijų siekiant nustatyti, prie kurios srities priskirtinas ieškinys, Teisingumo Teismas taikė jo teisinį pagrindą, o ne procesines aplinkybes, kuriomis šis ieškinys pareiškiamas. Laikantis tokio požiūrio reikia nustatyti, ar teisė arba prievolė, dėl kurios pareiškiamas ieškinys, numatyta bendrosiose civilinės ir komercinės teisės normose, ar nukrypti leidžiančiose normose, taikomose bankroto byloms (Sprendimo
Nickel & Goeldner Spedition
, C‑157/13,
EU:C:2014:2145
, 27 punktas).
Nagrinėjamu atveju pažymėtina, jog nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti šalių pagrindinėse bylose sudarytų įvairių susitarimų turinį, atrodo, kad teisės ar prievolės, kuriomis grindžiami pagrindiniai ieškiniai, kyla tiesiogiai iš bankroto bylų, yra glaudžiai su jomis susijusios ir numatytos bankroto byloms taikomose normose.
Iš tiesų pagrindinių bylų baigtis, be kita ko, priklauso nuo pajamų, gautų perleidus NNSA turtą, paskirstymo pagrindinei bylai ir šalutinei bylai. Kaip, atrodo, matyti iš derinimo protokolo ir kaip per teismo posėdį patvirtino šalys prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, šis paskirstymas iš esmės turės būti atliktas taikant Reglamento Nr. 1346/2000 nuostatas, o minėtu protokolu ar kitais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose svarstomais susitarimais nesiekiama pakeisti tų nuostatų turinio. Todėl teisės ar prievolės, kuriomis grindžiami pagrindiniai ieškiniai, numatytos Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalyje ir 27 straipsnyje, taigi šis reglamentas yra taikytinas.
Dėl Reglamente Nr. 1346/2000 numatytų jurisdikcijos taisyklių
Dėl teismo, iškėlusio šalutinę bankroto bylą, jurisdikcijos priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios bylos poveikis, nustatymo iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybei narei, kurios teritorijoje buvo iškelta bankroto byla, priskiriama tarptautinė jurisdikcija nagrinėti susijusius ieškinius (žr., be kita ko, Sprendimo
F‑Tex
, C‑213/10,
EU:C:2012:215
, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nors Teisingumo Teismas iki šiol pripažino tik valstybės narės, kurios teismai turi jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalį, tarptautinę jurisdikciją priimti sprendimą dėl susijusio ieškinio, Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama analogiškai.
Iš tiesų, atsižvelgiant į Reglamento 1346/2000 sistemą ir veiksmingumą, turi būti pripažinta, kad šio reglamento 3 straipsnio 2 dalimi valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta šalutinė bankroto byla, teismams priskiriama tarptautinė jurisdikcija nagrinėti susijusius ieškinius, jeigu tie ieškiniai susiję su pastarosios valstybės teritorijoje esančiu skolininko turtu.
Viena vertus, kaip savo išvados 32 punkte pažymėjo generalinis advokatas, Reglamento Nr. 1346/2000 25 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta valstybių narių pareiga pripažinti ir vykdyti su bankroto bylos eiga ir užbaigimu susijusius sprendimus, priimtus tiek teismų, turinčių jurisdikciją pagal šio reglamento 3 straipsnio 1 dalį, tiek teismų, kurių jurisdikcija grindžiama šio 3 straipsnio 2 dalimi, o minėto reglamento 25 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad pastarosios nuostatos pirma pastraipa taip pat taikoma „teismo sprendimams, kylantiems tiesiogiai iš bankroto bylos ir glaudžiai su ja susijusiems“, t. y. sprendimams dėl, be kita ko, susijusio ieškinio.
Kadangi šiame reglamente numatyta pareiga pripažinti teismų, turinčių jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalį, priimtus „susijusius“ sprendimus, atrodo, kad juo pastariesiems teismams bent jau netiesiogiai priskiriama jurisdikcija priimti šiuos sprendimus.
Kita vertus, reikia priminti, kad vienas iš pagrindinių Reglamento Nr. 1346/2000 27 straipsnyje numatytos galimybės iškelti šalutinę bankroto bylą tikslų yra, be kita ko, apsaugoti vietinius interesus, nepaisant to, kad šia byla gali būti taip pat siekiama kitų tikslų (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Burgo Group
, C‑327/13,
EU:C:2014:2158
, 36 punktą).
Susijęs ieškinys, kaip antai nagrinėjamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kuriuo siekiama, kad būtų pripažinta, jog nurodytas turtas priskirtinas šalutinei bankroto bylai, būtent skirtas šiems interesams apsaugoti. Ši apsauga, taigi ir, be kita ko, šio reglamento 27 straipsnio veiksmingumas, būtų labai susilpninti, jeigu šio susijusio ieškinio nebūtų galima pareikšti valstybės narės, kurios teritorijoje buvo iškelta šalutinė byla, teismuose.
Todėl reikia padaryti išvadą, kad valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismai, remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalimi, turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios šalutinės bylos poveikis, nustatymo.
Dėl tarptautinės jurisdikcijos priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šalutinės bankroto bylos poveikis, nustatymo išimtinio ar alternatyvaus pobūdžio
Galiausiai dėl klausimo, ar valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismų jurisdikcija priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios bylos poveikis, nustatymo yra išimtinė, ar alternatyvioji, reikia priminti, kad Teisingumo Teismo praktika, kurioje pripažįstama teismų jurisdikcija pagal Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalį priimti sprendimą dėl susijusių ieškinių, iš esmės pagrįsta šio reglamento veiksmingumu (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Seagon
, C‑339/07,
EU:C:2009:83
, 21 punktą ir Sprendimo
F‑Tex
, C‑213/10,
EU:C:2012:215
, 27 punktą). Kaip matyti iš šio sprendimo 37 punkto, tas pats taikytina analogiškai teismų, turinčių jurisdikciją remiantis šio 3 straipsnio 2 dalimi, jurisdikcijai.
Todėl, siekiant nustatyti tarptautinės jurisdikcijos priimti sprendimą dėl susijusių ieškinių išimtinį ar alternatyvų pobūdį, taigi ir abiejų minėto 3 straipsnio 1 ir 2 dalių apimtį, taip pat reikia užtikrinti šių nuostatų veiksmingumą.
Taigi dėl ieškinio, kuriuo siekiama, kad būtų pripažinta, jog tam tikrą skolininko turtą apima šalutinės bankroto bylos poveikis, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamų ieškinių, reikia konstatuoti, kad toks ieškinys akivaizdžiai turi tiesioginę įtaką interesams, administruojamiems pagrindinėje bankroto byloje, nes tai, ką prašoma pripažinti, neišvengiamai reikštų, kad aptariamas turtas nepriskirtinas pagrindinei bylai. Tačiau, kaip savo išvados 57 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, valstybės narės, kurioje iškelta pagrindinė byla, teismai taip pat turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl susijusių ieškinių, taigi ir nustatyti pastarosios bylos poveikio apimtį.
Tokiomis aplinkybėmis dėl valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismų išimtinės jurisdikcijos priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios bylos poveikis, nustatymo Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis netektų veiksmingumo, kiek šioje nuostatoje numatyta tarptautinė jurisdikcija priimti sprendimą dėl susijusių ieškinių, taigi tokiai jurisdikcijai negalima pritarti.
Be to, iš Reglamento Nr. 1346/2000 nuostatų nematyti, kad juo teismui, į kurį kreiptasi pirmiausia, suteikiama jurisdikcija priimti sprendimą dėl susijusio ieškinio. Priešingai, nei teigė NNSA darbo taryba, toks priskyrimas taip pat neišplaukia iš Sprendimo
Staubitz-Schreiber
(C‑1/04,
EU:C:2006:39
), kuris susijęs su kitokiu atveju, būtent su jurisdikcijos iškelti pagrindinę bankroto bylą priskyrimo atveju, taigi ir su jurisdikcijos, kuri pagal šio reglamento nuostatas yra išimtinė, priskyrimu.
Be abejo, kaip teigė keli suinteresuotieji asmenys, tokiomis aplinkybėmis pripažinus „alternatyviąją“ jurisdikciją kyla rizika, kad bus priimti konkuruojantys ir galimai nesuderinami sprendimai.
Tačiau, kaip savo išvados 60 punkte pažymėjo generalinis advokatas, Reglamento Nr. 1346/2000 25 straipsnio 1 dalis leis išvengti nesuderinamų sprendimų priėmimo rizikos, nes joje reikalaujama, kad kiekvienas teismas, kuriame pareikštas susijęs ieškinys, kaip antai nagrinėjamieji prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, pripažintų ankstesnį kito teismo, turinčio jurisdikciją pagal šio reglamento 3 straipsnio 1 dalį arba prireikus 2 dalį, sprendimą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmą pateikto klausimo dalį reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalis ir 27 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismai turi jurisdikciją alternatyviai su valstybės narės, kurioje iškelta pagrindinė byla, teismais priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios šalutinės bylos poveikis, nustatymo.
Dėl antros klausimo dalies
Antroje klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kokia teisė taikytina skolininko turtui, kurį apima šalutinės bankroto bylos poveikis, nustatyti.
Šiuo atžvilgiu, viena vertus, reikia priminti, kad šalutinės bankroto bylos poveikis apima, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalies ir 27 straipsnio, tik skolininko turtą, kuris iškeliant bankroto bylą buvo valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė byla, teritorijoje.
Kita vertus, iš Reglamento Nr. 1346/2000 6 ir 23 konstatuojamųjų dalių matyti, kad, pirma, šiame reglamente nustatomos vienodos kolizinės normos, pakeičiančios nacionalines tarptautinės privatinės teisės normas, ir, antra, šis normų pakeitimas apsiriboja, laikantis proporcingumo principo, šiame reglamente numatytų normų taikymo sritimi. Taigi minėtu reglamentu iš esmės visiškai neatmetama galimybė, nagrinėjant susijusį ieškinį, kaip antai nagrinėjamą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, taikyti valstybės narės, kurios teismas svarsto tą susijusį ieškinį, teisės aktus, susijusius su šios valstybės tarptautine privatine teise, jeigu Reglamente Nr. 1346/2000 nėra atitinkamą situaciją reglamentuojančios vienodos normos.
Tačiau dėl klausimo, ar, siekiant taikyti Reglamentą Nr. 1346/2000, turtas turi būti laikomas esančiu valstybės narės teritorijoje bankroto bylos iškėlimo dieną, reikia konstatuoti, kad šiame reglamente iš tikrųjų numatytos vienodos normos, šiuo aspektu atmetant bet kokį naudojimąsi nacionaline teise.
Iš Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnio g punkto matyti, kad šiame reglamente „valstybė narė, kurios teritorijoje yra turtas“, materialiojo turto atveju yra valstybė narė, kurios teritorijoje šis turtas yra, turto ir teisių į jį, kuriuos savininkas ar turėtojas turi įregistruoti viešajame registre, atveju – valstybė narė, kurioje tvarkomas registras, ir galiausiai reikalavimų atveju – valstybė narė, kurios teritorijoje yra juos tenkinti privalančio trečiojo asmens pagrindinių turtinių interesų vieta, kaip nustatyta minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalyje. Nepaisant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos teisinės situacijos sudėtingumo, ši norma turi sudaryti sąlygas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nustatyti atitinkamo turto, teisių ir reikalavimų buvimo vietą.
Šiuo klausimu reikia pridurti, jog nors Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnio g punkte aiškiai daroma nuoroda tik į valstybėje narėje esantį turtą, teises ir reikalavimus, remiantis tuo negalima daryti išvados, kad ši nuostata netaikoma, jeigu atitinkamas turtas, teisė ar reikalavimas turi būti laikomi esančiais trečiojoje valstybėje.
Siekiant nustatyti šalutinei bankroto bylai priskirtiną turtą, pakanka patikrinti, ar bankroto bylos iškėlimo dieną jis buvo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnio g punktą, valstybės narės, kurioje iškelta ši byla, teritorijoje, ir galimas klausimas, kurioje kitoje valstybėje šis turtas buvo paskesnėje stadijoje, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
Todėl, kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamas bylas, šis teismas visų pirma turės patikrinti, ar aptariamas turtas, kuris neatrodo galintis būti laikomas materialiuoju turtu, yra turtas ar teisės į jį, kuriuos savininkas ar turėtojas turi įregistruoti viešajame registre, ar jis turi būti laikomas reikalavimais. Toliau tas pats teismas turės nustatyti, ar valstybė narė, kurioje tvarkomas šis registras, yra valstybė narė, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, nagrinėjamu atveju – Prancūzijos Respublika, arba prireikus – ar valstybė narė, kurios teritorijoje yra reikalavimus tenkinti privalančio trečiojo asmens pagrindinių turtinių interesų vieta, yra Prancūzijos Respublika. Tik jeigu atlikus vieną iš šių tikrinimų bus gautas teigiamas rezultatas, aptariamas turtas bus priskirtas Prancūzijoje iškeltai šalutinei bankroto bylai.
Tokiomis aplinkybėmis į antrą pateikto klausimo dalį reikia atsakyti taip: skolininko turtas, kurį apima šalutinės bankroto bylos poveikis, turi būti nustatytas remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnio g punkto nuostatomis.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamų bylų šalims yra vienas iš etapų tose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 3 straipsnio 2 dalis ir 27 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismai turi jurisdikciją alternatyviai su valstybės narės, kurioje iškelta pagrindinė byla, teismais priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios šalutinės bylos poveikis, nustatymo.

Skolininko turtas, kurį apima šalutinės bankroto bylos poveikis, turi būti nustatytas remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 2 straipsnio g punkto nuostatomis.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.