CELEX: 62007TJ0235
Konkurencija
Karteliai
Nyderlandų alaus rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuotas EB 81 straipsnio pažeidimas
Pažeidimo įrodymas
Galimybė susipažinti su byla
Baudos
Vienodo požiūrio principas
Protingas terminas

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovė
Bavaria NV
– tai bendrovė veikianti alaus ir gaiviųjų nealkoholinių gėrimų gamybos ir prekybos sektoriuje.
Ji yra viena iš keturių pagrindinių Nyderlandų alaus rinkoje veikiančių subjektų. Kitos didžiausios alaus daryklos šioje rinkoje –
tai
Heineken
grupė (toliau –
Heineken
), kurios valdymas pavestas bendrovei
Heineken NV
, o gamyba – dukterinei bendrovei
Heineken Nederland BV
,
InBev
grupė (toliau –
InBev
), iki 2004 m. žinoma
Interbrew
pavadinimu, kurios valdymas pavestas bendrovei
InBev NV
, o gamyba – dukterinei bendrovei
InBev Nederland NV
, ir
Grolsch
grupė (toliau –
Grolsch
), kurios valdymas pavestas bendrovei
Koninklijke Grolsch NV
.
Ieškovė ir kitos trys pagrindinės šios rinkos alaus daryklos savo alų galutiniams klientams parduoda, be kita ko, pasitelkdamos
du platinimo kanalus. Reikia skirti „horeca“ sektorių, t. y. viešbučius, restoranus ir kavines (toliau – viešbučių ir restoranų
sektorius), kuriuose alus vartojamas vietoje, ir „food“ sektorių, kuris apima prekybos centrus bei vyno ir alkoholinių gėrimų
parduotuves, kur pirktas alus skirtas privačiai vartoti namuose. Antrasis sektorius taip pat apima su privačiu prekių ženklu
parduodamą alų. Iš keturių suinteresuotų alaus daryklų šiame segmente veikia tik
InBev
ir
Bavaria
.
Šios keturios alaus daryklos yra
Centraal Brouwerij Kantoor
(toliau – CBK) narės. Tai yra federacijos forma veikianti organizacija, kuri pagal savo įstatus atstovauja savo narių interesams
ir kurią sudaro visuotinis susirinkimas ir įvairios komisijos, kaip antai komisija, kuriai pavesti viešbučių ir restoranų
sektoriaus klausimai, bei finansų komisija, dabar tapusi direktorių komitetu. CBK vykstantiems susirinkimams jos sekretoriatas
parengia pakvietimus ir oficialius nuosekliai numeruojamus protokolus ir išsiunčia juos susirinkime dalyvaujantiems organizacijos
nariams.

Administracinė procedūra
2000 m. sausio 28 d bei 2000 m. vasario 3 d., 25 ir 29 dienos raštais
InBev
padarė kelis pareiškimus dėl konkurenciją ribojančių veiksmų Nyderlandų alaus rinkoje. Šie pareiškimai buvo padaryti vykstant
1999 m. pradėtam Europos Bendrijų Komisijos tyrimui dėl kartelinių veiksmų ir galimo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
Belgijos alaus rinkoje. Kartu su šiais pareiškimais
InBev
pateikė prašymą neskirti ar sumažinti baudą pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais
(OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo.
2000 m. kovo 22 ir 23 d., gavusi
InBev
pareiškimus, Komisija atliko patikrinimus ieškovės ir kitų suinteresuotų įmonių patalpose. Be to, nuo 2001 iki 2005 m. ieškovei
buvo išsiųsti kiti papildomi prašymai pateikti informacijos.
2005 m. rugpjūčio 30 d. Komisija išsiuntė ieškovei ir kitoms suinteresuotoms įmonėms pranešimą apie kaltinimus. 2005 m. lapkričio
24 d. raštu ieškovė pateikė savo rašytines pastabas dėl šio pranešimo. Nė viena suinteresuotoji šalis neprašė surengti posėdžio.
2006 m. kovo 7 d. ir gegužės 8 d. raštais Komisija supažindino ieškovę su papildomais dokumentais. Tai, be kita ko, buvo
InBev
skirti prašymai pateikti informacijos ir Komisijai suteikti atsakymai bei vidaus naudojimo
Heineken
pažyma.
2007 m. balandžio 18 d. Komisija priėmė sprendimą dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla Nr. COMP/B/37.766 – Nyderlandų
alaus rinka; toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka buvo paskelbta 2008 m. gegužės 20 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL C 122, 2008, p. 1) ir apie kurį ieškovei pranešta 2007 m. balandžio 24 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas
Nagrinėjamas pažeidimas
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyta, kad ieškovė ir bendrovės
InBev NV
,
InBev Nederland
,
Heineken NV
,
Heineken Nederland
ir
Koninklijke Grolsch
nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d. dalyvavo darant vieną tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą, kurį
sudarė susitarimai ir (arba) suderinti veiksmai, siekiant apriboti konkurenciją bendrojoje rinkoje.
Pažeidimą sudarė, pirma, alaus kainų ir alaus kainų padidinimo koordinavimas Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame
sektoriuose, įskaitant su privačiu prekių ženklu parduodamą alų, antra, nereguliarus kitų atskiriems klientams viešbučių ir
restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų, kaip antai įsikūrimo paskolos, Nyderlanduose koordinavimas ir, trečia, nereguliarus
klientų pasidalijimo koordinavimas Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis
ir 257 bei 258 konstatuojamosios dalys).
Remiantis ginčijamu sprendimu, alaus daryklų antikonkurenciniai veiksmai buvo atliekami per daugiašalius neoficialius susitikimus,
kuriuose reguliariai dalyvavo keturi pagrindiniai Nyderlandų alaus rinkos subjektai, ir per papildomus dvišalius įvairių šių
alaus daryklų susitikimus. Pagal ginčijamą sprendimą šie susitikimai vyko slaptai, tyčia, jų dalyviams suvokiant, kad atliekami
draudžiami veiksmai (ginčijamo sprendimo 257–260 konstatuojamosios dalys).
Pavyzdžiui, pirmiausia nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d. vyko nemažai daugiašalių susitikimų, vadinamų
„Catherijne overleg“ („Catherijne pasitarimai“) arba „agendacommissie“ („einamųjų reikalų komitetas“). Ginčijamame sprendime
nustatyta, kad šie susitikimai, per kuriuos didžiausias dėmesys buvo skiriamas viešbučių ir restoranų sektoriui, tačiau kurie
galėjo būti susiję ir su privačiu sektoriumi, buvo iš esmės skirti kainoms ir alaus kainų padidinimui koordinuoti, nuolaidų
dydžio ribojimui aptarti ir klientams pasidalyti, taip pat veiksmams dėl tam tikrų kitų prekybos sąlygų suderinti. Per šiuos
susitikimus buvo aptariamos ir su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos (ginčijamo sprendimo 85, 90, 98, 115–127 ir
247–252 konstatuojamosios dalys).
Antra, kiek tai susiję su dvišaliais alaus daryklų kontaktais, ginčijamame sprendime pažymima, kad
InBev
ir ieškovė buvo susitikusios 1997 m. gegužės 12 d. ir aptarė su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainų padidinimą (ginčijamo
sprendimo 104 konstatuojamoji dalis). Be to, anot Komisijos,
Heineken
ir ieškovė buvo susitikusios 1998 m., siekdamos aptarti apribojimus, susijusius su pardavimo taškais viešbučių ir restoranų
sektoriuje (ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamoji dalis). Komisija pažymi, kad 1999 m. liepos mėnesį dvišalių kontaktų buvo
tarp
Heineken
ir
Grolsch
dėl kompensacijų klientams privačiame sektoriuje, kurie taiko laikinas kainų nuolaidas (ginčijamo sprendimo 212 ir 213 konstatuojamosios
dalys).
Galiausiai, remiantis ginčijamu sprendimu, 1997 m. tarp
InBev
ir ieškovės buvo dvišalių kontaktų ir keitimosi informacija, skirtų bendroms diskusijoms apie alaus kainas bei diskusijoms
daugiausia apie privačius prekių ženklus. Dvišaliai kontaktai pasikeitimo informacija forma, skirti privatiems prekių ženklams,
1998 m. birželio ir liepos mėnesiais taip pat buvo užmegzti su Belgijos alaus daryklomis (ginčijamo sprendimo 105, 222–229
ir 232–236 konstatuojamosios dalys).
Ieškovei skirta bauda
Ginčijamo sprendimo 3 straipsnio c punkte ieškovei buvo skirta 22 850 000 eurų bauda.
Apskaičiuodama šios baudos dydį Komisija taikė Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81
ir [EB] 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205)
23 straipsnio 2 dalį ir Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [EAPB] 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo
metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) aprašytą metodą (ginčijamo sprendimo 436 ir 442 konstatuojamosios dalys).
Remiantis šiuo metodu, ieškovei skirta bauda buvo apskaičiuota pagal pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 437 konstatuojamoji
dalis).
Konkrečiai kalbant, pažeidimas buvo kvalifikuotas kaip „labai sunkus“, nes jį iš esmės sudarė reguliarus kainų, jų padidinimo
ir kitų prekybos sąlygų koordinavimas bei klientų pasidalijimas (ginčijamo sprendimo 440 konstatuojamoji dalis). Komisija
taip pat atsižvelgė į tai, kad antikonkurenciniai veiksmai buvo atliekami slapta ir tyčia, bei į aplinkybę, jog pažeidimas
paveikė visą Nyderlandų teritoriją ir visą alaus rinką, t. y. ir viešbučių ir restoranų sektorių, ir privatų sektorių (ginčijamo
sprendimo 453 ir 455 konstatuojamosios dalys). Be to, Komisija pabrėžė, kad šioje byloje nebuvo atsižvelgta į tikrąją antikonkurencinių
veiksmų įtaką Nyderlandų rinkai, nes jos nebuvo įmanoma įvertinti (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat diferencijuotai traktavo ieškovę, siekdama atsižvelgti į jos tikrąjį ekonominį pajėgumą ir jos individualų
vaidmenį atliekant konstatuotus pažeidimus. Tam Komisija panaudojo ieškovės pasiekto alaus pardavimo Nyderlanduose skaičius
1998 m., t. y. paskutiniais visais kalendoriniais pažeidimo metais. Remiantis tuo, ieškovė buvo priskirta trečiai ir paskutinei
kategorijai, kuriai apskaičiuota 17 mln. eurų pradinė bauda (ginčijamo sprendimo 462 ir 464 konstatuojamosios dalys).
Kadangi ieškovė dalyvavo darant pažeidimą nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d., t. y. 3 metus ir 8 mėnesius,
ši pradinė bauda buvo padidinta 35 % (ginčijamo sprendimo 465 ir 469 konstatuojamosios dalys). Taip buvo nustatyta 22 950 000 eurų
pagrindinė bauda (ginčijamo sprendimo 470 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija 100 000 eurų sumažino baudos dydį, nes pripažino, kad administracinės procedūros trukmė nagrinėjamu atveju
buvo neprotinga (ginčijamo sprendimo 495–499 konstatuojamosios dalys).

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla pradėta ieškovės ieškiniu, kurį teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 4 d.
2010 m. vasario 10 d. Bendrasis Teismas, taikydamas savo Procedūros reglamento 14 straipsnio 1 dalį ir 51 straipsnio 1 dalį,
nusprendė perduoti bylą šeštajai išplėstinei kolegijai.
Taikydamas proceso organizavimo priemones, 2010 m. vasario 12 d. Bendrasis Teismas pateikė Komisijai rašytinius klausimus,
į kuriuos ji atsakė per nustatytą terminą.
Per 2010 m. kovo 24 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo užduotus klausimus.
Kadangi teisėjas pranešėjas negalėjo vykdyti savo pareigų po žodinės proceso dalies pabaigos, byla buvo paskirta naujam teisėjui
pranešėjui ir, remiantis Procedūros reglamento 32 straipsniu, pasitarimuose dėl šio sprendimo dalyvavo trys jį pasirašiusieji
teisėjai.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti visą ar dalį ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs su ieškove,
–        nepatenkinus pirmojo prašymo, sumažinti ieškovei skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama savo ieškinį, ieškovė pateikia šešis ieškinio pagrindus, pirma, dėl gero administravimo principo pažeidimo, antra,
dėl EB 81 straipsnio, nekaltumo prezumpcijos, teisėtumo principo ir pareigos motyvuoti pažeidimo, trečia, dėl teisės ir faktinės
klaidos nustatant pažeidimo trukmę, ketvirta, dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio, gairių bei vienodo požiūrio ir proporcingumo
principų pažeidimo apskaičiuojant baudos dydį, penkta, dėl protingo termino pažeidimo ir, šešta, dėl esminių procedūrinių
reikalavimų, gero administravimo principo ir teisės į gynybą pažeidimo, nes buvo atsisakyta jai leisti susipažinti su suinteresuotų
šalių atsakymais į pranešimą apie kaltinimus ir su kitais į bylą įeinančiais dokumentais.
Bendrasis Teismas laikosi nuomonės, kad pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį ir trečiąjį ieškinio pagrindus, kuriais iš esmės
ginčijamas pažeidimas, vėliau – pirmąjį ir šeštąjį ieškinio pagrindus dėl tariamų procedūros trūkumų, ir galiausiai – ketvirtąjį
ir penktąjį ieškinio pagrindus, atitinkamais susijusius su baudos dydžio apskaičiavimu ir administracinės procedūros trukme.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio, nekaltumo prezumpcijos, teisėtumo principo ir pareigos motyvuoti
pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės teigia, pirma, kad Komisija neteisingai išaiškino ir taikė „susitarimo“, „suderintų veiksmų“ bei „vieno tęstinio
pažeidimo“ sąvokas ir, antra, kad ji padarė teisės ir faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, kiek tai susiję su pažeidimu,
nustatytu tiek viešbučių ir restoranų sektoriuje, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant su privačiu prekių ženklu parduodamo
alaus segmentą.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal EB 81 straipsnio 1 dalį kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų
sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra
konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.
Susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, laikomas sudarytu jau tuomet, kai atitinkamos įmonės išreiškė
savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru apibrėžtu būdu (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 256 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 199 punktas).
Galima manyti, kad susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, sudarytas, jeigu yra suderinta valia dėl
paties konkurencijos ribojimo principo, net jeigu dėl konkrečių siekiamo apribojimo elementų dar vyksta derybos (šiuo klausimu
žr. 34 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
151–157 ir 206 punktus).
Sąvoka „suderinti veiksmai“ reiškia koordinavimo tarp įmonių, kurios, nepasiekusios konkretaus susitarimo, sąmoningai pakeičia
konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu, būdą (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 115 punktas ir Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 158 punktas).
Šiuo požiūriu EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami tiesioginiai ar netiesioginiai kontaktai tarp ūkio subjektų, kurie galėtų
daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip pats atitinkamas
ūkio subjektas nusprendė elgtis rinkoje arba kokio elgesio ketina imtis, kai tokių kontaktų tikslas ar poveikis yra konkurencijos
ribojimas (šiuo klausimu žr. 36 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
116 ir 117 punktus).
Kiek tai susiję su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimu, primintina, kad Komisija turi įrodyti savo konstatuotą
pažeidimą ir pateikti įrodymų, galinčių teisiniu požiūriu pakankamai patvirtinti pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą (1998 m.
gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas ir 36 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
86 punktas).
Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas buvo padarytas (šiuo klausimu
žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno
pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šiuos reikalavimus atitiktų bendrai įvertintas institucijos pateiktų įrodymų visetas
(žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 179 ir 180 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų,
aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus ne išsamius ir atskirus
įrodymus galima papildyti išvadomis, iš kurių būtų galima atkurti reikšmingas faktines aplinkybes. Todėl antikonkurencinė
praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir netiesioginių įrodymų, kurie, nagrinėjami
kartu, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai).
Jeigu Komisija, pagrįsdama savo išvadą dėl antikonkurencinio susitarimo ar elgesio buvimo, pateikė rašytinius įrodymus, Bendrajame
Teisme šią išvadą ginčijančios šalys turi ne paprasčiausia pateikti logišką alternatyvą Komisijos teiginiams, o įrodyti, kad
ginčijamame sprendime panaudotų įrodymų nepakanka patvirtinti pažeidimo buvimą (40 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
187 punktas).
Kalbant apie teisminės kontrolės apimtį, pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nagrinėdamas ieškinį dėl sprendimo
taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, Bendrasis Teismas paprastai turi atlikti išsamų patikrinimą, ar buvo tenkinamos
visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (žr. 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bayer prieš Komisiją
, T‑41/96, Rink. p. II‑3383, 62 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Teismui suabejojus, abejonės turėtų būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai, laikantis
nekaltumo prezumpcijos principo, kuris, kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, be kita ko, taikomas procedūrose dėl įmonėms
taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo, galinčiose pasibaigti vienkartinės ar periodinės baudos skyrimu (36 punkte minėto
Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
149 ir 150 punktai bei 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP, T‑60/02 OP, T‑56/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 60 ir 61 punktai).
Tai, ar Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad savo elgesiu ieškovė pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, nagrinėjamoje
byloje reikia patikrinti vadovaujantis būtent šiais argumentais.
–       Dėl
InBev
pareiškimo
Pirmiausia pažymėtina, kad Komisija didele dalimi remiasi (žr. ypač ginčijamo sprendimo 40–62 konstatuojamąsias dalis)
InBev
pareiškimu, padarytu pateikus prašymą neskirti ar sumažinti baudą 2000 m. sausio 28 d. ir vasario 3, 25 bei 29 d. raštais,
kurie buvo papildyti pridėtais penkių
InBev
direktorių pareiškimais (ginčijamo sprendimo 34 ir 40 konstatuojamosios dalys, toliau visi kartu –
InBev
pareiškimas).
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad
InBev
pareiškime buvo paminėtos „įvairios alaus daryklų susiderinimo formos Nyderlandų alaus rinkoje“, atskiriant oficialius CBK
visuotinius susirinkimus, neformalius CBK finansų komisijos susitikimus ir lygiagrečiai rengtus „kitus susitikimus“, žinomus
kaip „Catherijne pasitarimai“, kurių dalyvių sudėtis nebuvo pastovi ir kurių rašytinių pėdsakų
InBev
pareiškė neradusi. „Kitus susitikimus“, be kita ko, galima suskirstyti į: „i) keturių pagrindinių alaus daryklų (
Heineken
,
Interbrew
,
Grolsch
ir
Bavaria
) <…> direktorių viešbučių ir restoranų sektoriui susitikimus; ii) bendrus direktorių viešbučių ir restoranų sektoriui bei
direktorių privačiam sektoriui susitikimus (du susitikimai 1998 m.); ir iii) direktorių privačiam sektoriui susitikimus (vienas
susitikimas 1999 m. <...>)“ (ginčijamo sprendimo 41–46 konstatuojamosios dalys).
Remiantis
InBev
pareiškimu, finansų Komisija „turėjo oficialią dienotvarkę, tačiau buvo taip pat naudojama kaip pokalbių dėl kainų nustatymo
privačiame bei viešbučių ir restoranų sektoriuose forumas; šie pokalbiai nebuvo protokoluojami“ (ginčijamo sprendimo 43 konstatuojamoji
dalis).
Anot šio pareiškimo, per „kitus susitikimus“ aptariamos temos taip pat apėmė tiek viešbučių ir restoranų sektorių, tiek privatų
sektorių bei su privačiu prekių ženklu parduodamą alų (ginčijamo sprendimo 47 konstatuojamoji dalis).
Kalbant pirmiausia apie viešbučių ir restoranų sektorių, buvo aptariamos dvi pagrindinės temos: „egzistavo principinis susitarimas
dėl maksimalių nuolaidų nuo pirkimo apimčių nustatymo viešbučių ir restoranų sektoriui <...>, kitas konsultacijų klausimas
buvo skirtas investicijoms viešbučių ir restoranų sektoriuje; buvo numatyta išlaikyti esančią padėtį sektoriuje ir vengti
kitų alaus daryklų klientų perėmimo“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).
Vienas iš
InBev
direktorių pabrėžia, kad nežino tikslaus šio susitarimo turinio, o kitas direktorius ji aprašo kaip „labai sudėtingą ir neaiškų
susitarimą dėl kategorijų (viešbučių ir restoranų sektoriui suteikiamos nuolaidos), kuriame mes niekuomet nedalyvavome“, ir
pažymi, kad „pasitarimus sudarė kas du mėnesius vykę už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingų direktorių susitikimai,
per kuriuos buvo aptariami žinomi „taisyklės“ pažeidimai (nors taisyklė buvo neaiški; buvo kalbėta apie rinkos ekscesus)“
(ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).
Antra, kalbant apie privatų sektorių, pažymėtina, kad, remiantis
InBev
pareiškimu, pokalbiai buvo skirti ir kainų lygiui apskritai, ir specifiniam su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus klausimui.
Kiek tai susiję su kainų lygiu apskritai, vienas iš
InBev
direktorių teigia, jog „buvo įprasta, kad tam tikra alaus darykla pakelia savo kainas iš anksto pranešusi apie tai kitoms
alaus darykloms <...>; iniciatyvos visuomet ėmėsi viena iš didelių alaus daryklų ir dažniausiai –
Heineken
; tokiu atveju kitos alaus daryklos dar turėjo pakankamai laiko savo pozicijai nustatyti; nors alaus daryklos dažniausiai
bendrais bruožais pritaikydavo savo kainas prie kitų, kiekviena jų turėjo ir išlaikė nuosavą kainų politiką“ (ginčijamo sprendimo
51 konstatuojamoji dalis).
Dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus
InBev
pažymi, kad pokalbiai dėl kainų tarp Nyderlandų ūkio subjektų šiame segmente (
Bavaria
ir
Oranjeboom
, kurią vėliau įsigijo
Interbrew
) vyko nuo 1987 m. Ji papildo, kad „aptarusios šį klausimą abi šalys suprato, jog nė viena iš jų nesusitaikys su jokių jų
privačių prekių ženklų klientūros perėmimu, jeigu tai reikštų pardavimo kiekių sumažėjimą“ (ginčijamo sprendimo 52 konstatuojamoji
dalis).
Dėl
Heineken
ir
Grolsch
veiklos šiame sektoriuje pažymėtina, kad, remiantis
InBev
pareiškimu, „Nyderlandų rinkai būdingas kainų skirtumas tarp su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus („B prekių ženklai“)
ir [kitų prekių ženklų („A prekių ženklai“);
Heineken
, kuri nevykdo veiklos privačių prekių ženklų segmente, visuomet priešinosi A prekių ženklų kainų kėlimui, kol nekeliamos
su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos; taip ji darė netiesioginį spaudimą visų pirma su privačiu prekių ženklu
parduodamo alaus gamintojams, kaip antai
Bavaria
ir
Interbrew
“ (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamoji dalis).

InBev
pareiškė, kad keturios alaus daryklos, kitaip tariant – dalyvaujant ir
Grolsch
, taip pat diskutavo apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainas ir aptarė kainų skirtumus, kuriuos reikėjo išlaikyti
tarp įvairių prekių ženklų alaus. Remiantis
InBev
pareiškimu, „
Heineken
ir
Grolsch
ilgus metus nekėlė savo kainų, ir su alaus daryklų prekių ženklu bei su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos taip
pat nebuvo didinamos; pastaraisiais metais
Bavaria
ir
Interbrew
padidino savo kainas ir jų pavyzdžiu pasekė
Grolsch
“ (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis). Taip pat pažymima, kad „prieš trejus ketverius metus šios neformalios konsultacijos
buvo integruotos į Catherijne pasitarimus dėl viešbučių ir restoranų sektoriaus, kuriuose dalyvavo ir CBK atstovai; po kelių
susitikimų buvo nuspręsta vėl suskirstyti juos į atskirus privačiam sektoriui ir viešbučių bei restoranų sektoriui skirtus
susitikimus“ (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis).
Be to,
InBev
pareiškė, kad tai, jog 1996–1997 m. tam tikrą rinkos dalį užėmė Belgijos alaus darykla
Martens
, lėmė „susitarimą tarp Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų, veikiančių privačių prekių ženklų rinkoje; 1998 m. [viešbutyje]
Bredos mieste buvo surengti du susitikimai; buvo sutarta paisyti atitinkamų privataus prekių ženklo alaus kiekių, paduodamų
Nyderlanduose ir Belgijoje įsteigtiems klientams“ (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamoji dalis).
Remiantis
InBev
direktorių pareiškimais, „kiti susitikimai“ buvo rengiami siekiant abipusio nuraminimo dėl „riboto agresyvumo“ rinkoje (ginčijamo
sprendimo 46 konstatuojamoji dalis).
Savo 2001 m. gruodžio 19 d. atsakyme į prašymą pateikti informacijos
InBev
pažymi, kad „ankstesnių metų dienotvarkės ir per neformalius susitikimus padaryti užrašai buvo sunaikinti 1998 m. lapkričio
mėnesio pabaigoje; maždaug tuo metu rinkoje pradėjo būti žinoma apie Nyderlandų alaus daryklų susitarimus ir atsirado nuogąstavimų
dėl Nyderlandų konkurencijos tarnybos patikrinimų; dienotvarkės dar buvo naikinamos ir paskesniais metais“ (ginčijamo sprendimo
61 konstatuojamoji dalis).
Pirmiausia pastebėtina, kad jokia Sąjungos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu
remtis kitų pažeidimo padarymu kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių
pažeidimų įrodymus būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų
taikymą (žr. 40 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
192 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju ieškovė neginčija
InBev
pareiškimo teiginių, pagal kuriuos tarp Nyderlandų alaus gamintojų atstovų vyko susitikimai. Ji taip pat neginčija, kad jos
atstovai dalyvavo daugelyje šių susitikimų ir kad per šiuos susitikimus buvo kalbama apie kainų lygį Nyderlandų rinkoje ir
apie nuolaidų taikymą klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje.
Tokiomis sąlygomis Komisija galėjo teisingai konstatuoti, kad
InBev
pareiškime minėti susitikimai iš tiesų vyko ir ieškovės atstovai iš tiktųjų dalyvavo bent jau keliuose iš jų.
Vis dėlto ieškovė ginčija, kad per aptariamus susitikimus vykę pokalbiai buvo užbaigti antikonkurencinio pobūdžio susitarimu
arba suderintų veiksmų įsipareigojimu. Ji tvirtina, kad šie susitikimai buvo skirti teisėtiems klausimams ir kad tuomet, kai
buvo diskutuojama apie situaciją rinkoje, tai buvo daroma nesiekiant antikonkurencinių tikslų. Šiuo klausimu ieškovė ginčija
InBev
pareiškimo patikimumą ir tvirtina, kad šis pareiškimas neaiškus, nenuoseklus ir iš esmės prieštaringas.
Būtent dėl
InBev
pareiškimo prieštaringumo ieškovė pastebi, kad jame yra nemažai kaltę paneigiančių teiginių.
Jos nuomone, pirmiausia tai 2000 m. vasario 3 d. papildomo
InBev
pareiškimo ištraukos, kuriose teigiama: „visų pirma buvo kalbamasi, siekiant sudaryti įspūdį, kad mes ramiai elgsimės rinkoje.
Apie kategorijas arba pardavimo taškus buvo kalbama retai arba iš viso nekalbama. Kiekvienas laikė kitą idiotu. Pastaraisiais
metais šie susitikiamai prarado vis daugiau esmės ir susiderinimas pasidarė dar neaiškesnis“ (ginčijamo sprendimo 46 konstatuojamoji
dalis).
Antra, ieškovė daro nuorodą į tam tikras ištraukas iš
InBev
vadovų pareiškimų, pagal kurias, be kita ko, „nebuvo sudarytas susitarimas dėl maisto produktų sektoriaus“; „vis dėlto pagal
šiuos susitarimus kainos nebuvo padidintos“; „man nėra žinoma apie susitarimą dėl „privačių prekių ženklų“; „šio susitikimo
turinys nebuvo aiškus. Tai veikiau buvo malonus susitikimas be konkrečios dienotvarkės. Buvo bendrų komentarų dėl nuolaidų.
Man susidarė įspūdis, kad jau kelerius metus egzistuoja tam tikra nuolaidų kategorijų sistema arba nuolaidų taikymo taisyklė,
tačiau tai niekuomet nebuvo tiesiogiai pasakyta. Buvo tik labai bendrais žodžiais kalbama apie bendras nuolaidų sumas ir tai
suteikė galimybę pabrėžti tam tikrus incidentus“; „[
Interbrew
] nedalyvavo sudarant jokio susitarimo dėl kainos“; „be to, nebuvo jokio susiderinimo. Mes veikėme visiškai nepriklausomai
ir per visų rūšių alaus kainų kilimą 1999 m. padidinome A prekių ženklų alaus kainas (po to, kai keliais mėnesiais anksčiau
tai padarė
Bavaria
ir
Grolsch
), ir mūsų klientai labai priešinosi privačių prekių ženklų kainų didinimui <...> taigi mes veikėme visiškai teisėtai“.
Ieškovė teigia, kad minėti pareiškimai prieštarauja Komisijos išvadoms dėl EB 81 straipsnio pažeidimo. Anot ieškovės, iš jų
matyti, kad kainų padidinimas privačiame sektoriuje nebuvo sutartas ar koordinuotas, kad
Interbrew
visiškai nepriklausomai nustatė savo pardavimo kainas, kad Nyderlandų alaus daryklos visuomet aktyviai konkuravo ir kad tarp
alaus daryklų nebuvo jokio susitarimo dėl viešbučių ir restoranų sektoriui suteikiamų nuolaidų.
Pirmiausia konstatuotina, kad dedukcinės ieškovių išvados remiantis tam tikromis
InBev
pareiškimo dalimis, kuriose daroma nuoroda į bendrą pokalbių pobūdį, susitarimo dėl tam tikrų sektorių nebuvimą ir į tai,
kad šie pokalbiai neturėjo įtakos alaus daryklų elgesiui rinkoje, savaime negali kelti abejonių dėl Komisijos išvados dėl
pažeidimo.
Dėl tariamo bendro šio pareiškimo pobūdžio reikia priminti, kad Komisijai dažnai tenka įrodinėti pažeidimo padarymą tam nepalankiomis
aplinkybėmis, nes pažeidimą sudarančios aplinkybės galėjo būti susiklosčiusios prieš daug metų ir daugelis įmonių, dėl kurių
atliekamas tyrimas, aktyviai su ja nebendradarbiavo. Nors Komisija būtinai turi įrodyti, kad buvo sudarytas neteisėtas rinkų
pasidalijimo susitarimas, būtų per daug reikalauti įrodyti tikslų mechanizmą, kaip turėjo būti pasiektas šis tikslas. Dėl
pažeidimo kaltai įmonei būtų labai lengva išvengti bet kokių sankcijų, jeigu ji galėtų remtis argumentu, kad apie neteisėto
susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nepaisant to, jog susitarimo sudarymo faktas ir jo antikonkurencinis
tikslas yra pakankamai įrodyti. Tokioje situacijoje įmonės gali veiksmingai gintis, turėdamos galimybę pateikti komentarus
dėl visų įrodymų, kuriais jų nenaudai remiasi Komisija (40 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
203 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
, C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 50 punktą).
Be to, dėl tariamo
InBev
pareiškimo prieštaringumo, nes jame yra nuorodų į tai, kad nagrinėjamas elgesys neturėjo įtakos rinkai, primintina, kad iš
paties EB 81 straipsnio teksto išplaukia, jog įmonių susitarimai ir suderinti veiksmai draudžiami, jeigu jie turi antikonkurencinį
tikslą, neatsižvelgiant į jokią įtaką rinkai (36 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Hüls prieš Komisiją
163–166 punktai ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo
T‑Mobile Netherlands ir kt.
, C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 29 punktas).
Todėl kadangi Komisija konstatavo antikonkurencinį tikslą turinčių susitarimų ir suderintų veiksmų buvimą, šiam konstatavimui
negali būti prieštaraujama nuorodomis į tai, kad neteisėti susitarimai nebuvo taikomi arba kad jie neturėjo įtakos rinkai.
Dėl tariamos informacijos apie tai, kad privačiame sektoriuje bei viešbučių ir restoranų sektoriuje susitarimas nebuvo sudarytas,
pažymėtina, jog ieškovės nurodytos ištraukos, atsižvelgus į jų kontekstą, niekaip negali paneigti susitarimo ar suderintų
veiksmų egzistavimo atitinkamuose sektoriuose.
Kalbant apie privatų sektorių (mažmeninė prekyba), pasakytina, jog po vieno iš
InBev
direktorių teiginio, kad „nebuvo sudarytas susitarimas dėl [šio] sektoriaus“, konkrečiai aprašomas alaus daryklų taikytas
kainų koordinavimo mechanizmas. Atitinkama pareiškimo dalis suformuluota taip:
„Nebuvo sudarytas susitarimas dėl mažmeninės prekybos sektoriaus („Food“). Kiek tai susiję su alaus kainų padidinimu, buvo
įprasta, kad tam tikra alaus darykla pakelia savo kainas iš anksto pranešusi apie tai kitoms alaus darykloms. Jeigu kuri nors
šalis pateikdavo tokį pranešimą, buvo diskutuojama apie poveikį rinkai; tačiau alaus kaina vis tiek buvo padidinama. Iniciatyvos
visuomet ėmėsi viena iš didelių alaus daryklų ir dažniausiai –
Heineken
. Tokiu atveju kitos alaus daryklos dar turėjo pakankamai laiko savo pozicijai nustatyti. Nors alaus daryklos dažniausiai
bendrais bruožais pritaikydavo savo kainas prie kitų, kiekviena jų turėjo ir išlaikė nuosavą kainų politiką.“
Tokiomis sąlygomis vien aplinkybė, kad
InBev
direktorius mini, jog „susitarimo“ nebuvo, negali būti tinkamas argumentas, nes Komisija ir prireikus Bendrasis Teismas turi
juridiškai kvalifikuoti veiksmus, aprašytus atitinkamų įmonių atsakingų asmenų padarytuose pareiškimuose.
Kiek tai susiję su tariamu susitarimo nebuvimu ir susitarimo nepaisymu viešbučių ir restoranų sektoriuje, konstatuotina, kad
2000 m. vasario 3 d.
InBev
papildomo pareiškimo ir šio sprendimo 65 ir 66 punktuose minėtų
InBev
vadovų pareiškimų ištraukos nepaneigia, kad buvo sudarytas susitarimas dėl šio sektoriaus klientams suteikiamų nuolaidų. Parodydamos,
kad pokalbiai buvo bendro pobūdžio ir retai skirti kainų kategorijoms bei tiksliems pardavimo taškams, šios ištraukos susijusios
su pokalbių detalumo lygiu, tačiau nepaneigia, kad buvo sudarytas susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Pavyzdžiui, jos negali būti pripažintos paneigiančiomis
InBev
pareiškime esantį teiginį, kad „egzistavo principinis susitarimas dėl maksimalių nuolaidų nuo pirkimo apimčių nustatymo viešbučių
ir restoranų sektoriui“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ieškovės argumentai dėl tariamai neaiškaus ir prieštaringo
InBev
pareiškimo pobūdžio ir kartu dėl to, kad Komisija tariamai selektyviai panaudojo šį pareiškimą, yra nepagrįsti.
Galiausiai dėl bendro
InBev
pareiškimo patikimumo vertinimo pasakytina, kad, priešingai nei teigia ieškovė, Komisija galėjo visiškai pagrįstai pripažinti,
jog
InBev
pareiškimo patikimumo lygis ypač didelis, nes tai yra pačios įmonės vardu duotas atsakymas, kurio patikimumas viršija tą
patikimumą, kurį galėtų turėti vieno iš jos darbuotojų duotas atsakymas, kad ir kokia būtų jo patirtis ar nuomonė. Taip pat
svarbu pažymėti, kad
InBev
pareiškimas – tai įmonės pradėto vidinio tyrimo išdava ir jį Komisijai pateikė advokatas, turėjęs profesinę pareigą veikti
šios įmonės interesais. Todėl jis negalėjo lengvai pripažinti pažeidimo padarymo ir negalvoti apie tokio elgesio pasekmes
(šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 45 punktą ir 40 punkte minėto
Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
206 punktą).
Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio
dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumenkinti savo vaidmenį darant pažeidimą
ir sureikšminti kitų vaidmenį, prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai
skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją
gali turėti įtakos vertinant pareiškėjo nuoširdumą ir jo visišką bendradarbiavimą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos jo
galimybei visiškai pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo (2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas).
Teisinga, kad dalyvavimu kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, negali būti laikomas
pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitomis įrodymo priemonėmis (šiuo klausimu žr.
1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enso-Gutzeit prieš Komisiją
, T‑337/94, Rink. p. II‑1571, 91 punktą ir 40 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
219 punktą).
Taigi
InBev
pareiškimo savaime negali pakakti pažeidimui įrodyti ir jis turi būti patvirtintas kitais įrodymų elementais.
Vis dėlto reikia manyti, kad nagrinėjamu atveju dėl
InBev
pareiškimo patikimumo reikalaujamas patvirtinimo laipsnis ir dėl reikiamo tikslumo, ir dėl būtino išsamumo yra mažesnis nei
ne ypač patikimo pareiškimo atveju. Pavyzdžiui, reikia pripažinti, kad nustačius, jog neprieštaringų įrodymų visetas patvirtina
tam tikrus specifinius
InBev
pareiškime ir ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytų veiksmų aspektus ir pačius veiksmus, vien šio pareiškimo galėtų užtekti
įrodant kitus ginčijamo sprendimo aspektus. Be to, jei dokumentas akivaizdžiai neprieštarauja
InBev
pareiškimui dėl inkriminuojamo elgesio buvimo ar esminio turinio, tam, kad kaltę patvirtinančių įrodymų visete jam būtų pripažinta
tam tikra patvirtinamoji vertė, pakanka, kad jame būtų išdėstyti tam tikri reikšmingi
InBev
pareiškime aprašyto elgesio požymiai (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
220 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia išnagrinėti ieškovės argumentus dėl kitų įrodymų elementų, kuriuos ginčijamame sprendime
panaudojo Komisija, siekdama patvirtinti remiantis
InBev
pareiškimu padarytus konstatavimus.
–       Dėl kitų įrodymų elementų
Ginčijamame sprendime Komisija pažymi, kad
InBev
pareiškimą patvirtina nemažai ieškovės ir kitų trijų Nyderlandų alaus daryklų vidaus dokumentų, kaip antai susitikimų užrašai,
išlaidų pažymos ir dienotvarkių kopijos, gautų atlikus patikrinimus ir išsiuntus prašymus pateikti informacijos.
Ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamojoje dalyje Komisija mini
Grolsch
komercijos direktoriaus užrašus dėl 1996 m. vasario 27 d. susitikimo, kurio tema aprašyta kaip „CBK cie HOR cath“. Šiuose
užrašuose yra tokia frazė: „Garantijos / finansavimas: finansavimas <...> didesnis nei konkrečių taškų poreikiai. T. y. <...>
milijonai“.
Anot Komisijos, iš šios ištraukos matyti, kad keturios aptariamos alaus daryklos per vieną Catherijne susitikimą aptarė finansines
sąlygas, kurios buvo ar turėjo būti taikomos tam tikriems viešbučių ir restoranų sektoriaus klientams (ginčijamo sprendimo
72 konstatuojamoji dalis), ir, konkrečiai kalbant – įstaigoms, kurias valdo didelio viešbučių ir restoranų sektoriaus įstaigų
skaičiaus savininkas Nyderlanduose.
Ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo
Bavaria
direktoriaus užrašus dėl 1996 m. birželio 19 d. susitikimo. Juose parašyta:
„– pritaikyti kainas
suvartojimas namuose padidėjęs – mažas
Bavaria – Interbrew pokalbiai
<…> ir <…> -> problema <…>
Martens
Schultenbrau!! 89 centų
– vien pilstomo alaus kainų padidinimas
argumentai
vien Hein + Grolsch kartu
Frise US Heit
Interbrew \
|               padidina kartu
Bavaria      /
-> <…>
taip pat

apačia didėja daugiau nei viršus
– oras
– susitarimai
pagerinti situaciją su nuolaidomis prekybininkams 7,5 už statinę
Heineken
parengti atstovus galimiems susitarimams
Interbrew \
|      galima naudoti orą
Grolsch      /.“
Komisijos nuomone, šie užrašai parodo, kad dalyvavusios alaus daryklos detaliai aptarė kainas tiek dėl su privačiu prekių
ženklu parduodamo alaus, tiek dėl statinėmis parduodamo alaus ir kad pigesnio alaus, gaminamo
Interbrew
ir
Bavaria
, kaina turėjo būti padidinta daugiau nei brangesnio alaus, gaminamo
Heineken
ir
Grolsch
, kaina (ginčijamo sprendimo 85 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo laišką, kurį 1997 m. gegužės 25 d.
Interbrew Nederland
generalinis direktorius išsiuntė
InBev
būstinei Belgijoje:
„Šiuo metu tarp pagrindinių alaus daryklų pasiektas konsensusas padidinti kainas iki 1998 m. Tai leis alaus darykloms sukaupti
atsargų reikiamiems papildomiems reklamos biudžetams. A prekių ženklo subjektai bando diferencijuoti kainos padidinimą A prekių
ženklų (+ 2 NLG / hl) ir B prekių ženklų (+ 4 NLG / hl) atveju. Man tai atrodo labai nerealu – mes visi turėtume palaikyti
bendrą padidinimą 4 NLG. Aš būčiau linkęs nedidinti mūsų „geriamų“ alaus rūšių (DAS, „Hoegaarden“, „Leffe“) kainų. Derybos
prasidėjo.“
Remdamasi šiuo laišku, Komisija padarė išvadą, kad po pagrindinių gamintojų derybų dėl kainų buvo numatyta padidinti kainas
iki 1998 m. Be to, anot jos, šis laiškas taip pat patvirtina, kad buvo skirtumai tarp gamintojų ir pigesnių ar brangesnių
alaus rūšių (ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. gegužės 1 d. susitikimo
Bavaria
valdybos nario užrašus. Ji cituoja tokias užrašų ištraukas:
„
Catherijne
klubas 1/5 – 97
„vidiniai“ pasikeitimai grupėje
reikia paisyti ir „kategorijų“
<...> „Haga“
Monster ZH
[Pietų Olandija] didesnis konkurencinis pasiūlymas.“
Komisijos nuomone, šie užrašai patvirtina, kad alaus daryklos aptarė prekybos sąlygų, kurios suteikiamos individualiems pardavimo
taškams perėjimo nuo vienos prie kitos grupės atveju bei perėjimo toje pačioje grupėje atveju, „kategorizavimą“ (ginčijamo
sprendimo 99 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 100 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad minėtuose užrašuose pirmoje eilutėje parašyti „
Heineken
/
Amstel
/
Brand
/
Grolsch
“ pavadinimai, o antroje eilutėje – „
Interbrew
/
Bavaria
“ pavadinimai; šios dvi eilutės sujungtos skliausteliu, po kurio parašyta „kainos nedidinamos“. Remdamasi tuo Komisija padarė
išvadą, kad
Heineken
ir
Grolsch
turimų A prekių ženklų atskyrimas nuo
Interbrew
ir
Bavaria
turimų B prekių ženklų sudarė pagrindinį alaus daryklų pokalbių dėl alaus kainų padidinimo klausimą (ginčijamo sprendimo
103 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. gruodžio 17 d. susitikimo
Bavaria
valdybos nario užrašus. Ji cituoja tokias užrašų ištraukas:
„2) kainų situacija: gegužė / balandis
vienpakopis žingsnis / dvipakopis žingsnis
a)
Heineken
nelaukia didelių sunkumų!!
Heineken
18.59
b) padidinimo atveju: labai geros derybų galimybės; labai nuoširdžiai; bus palaikymas.“
Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad 1997 m. gruodžio 17 d. susitikime dalyvavusios alaus daryklos, t. y.
Bavaria
,
Grolsch
ir
Heineken
, kalbėjo apie kainų padidinimą ir apie galimą reakciją į kainų padidinimą (ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo
Bavaria
direktoriaus 1998 m. kovo 12 d. užrašų ištraukas:
„– Nuo sausio 1 d. atsitiko nedaug
– A prekių ženklai – jokios panikos dėl kainų padidinimo
Hein
9.95 kainos sumažinimas 11,49 mažai prasmingas
Int
9.75      9.36
Bavaria
2x      4.95 4.75 }→
privatūs prekių ženklai
mažiausios kainos rinkoje
<...> kovo viduryje
Bavaria
kažką darys
su Amstel (17) Bavaria (15)
nuo 9.75 iki 10.75, jeigu neatsitiks,
antraip
Grolsch
ir
Hein
alaus darykla padidina kišenę
→ susitarti dėl susitikimo su <...> ir
Dick
Tai turi būti „įrodoma“ per
Nielsen
, antraip
nieko nevyks.“
Anot Komisijos, iš to išplaukia, kad 1998 m. kovo 12 d. susitikime dalyvavusios alaus daryklos kalbėjo apie Nyderlandų prekybos
centrams suteikiamas nuolaidas (ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamoji dalis) ir kad
Bavaria
kainų padidinimas turi būti įrodomas prekybos centrų kasų duomenimis, kuriuos turi surinkti
AC Nielsen
(ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 138 konstatuojamojoje dalyje paminėjo antrą tų pačių užrašų ištrauką:
„
Bav
palūkanos      4 %?               6 1/2
išskyrus,
jeigu bus reklamos kompensacija.“
Komisijos nuomone, ši ištrauka patvirtina, kad vyko pokalbis dėl palūkanų normos suteikiant paskolas pardavimo taškams viešbučių
ir restoranų sektoriuje (ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 143 konstatuojamojoje dalyje paminėjo trečią tų pačių užrašų ištrauką:
„Futbolo klubai, teatrai,
studentų susivienijimai
<...>
Grolsch
Mažiau / daugiau nei numatyta pagal kategoriją
130
<...>                        (125)
124,5.
“
Anot Komisijos, iš to išplaukia, kad tarp alaus daryklų vyko konkretus pokalbis apie konkrečius viešbučių ir restoranų sektoriaus
klientus, kiek tai susiję su tam tikra „kategorija“, o tai patvirtina
InBev
pareiškimą dėl „kategorizavimu“ vadinamo susitarimo buvimo (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 156 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. liepos 3 d. susitikimo
Bavaria
valdybos nario užrašus.
„<...>
Heineken
padidino
<...> >>
Heineken
alus statinėse.“
Iš šios ištraukos Komisija daro išvadą, kad alaus daryklos kalbėjosi apie kainas, taikomas tiek privataus sektoriaus klientams,
tiek vienam iš viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų (ginčijamo sprendimo 162–164 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamojoje dalyje paminėjo kitą tų pačių užrašų ištrauką:
„
Kavinė
<...>      1800      <...>
<...>      400      <...>
60 hektolitrui
650.000,- V.B.K.“.
Anot Komisijos, iš šios ištraukos matyti, kad alaus daryklos kalbėjosi apie konkrečią nuolaidą ir (arba) apie konkrečius nuolaidų
komisinius, taikytus ar numatytus taikyti konkretiems viešbučių ir restoranų sektoriaus pardavimo taškams (ginčijamo sprendimo
171 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 174 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. birželio 30 d. dokumentą ir
Heineken
kainoraštį, kuriame buvo paskelbtos naujos kainos, taikomos alui buteliuose ir pilstomam alui (cisternose ar statinėse) nuo
1998 m. birželio 1 d., kurie buvo aptikti už privatų sektorių atsakingo
Grolsch
direktoriaus biure ir kuriuose buvo įrašas „agenda commissie CBK“ (CBK einamųjų reikalų komitetas). Anot Komisijos, šie dokumentai
patvirtina
InBev
pareiškimą, kad per atitinkamus susitikimus buvo kalbėta ir apie privataus sektoriaus kainas, ir apie konkurenciją viešbučių
ir restoranų rinkoje (ginčijamo sprendimo 175 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. spalio 14 d.
Heineken
vidaus pažymą, skirtą jos vadovaujančiam personalui, kurioje sakoma: „iš
Nielsen
[pateiktų skaičių] nėra aiškiai matyti CBK
Bavaria
pažadėto kainų padidinimo“. Anot Komisijos, ši pažyma patvirtina išvadą, kad per 1998 m. kovo 12 d. posėdį
Bavaria
paskelbė apie savo ketinimą pirmoji pakelti savo kainas privačiame sektoriuje, o kitos alaus daryklos turėjo tai padaryti
vėliau, ir
Bavaria
padidinimus turėjo „įrodyti“
Nielsen
pateikiami skaičiai (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo laišką, kurį už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių
atsakingam
Heineken
direktoriui parašė
Heineken Brand BV
alaus daryklos rinkodaros ir privataus sektoriaus direktorius apie savo pokalbį su vienu
Bavaria
valdybos nariu:
„Per [1998 m.] rugsėjo 9 d. maisto produktų kongresą Nordveike [vienas
Bavaria
valdybos narys] kreipėsi į manę dėl <...> ir
Heineken
reakcijos į tai. Trumpai tariant, jo nuomone,
Heineken
galėtų daug anksčiau sėsti prie derybų stalo su svarbiausiais už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingais
Heineken
ir
Bavaria
asmenimis. Tuomet prarasti hektolitrai galėtų būti kompensuoti kitokiu būdu. Jis taip pat pridūrė, kad šiuo metu
Bavaria
galbūt mato kitų potencialių viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų, kurie norėtų savanoriškai (buvo pabrėžtas savanoriškumas,
kaip, jo nuomone, <...> atveju) pas
Bavaria
[už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo
Heineken
darbuotojo vardas], savaime suprantama, kad tai visiškai tinka prie žinomos <...> retorikos. Aš nenorėjau nuslėpti nuo tavęs
šios informacijos. Sėkmės tau per pokalbį.“
Komisijos manymu, šis laiškas patvirtina
InBev
pareiškimą, kad alaus daryklos kalbėjosi ne vien apie nuolaidas, bet ir apie apribojimus kitą alaus daryklą pasirenkantiems
pardavimo taškams, ir tai buvo daroma ne tik per daugiašalius, bet ir per dvišalius susitikimus (ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamoji
dalis).
Ginčijamo sprendimo 193 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
generalinio direktoriaus užrašus pakvietime į 1999 m. sausio 8 d. susitikimą:
„– pardavimas 98 m.
– alaus kaina →
– „pinolės“ tipo dėžės            |      akcijos / II kat.
– dėžės                        |      apačia
|      statinė
|      NMA.“
Anot Komisijos, tai parodo, kad pokalbiai apie alaus kainą buvo sukoncentruoti į keturis klausimus, kuriuos sudarė: pirma,
pardavimo skatinimo akcijos privačiame rinkos sektoriuje, antra, pigesnio ir su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kaina,
trečia, alaus kaina statinėmis, Nyderlandų alaus rinkoje viešbučių ir restoranų sektoriuje naudojamais dideliais konteineriais
ir, ketvirta, Nyderlandų konkurencijos tarnyba NMA (ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 197–199 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo per 1999 m. sausio 8 d. susitikimą aptartinų temų
sąrašą, kuriame
Grolsch
atstovas užsirašė trumpinį „BP“, kurį Komisija aiškina kaip „alaus kaina“ (
bierprijs
) arba „bazinė kaina“ (
bodemprijs
), ir „PL [Private Label; privatūs prekių ženklai] 50 centų daugiau“. Iš šių užrašų Komisija padarė išvadą, kad, kiek tai
susiję su statinėmis parduodamu alumi, alaus daryklos kainas aptarė detaliai (ginčijamo sprendimo 203 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 212–213 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo dokumentą, kuriame yra nuoroda į tris direktorių lygio
Heineken
ir
Grolsch
kontaktus maždaug 1999 m. liepos 5 d. ir kuriame kalbama apie dviejų alaus daryklų „kainų karą“. Remdamasi tuo Komisija padarė
išvadą, kad
Heineken
buvo užmezgusi tiesioginį kontaktą su
Grolsch
dėl nuolaidų, ir tai buvo padaryta likus pusantro mėnesio iki faktinio laikinų kainų nuolaidų taikymo parduotuvių tinkle,
kuriam
Grolsch
atsisakė suteikti kompensaciją (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo kelis į jos administracinę bylą įtrauktus dokumentus, iš
kurių matyti temos, aptartos per dvišalius
Bavaria
ir
InBev
susitikimus 1995 m. kovo 8 d., 1997 m. kovo antroje pusėje, 1997 m. gegužės 12 d., 1997 m. birželio 19 d. ir 1997 m. rugsėjo
8 d. Ji cituoja tokias ištraukas:
–        1995 m. kovo 8 d. susitikimas: „[
Bavaria
] ir [
Interbrew Nederland
] pareiškė turinčios didelių problemų su <...> Nyderlanduose“ (ginčijamo sprendimo 491 išnaša),
–        1997 m. gegužės 12 d. susitikimas: buvo aptartas „kainų padidinimas“ ir „privatūs prekių ženklai kaip Damoklo kardas <...>
psichologinis
Grolsch
ir visų pirma
Heineken
spaudimas padidinti su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą“ (ginčijamo sprendimo 493 išnaša),
–        1997 m. birželio 19 d. susitikimas: buvo aptartas „elgesys, kurio reikia imtis privačių prekių ženklų segmente ar atitinkamai
Interbrew
pozicija dėl
Martens
(kuri laikoma nekviestu svečiu Nyderlandų alaus pasaulyje) (ginčijamo sprendimo 494 išnaša),
–        1997 m. rugsėjo 8 d. susitikimas: buvo aptarta „situacija privačių prekių ženklų rinkoje Nyderlanduose ir aplinkybė, kad
Bavaria
perėmė vieną
Interbrew
klientą <...> agresyvus pasiūlymas [klientui] <...>
Bavaria
kelia grėsmę
status quo
<...>“ (ginčijamo sprendimo 495 išnaša).
Šiuos dokumentus Komisija aiškina kaip įrodymą, kad dvišalės
Bavaria
ir
InBev
konsultacijos leido išlaikyti „taiką apsiginklavus“ ir „nepuolimo paktą“ kalbant apie su privačiu prekių ženklu parduodamą
alų (ginčijamo sprendimo 223 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. rugsėjo 26 d.
Interbrew Nederland
eksporto direktoriaus laišką eksporto direktoriui
Interbrew
centrinėje būstinėje dėl „alaus pardavimo Vokietijoje ir privačių prekių ženklų“:
„Šiuo klausimu neseniai kalbėjausi su mūsų pagrindiniu konkurentu Nyderlanduose ir sužinojau, kad jie turėtų susitikti su
<...> dėl TIP alaus apimčių 1998 m. Aš pasiteiravau dėl kainų lygio, su kuriuo jis ketina dirbti, ir jis man patvirtino tiksliai
tokią pačią kainą, atėmus <...> skirtą sumą, taip pat buvo patvirtinta, kad ten už šią kainą bus priimta maždaug 200 000 hl.“
Anot Komisijos, tai parodo, kad
Interbrew
paprašė ir gavo iš
Bavaria
detalios informacijos apie kainą ir galimas alaus, kurį
Bavaria
tieks su privačiu prekių ženklu vienam Vokietijos prekybos centrų tinklui, apimtis. Komisijos manymu, ši aplinkybė patvirtina
InBev
pareiškimą, kad
Interbrew
ir
Bavaria
keitėsi informaciją apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus pirkėjams siūlomą kainų lygį. Komisija taip pat teigia,
kad šią aplinkybę
InBev
pripažino 2006 m. vasario 21 d. rašte (ginčijamo sprendimo 228 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 234 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo tokį
Haacht
alaus daryklos pareiškimą apie 1998 m. birželio 14 ar 15 d.
Bavaria
,
Interbrew Nederland
ir Belgijos alaus daryklų
Interbrew Belgique
,
Alken Maes
,
Haacht
ir
Martens
susitikimą:
„Per šį susitikimą Nyderlandų alaus daryklos buvo informuotos apie tai, kokio turinio informacija keičiasi Belgijos dalyviai.
Nyderlandų alaus daryklos sutiko pasikeisti duomenimis apie apimtis, pakavimo būdus, sutarčių galiojimo laiką bei galimus
terminus ir apie klientus Dėl kainų dalyviai iš principo sutarė nesikeisti informacija šiuo klausimu <...>
Susitikimo dalyviai nusprendė, kad reikėtų pavesti neutraliai šaliai centralizuoti keitimąsi informacija. Toks prašymas buvo
pateiktas, nes Nyderlandų rinkoje veikiančios šalys nepasitikėjo kitomis šalimis.
Haacht
buvo pakviesta centralizuoti informaciją, nes ji neveikė Nyderlandų rinkoje.“
Komisija mano, kad aptartu klausimu šis pareiškimas patvirtina
InBev
pareiškimą (ginčijamo sprendimo 235 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. birželio 14 ar 15 d. susitikimo užrašus, kurie
buvo rasti
Bavaria
valdybos pirmininko sekretorės biure:
„
Martens
→ nieko konkretaus su Nyderlandais
→ žemutinė riba – rinka – kainų laužytoja
|→ pateikiami kainų pasiūlymai
Interbrew Nederland – Martens
-> pateiktas pasiūlymas dideliam privataus
prekių ženklo klientui
<...>
7,68 [apibrėžta]
Martens –
„kainų mažėjimas Belgijoje“
dabar NL → <...>
Interbrew Belgique
padarė pirmą žingsnį, kiek tai susiję su PL [Private Label; privatūs prekių ženklai]
vien                                    <...>
Pilsener
<...>
/ \                         /        \
daugkartinis vienkartinis
<...> – „tikrai“ |→
Interbrew
I+II KAT.“
Anot Komisijos, šie užrašai patvirtina, kad
Interbrew Belgique
ėmėsi iniciatyvos dėl susitikimo dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus, per kurį buvo nuspręsta, kad sutartį su mažmeninės
prekybos įmonių pirkimo organizacija „sudarys
Interbrew Nederland
“ (ginčijamo sprendimo 237 konstatuojamoji dalis).
Dėl to susitikimo Komisija taip pat paminėjo už privatų sektorių atsakingo
InBev
direktoriaus pareiškimą, kurį
InBev
pateikė 2006 m. vasario 21 d., kai atsakė į prašymą pateikti informacijos (ginčijamo sprendimo 238 konstatuojamoji dalis):
„Galiausiai <...> iš <...> parodė man mažą kainą, kurią jam pasiūlė
Martens
. Jis pasakė, kad gavo 0,32 NLG kainą už butelį. Tai atitinka 7,68 NLG kainą už 24 butelių dėžę, paminėtą [
Bavaria
atsakingo asmens] užrašuose. Per šiuos pokalbius, kurie vyko nuo 1998 m. balandžio iki birželio pradžios, aš jam pasiūliau
pereiti prie II kategorijos ir pasinaudoti akcizų privalumais. Galiausiai 1998 m. birželio pradžioje mes sudarėme sutartį
su <...> dėl naujo <...> II kategorijos <...> alaus tiekimo. Dėl mažesnių akcizų, taikomų perėjus prie II kategorijos alaus,
mes galėjome pasiūlyti 6,36 NLG neto kainą, įskaitant 0,84 NLG mažesnius akcizus, ir taip pasipriešinti
Martens
pasiūlymui.
<...>
Kai vyko 1998 m. birželio 14 ar 15 d. susitikimai,
Interbrew
buvo pasiekusi susitarimą su <...> dėl I kategorijos <...> ir II kategorijos alaus tiekimo. Per šį susitikimą aš buvau iškėlęs
klausimą dėl pokalbių ir sutarties su <...> dėl dviejų priežasčių. Pirmiausia norėjau padiskutuoti su
Martens
apie jos pasiūlymą <...>, nes
Martens
visuomet neigė, kad teikė pasiūlymus į Nyderlandus. Antra, norėjau pasakyti kitiems dalyviams, kad jie nebeturėtų teikti pasiūlymų
<...>, nes
Interbrew
ir <...> pasiekė susitarimą. <…>. [Ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje minėto dokumento] n eilutė atspindi mano
pranešimą apie sutarties dėl I ir II kategorijų alaus tiekimo sudarymą tarp <...> ir
Interbrew
. Šio susitarimo su <...> sudarymas matyti iš 1998 m. birželio 24 d. fakso.“
Ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo Belgijos alaus daryklos
Haacht
pareiškimą apie antrąjį Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų susitikimą 1998 m. liepos 7 d., pagal kurį:
„Tai buvo paskutinis organizuotas šalių susitikimas. Per šį susitikimą
Haacht
padalijo surinktą informaciją apie Nyderlandų rinką.
Tuomet šalys pakeitė temą ir aptarė kelis mažiau reikšmingus aspektus, tačiau
Haacht
atstovas nedalyvavo šioje diskusijoje. Bet kuriuo atveju šiais klausimais nebuvo pasikeista jokia reikšminga informacija.
Susidarė įspūdis, kad šis susitikimas nedavė konkrečių rezultatų.“
Anot Komisijos, už privatų sektorių atsakingo
Interbrew
direktoriaus pareiškimas patvirtina
Haacht
pareiškimą, kad tai buvo paskutinis Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų susitikimas. Komisija mano, kad sprendimas nebeorganizuoti
šių susitikimų buvo pagrįstas konkrečia priežastimi, t. y. nuogąstavimais, kad Nyderlandų konkurencijos tarnyba galėtų atlikti
patikrinimus vienoje ar keliose alaus daryklose, o tai patvirtina ir
InBev
pareiškimas (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo
Heineken
vidaus pareiškimą, kad „labai mažos kainos, kurias šiuo metu taiko Belgijos alaus darykla
Martens
<...> trukdo įgyvendinti strategiją padidinti mažiausias rinkos kainas“.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 249 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo per 2000 m. kovo 23 d. jos atliktą patikrinimą
padarytą ir
Grolsche Bierbrouwerij Nederland
generalinio direktoriaus, tapusio
Koninklijke Grolsch
valdybos pirmininku, pasirašytą pareiškimą:
„Jis atsinešė dokumentą <...> „Kainų scenarijai, paremti neto didmeninių kainų padidinimu 2 NLG už hl“, kuriame buvo įrašas
„CBK – Fie – visuomet atsinešti“, į CBK finansų komisijos susitikimus. Jis naudojo šį dokumentą atkreipti
Interbrew
ir
Bavaria
(su privačiu prekių ženklu Nyderlanduose parduodamo alaus gamintojų) dėmesį į, jo nuomone, nepateisinamą su privačiu prekių
ženklu parduodamo alaus kainų nustatymą (mažiau kaip 10 NLG už dėžę).“
Toje pačioje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat paminėjo tokį
Heineken Nederland
generalinio direktoriaus pareiškimą:
„Aš jau esu buvęs viename CBK susitikime, kuriame kiti kalbėjo apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainų nustatymą.
Padariau išvadą, kad šios pastabos buvo daromos siekiant išreikšti susirūpinimą. Aš į tai nereagavau, nes iš principo
Heineken
nedalyvauja su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus gamyboje.“
Iš ginčijamo sprendimo 248 ir 249 konstatuojamosiose dalyse pacituotų ištraukų Komisija padarė išvadą, kad su privačiu prekių
ženklu parduodamo alaus gamintojos (
Interbrew
ir
Bavaria
) buvo atskleidusios savo kainų politiką
Heineken
ir
Grolsch
, kurios neveikia šiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamoji dalis). Dėl to ji nusprendė, kad dvišaliai
Interbrew
ir
Bavaria
pokalbiai, siekiant padidinti su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą, sudarė bendrų pokalbių tarp keturių alaus
daryklų dalį (ginčijamo sprendimo 252 konstatuojamoji dalis).
Konstatuotina, kad išvardyti netiesioginiai įrodymai patvirtina
InBev
pareiškimą ir pateisina konstatavimą, kad
Heineken
,
Grolsch
,
Interbrew
ir
Bavaria
atstovai reguliariai rinkosi per „Catherijne pasitarimai“ arba „einamųjų reikalų komitetas“ pavadinimais žinomų neformalių
susitikimų, kurių sudėtis nuolat skyrėsi, ciklą (ginčijamo sprendimo 45 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; kiti įrodymai išnagrinėti ginčijamo sprendimo 65–222 konstatuojamosiose dalyse). Ginčijamame sprendime paminėti
šį ciklą sudarę 18 susitikimų vyko 1996 m. vasario 27 d., 1996 m. birželio 19 d., 1996 m. spalio 8 d., 1997 m. sausio 8 d.,
1997 m. gegužės 1 d., 1997 m. rugsėjo 2 d., 1997 m. gruodžio 16 d., 1997 m. gruodžio 17 d., 1998 m. kovo 12 d., 1998 m. balandžio
9 d., 1998 m. liepos 3 d., 1998 m. gruodžio 15 d., 1999 m. sausio 8 d., 1999 m. kovo 4 d., 1999 m. gegužės 10 d., 1999 m.
rugpjūčio 11 d., 1999 m. rugpjūčio 19 d. ir 1999 m. lapkričio 3 d.
Kiek tai susiję su per šiuos susitikimus vykusių pokalbių turiniu, minėti netiesioginiai įrodymai patvirtina
InBev
pareiškimą ir atskleidžia tokias aplinkybes:
– kalbant apie privatų sektorių:
–        keturios alaus daryklos kalbėjosi apie kainas (51 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas ir kiti ginčijamo sprendimo 76, 129, 156, 174, 193, 212 ir 213 konstatuojamosiose dalyse paminėti netiesioginiai
įrodymai) ir apie alaus kainų padidinimą Nyderlanduose (51 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas ir kiti ginčijamo sprendimo 76, 89, 117 ir 179 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),
–        pokalbiai apie kainas tesėsi per dvišalius kontaktus, pavyzdžiui, tarp
Grolsch
ir
Heineken
1999 m. liepos mėnesį (ginčijamo sprendimo 212 ir 213 konstatuojamosiose dalyse paminėtas dokumentas),
–        buvo aptariami konkretūs pasiūlymai kainų klausimu (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje paminėtas vidinis
Interbrew
laiškas), o informacija, kuria buvo keičiamasi, kartais atrodė pakankamai detali (ginčijamo sprendimo 129 ir 174 konstatuojamosiose
dalyse paminėti dokumentai),
–        1997 ir 1998 m. tarp alaus daryklų egzistavo konsensusas padidinti kainas iki arba per 1998 m. (ginčijamo sprendimo 89, 174 ir
179 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),
–        „A prekių ženklo“ alaus gamintojos (
Heineken
ir
Grolsch
), priešingai nei tam priešinusios „B prekių ženklo“ alaus (su privačiu prekių ženklu parduodamas alus) gamintojos (
Interbrew
ir
Bavaria
), reikalavo, kad kainos būtų didinamos „dviem etapais“, iš pradžių B prekių ženklams, o vėliau – A prekių ženklams, ir kad
kainų padidinimas A ir B prekių ženklų atveju būtų skirtingas (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 76, 89, 100, 117 ir 193 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),
–
Bavaria
paskelbė (veikiausiai per 1998 m. kovo 12 d. susitikimą) apie ketinimą padidinti savo kainas (129 ir 179 konstatuojamosiose
dalyse paminėti netiesioginiai įrodymai ir ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas). Kitos alaus daryklos veikiausiai turėjo pasekti
Bavaria
pavyzdžiu ir padidinti kainas vėliau (ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas),
–        dėl priežiūros mechanizmo buvo sutarta, kad
Bavaria
kainų padidinimas turi būti įrodomas remiantis
AC Nielsen
renkamais prekybos centrų duomenimis (ginčijamo sprendimo 129 ir 179 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),
–        nėra įrodymų, kad 1998 m. kainos buvo padidintos kaip numatyta,
–        per konsultacijas dėl kainų alaus daryklos aptarė tam tikrų konkrečių prekybos centrų situaciją (ginčijamo sprendimo 76 ir
156 konstatuojamosiose dalyse paminėti užrašai),
–        per pokalbius dalyviai paskelbė konkrečius su kainomis susijusius skaičius (ginčijamo sprendimo 76, 89, 117, 129 ir 174 konstatuojamosiose
dalyse paminėti dokumentai);
– kalbant apie su privačiu prekių ženklu parduodamą alų:
–        nuo 1995 m. dvi Nyderlandų su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus gamintojos (
Interbrew
ir
Bavaria
) kelis kartus išsakė savo susirūpinimą dėl Belgijos alaus daryklos
Martens
ketinimų įsiskverbti į Nyderlandų rinką šiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 224, 236, 238 ir 248 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),
–        šis susirūpinimas buvo aptartas per dvišales
Bavaria
ir
InBev
konsultacijas (52 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje paminėtas vidinis
Interbrew
laiškas) ir per penkis šiai problemai skirtus dvišalius susitikimus (vykusius 1995 m. kovo 8 d., 1997 m. antroje pusėje, 1997 m.
gegužės 12 d., 1997 m. birželio 19 d. ir 1997 m. rugsėjo 8 d.) (ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje paminėti
dokumentai),
–        du „Belgijos ir Nyderlandų“ susitikimai buvo surengti 1998 m. birželio 14 ar 15 d. (ginčijamo sprendimo 234, 236 ir 238 konstatuojamosiose
dalyse paminėti dokumentai) ir 1998 m. liepos 7 d. (ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje cituotas
Haacht
pareiškimas) Bredoje, dalyvaujant
Interbrew Nederland
,
Bavaria
ir Belgijos alaus darykloms
Interbrew Belgique
,
Alken‑Maes
,
Haacht
ir
Martens
(ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas),
–        su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus klausimai buvo taip pat aptariami dalyvaujant
Heineken
ir
Grolsch
(kurios nevykdo veiklos šiame segmente) per bendrą pokalbį (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 156, 193, 248 ir 249 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),
–        alaus daryklos aptarė su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 193, 199, 227, 236, 238 ir 249 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),
–
Heineken
ir
Grolsch
darė „psichologinį spaudimą“
Bavaria
ir
Interbrew
padidinti su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą (dokumentai, paminėti ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje
dalyje, jo 493 išnašoje ir 248 konstatuojamojoje dalyje), nors pačios atsisakė padidinti A prekių ženklų kainas (ginčijamo
sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas),
–        tiek dvišaliu lygiu tarp
Interbrew Nederland
ir
Bavaria
, tiek daugiašaliu lygiu tarp Nyderlandų ir Belgijos alaus daryklų, vykdančių veiklą šiame sektoriuje, buvo sutarta nebandyti
pervilioti klientų ir paisyti atitinkamų su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus apimčių Nyderlanduose ir Belgijoje; be
kita ko, buvo nuspręsta, kad sutartį su mažmeninės prekybos įmonių pirkimo organizacija sudarys
Interbrew Nederland
(55 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; ginčijamo sprendimo 224, 236 ir 238 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),
–        alaus daryklos keitėsi informacija apie tam tikriems konkretiems klientams siūlomas prekybos sąlygas (ginčijamo sprendimo
227 konstatuojamojoje dalyje paminėtas laiškas ir jo 236 ir 238 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),
–        per pokalbius dalyviai paskelbė konkrečius su kainomis susijusius skaičius (ginčijamo sprendimo 236, 238 ir 249 konstatuojamosiose
dalyse paminėti dokumentai);
– kalbant apie viešbučių ir restoranų sektorių:
–        keturios alaus daryklos aptarė kainas (ginčijamo sprendimo 174, 193 ir 197 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai)
ir kainų padidinimus (ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamojoje dalyje paminėti užrašai) viešbučių ir restoranų sektoriuje,
–        alaus daryklos buvo sudariusios susitarimą, vadinamą „kategorizavimas“, dėl viešbučių ir restoranų sektoriaus klientams taikytinų
nuolaidų (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; ginčijamo sprendimo 92, 143 ir 165 konstatuojamosiose dalyse paminėti užrašai), kurių alaus daryklos turėjo „paisyti“
(ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje paminėti užrašai); šio susitarimo laikymasis buvo kontroliuojamas, o žinomi
jo pažeidimai aptariami per „Catherijne pasitarimus“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas),
–        konsultacijos taip pat buvo skirtos apribojimams taikyti, siekiant išlaikyti
status quo
sektoriuje, vengiant kitų alaus daryklų klientų perėmimo (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas; vidinis
Heineken
laiškas, skirtas problemai, kad
Bavaria
perviliojo studentų asociaciją, cituotas ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje dalyje),
–        tokie apribojimai buvo aptariami taip pat per dvišalius kontaktus; pavyzdžiui, 1998 m. rugsėjo 9 d.
Heineken
ir
Bavaria
vadovai kalbėjosi apie tai, kad
Bavaria
perėmė viena iš
Heineken
klientų viešbučių ir restoranų sektoriuje (ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje dalyje cituotas vidinis
Heineken
laiškas),
–        alaus daryklos keitėsi informacija apie tam tikrus klientus ir konkrečius pardavimo taškus (ginčijamo sprendimo 92, 143, 156,
165 ir 184 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),
–        per pokalbius alaus daryklos minėjo konkrečius skaičius, susijusius su nuolaidų lygiu ir nuolaidų komisiniais (ginčijamo sprendimo
143 ir 165 konstatuojamosiose dalyse paminėti užrašai).
Atsižvelgiant būtent į šiuos duomenis reikia nagrinėti ieškovės argumentus dėl trijų inkriminuoto elgesio sudedamųjų dalių,
t. y. pirma, alaus kainų ir alaus kainų padidinimo koordinavimo Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose,
įskaitant su privačiu prekių ženklu parduodamą alų, antra, nereguliaraus kitų atskiriems klientams viešbučių ir restoranų
sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų Nyderlanduose koordinavimo ir, trečia, nereguliaraus klientų pasidalijimo koordinavimo
Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir 257 bei 258 konstatuojamosios
dalys).
–       Dėl faktinių aplinkybių, susijusių su konstatavimais dėl alaus kainų ir kainų padidinimo koordinavimo ir nereguliaraus klientų
pasidalijimo koordinavimo
Ieškovė iš esmės teigia, kad alaus daryklų atstovų užrašus per inkriminuojamus susitikimus Komisija dažnai aiškino šališkai
ir net labai tendencingai.
Ji, be kita ko, ginčija ginčijamo sprendimo 76, 89, 92, 100, 117, 129, 143, 156, 179, 184, 193, 199, 227, 228, 236 ir 238 konstatuojamosiose
dalyse (žr. šio sprendimo 86–95, 99–101, 106–111, 115, 117, 119 ir 121 punktus) paminėtų duomenų interpretaciją.
Prieš pradedant nagrinėti ieškovės argumentus dėl minėtų duomenų pažymėtina, kad dauguma šio sprendimo 128 ir 129 punktuose
išvardytų faktinių konstatavimų grindžiami daugeliu įrodymų.
Pirmiausia įvairiose ieškinio vietose ieškovė kalba apie ginčijamo sprendimo 76, 100, 117, 156, 193 ir 199 konstatuojamosiose
dalyse paminėtus rašytinius įrodymus ir iš esmės teigia, kad jie nėra tinkami įrodyti kainų koordinavimą tiek privačiame sektoriuje,
įskaitant su privačiu prekių ženklų parduodamo alaus segmentą, tiek viešbučių ir restoranų sektoriuje.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad aplinkybę, jog alaus daryklos kalbėjosi apie kainas ir galimus kainų padidinimus šiuose sektoriuose,
taip pat patvirtina ginčijamo sprendimo 174, 212, 213 ir 249 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai. Nors teisinga,
kad šie dokumentai visų pirma susiję su
Heineken
ir
Grolsch
pokalbiais, ieškovei vis dėlto buvo žinoma apie šiuos pokalbius, kurie bent iš dalies vyko jos akivaizdoje (žr. ginčijamo
sprendimo 249 konstatuojamojoje dalyje ir šio sprendimo 125 punkte cituotą dokumentą), ir todėl ji gali būti laikoma už tai
atsakinga (šiuo klausimu žr. 36 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
80–83 punktus).
Taip pat konstatuotina, kad, priešingai nei teigia ieškovė, iš ginčijamo sprendimo 76, 100, 117 ir 156 konstatuojamosiose
dalyse cituotų dokumentų išplaukia, kad egzistavo kur kas daugiau nei alaus daryklų nepasitenkinimas vartojimo kainų lygiu.
Šie dokumentai įrodo, kad per savo pokalbius jos aptarė tam tikrų klientų situaciją ir konkrečius pardavimo taškus bei minėjo
konkrečius su kainomis ir nuolaidomis susijusius skaičius.
Antra, ieškovė teigia, jog vidinis
Heineken
laiškas, skirtas problemai, kad
Bavaria
perviliojo studentų asociaciją (ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamoji dalis), yra vienintelis įrodymas su konkrečiu patvirtinimu
apie pokalbius tarp alaus daryklų (šiuo atveju tarp
Heineken
ir
Bavaria
) dėl viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų perėmimo (žr. šio sprendimo 107 punktą). Anot ieškovės, iš šio laiško galima
nebent padaryti išvadą, kad
Heineken
atstovas išreiškė savo nepasitenkinimą dėl labai didelio viešbučių ir restoranų sektoriaus kliento praradimo. Be to, ieškovė
neigia, kad egzistavo alaus daryklų kompensacijų sistema klientų perviliojimo atvejams, tvirtindama, jog tokios sistemos egzistavimas
būtų nesuderinamas su tariamu susitarimu dėl klientų pasidalijimo.
Šie ieškovės teiginiai nelogiški. Ginčijamame sprendime Komisija teisingai pažymėjo, kad frazė „tuomet prarasti hektolitrai
galėtų būti kompensuoti kitokiu būdu“ aptariamo laiško tekste parodo, jog
Heineken
ir
Bavaria
diskutavo ne apie kompensacijos būtinybę, o tik apie kompensacijos gavimo formą (ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamoji dalis)
ir jog tokių žodžių, kaip antai „žinoma retorika“, „pabrėžtas“ ir „savanoriškumas“, pavartojimas reiškia, jog, anot laiško
autoriaus, kuris priklauso
Heineken
,
Bavaria
įtariama nepaisanti normos, pagal kurią alaus daryklos aktyviai neverbuoja kitų alaus daryklų klientų viešbučių ir restoranų
sektoriuje (ginčijamo sprendimo 188 konstatuojamoji dalis).
Todėl ginčijamo sprendimo 184–188 konstatuojamosiose dalyse paminėta aplinkybė patvirtina ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje
dalyje cituotus
InBev
pareiškimo teiginius dėl susitarimo neperimti viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų.
Trečia, ieškovė tvirtina, kad, nepaisant paminėtų „konsensuso“ 1997 m. kovo 25 d. laiške (cituotas ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje
dalyje),
Bavaria
pažado 1998 m. spalio 14 d.
Heineken
vidaus pažymoje (cituota ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje) dėl kainų padidinimo privačiame sektoriuje ir tikslaus
šio kainų padidinimo dydžio už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo
Bavaria
direktoriaus užrašuose (cituoti ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje), taip pat pokalbio apie viešbučių ir restoranų
sektoriuje taikytinas nuolaidas, kuris matyti iš ginčijamo sprendimo 92 ir 143 konstatuojamosiose dalyse cituotų užrašų, alaus
daryklos toliau nepriklausomai taikė rinkoje nuosavą strategiją.
Dėl nuorodos
Heineken
vidaus pažymoje (minėta ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje), pagal kurią „iš
Nielsen
[pateiktų skaičių] nėra aiškiai matyti CBK
Bavaria
pažadėto kainų padidinimo“, ieškovė pastebi, kad pažyminio „pažadėtas“ pavartojimas aprašant jos pranešimą apie kainų padidinimą,
apie kurį rinka jau žinojo kelis mėnesius, nėra įtikinamas kartelio įrodymas.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad, kaip teisingai teigia Komisija ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamojoje dalyje, žodžio „pažadėti“
aiškinimas kaip siekio paprasčiausia „paminėti“ kainų padidinimą pernelyg nukrypsta nuo įprastos pirmojo žodžio prasmės. Išvadą
dėl ieškovės įsipareigojimo padidinti savo kainas patvirtina minėta aplinkybė, jog padidinimas „nėra aiškiai matyti [iš
Nielsen
[pateiktų skaičių]]“. Atitinkamų prekybos centrų kasų duomenys buvo naudojami kaip priežiūros priemonė, kurią naudojant
Bavaria
kainų padidinimas turėjo tapti „įrodomas“ (ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamoji dalis). Nuorodą į šiuos duomenis, esanti
ir už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo
Bavaria
direktoriaus užrašuose (cituoti ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje), logiškiau sieti su įsipareigojimo įvykdymo
priežiūra nei su paprasčiausio paminėjimo patikrinimu.
Be to, konsensuso padidinti kainas iki 1998 m. egzistavimą labai aiškiai parodo 1997 m. kovo 25 d. vidinis
Interbrew
laiškas (cituotas ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje). Kalbant apie ieškovės argumentą, susijusi su aplinkybe,
kad iš tikrųjų iki 1998 m. nebuvo jokio kainų padidinimo, pakanka pastebėti, jog paprasčiausias susitarimo dėl kainų nevykdymas
savaime nereiškia, kad pats susitarimas niekada neegzistavo.
Aplinkybė, kad laiške paminėtas kainų padidinimas turėjo būti įvykdytas „iki 1998 m.“, o paminėti atitinkami įrodymai buvo
surašyti 1998 m., taip pat negali paneigti ryšio tarp šių dokumentų egzistavimo. Iš tikrųjų visiškai įmanoma, kad dėl sunkumų,
susijusių su derybomis dėl jo įgyvendinimo (visų pirma – diferencijuotas kainų padidinimas A ir B prekių ženklų atveju, apie
kurį kalbama vidiniame
Interbrew
laiške), alaus daryklos 1997 m. numatytą kainų padidinimą iš pradžių atidėjo kitiems metams, o vėliau jo atsisakė.
Kalbant apie ieškovės tvirtinimą, kad, nepaisant pokalbio apie viešbučių ir restoranų sektoriuje taikytinas nuolaidas, alaus
daryklos toliau nepriklausomai taikė rinkoje nuosavą strategiją, pakanka priminti, kad, nesant priešingų įrodymų, kuriuos
privalo pateikti suinteresuotieji ūkio subjektai, daroma prielaida, kad derindamos veiksmus ir nustatydamos savo elgesį rinkoje
dalyvaujančios ir tebeveikiančios įmonės atsižvelgia į informaciją, kuria keičiasi su konkurentais. Tai visų pirma pasakytina
tuo atveju, kai įmonės reguliariai ilgą laiką derina savo veiksmus, kaip buvo šiuo atveju (šiuo klausimu žr. 36 punkte minėto
Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
162 punktą).
Ketvirta, kalbėdama apie savo dvišalį veiksmų koordinavimą su
Interbrew
su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus segmente, ieškovė pirmiausia tvirtina, kad 1997 m. rugsėjo 26 d. vidinis
Interbrew
laiškas (cituotas ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje) ir 2006 m. vasario 21 d.
InBev
pareiškimas (cituotas ginčijamo sprendimo 228 konstatuojamojoje dalyje) susiję su Vokietijoje buveinę turinčiu klientu ir
todėl savaime negali būti su Nyderlandų rinka susijusio pažeidimo įrodymas. Be to, dėl su 1998 m. birželio 14 ar 15 d. susitikimu
susijusių duomenų, t. y. vieno iš ieškovės vadovo užrašų (cituoti ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje) ir 2006 m.
vasario 21 d.
InBev
pareiškimo ištraukos (cituota ginčijamo sprendimo 238 konstatuojamojoje dalyje), iš kurių matyti, kad buvo nuspręsta, jog
sutartį su mažmeninės prekybos įmonių pirkimo organizacija sudarys
Interbrew Nederland
, ir kad tuomet
InBev
vadovas informavo kitus dalyvius, jog šie nebeturėtų teikti pasiūlymų šiai organizacijai, ieškovė tvirtina, kad iš šių duomenų
matyti, jog vykstant susitikimui šis sprendimas jau buvo priimtas. Taigi, anot ieškovės, šie duomenys neįrodo jos ir kitų
alaus daryklų susitarimo dėl tiekėjo, kuris ateityje aprūpins aptariamą organizaciją.
Šiuo klausimu pastebėtina, kad Komisijos panaudoti įrodymai, siekiant parodyti dvišalį susitarimą tarp ieškovės ir
Interbrew
, neapsiriboja paminėtaisiais šio sprendimo 146 punkte ir tarp jų taip pat yra ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje
paminėti dokumentai dėl kelių dvišalių ieškovės ir
Interbrew
susitikimų, kurių interpretacijos ieškovė neginčija. Iš šių dokumentų, be kita ko, išplaukia, kad tarp aptartų temų buvo
„situacija privačių prekių ženklų rinkoje Nyderlanduose ir aplinkybė, kad
Bavaria
perėmė vieną
Interbrew
klientą <...> [bei] agresyvus pasiūlymas [klientui]“ (ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamoji dalis ir 495 išnaša).
Be to, nors ginčijamo sprendimo 227 ir 228 konstatuojamosiose dalyse paminėti duomenys susiję su Vokietijoje įsteigtu klientu,
o paminėtuose 236 ir 238 konstatuojamosiose dalyse kalbama apie jau įvykusi faktą, vis dėlto pasakytina, jog šiuose duomenyse
yra reikšminga nuoroda apie tai, kad ieškovė ir
Interbrew
keitėsi jautria informacija apie rinką ir todėl jie patvirtina ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje nurodytus
duomenis, patvirtinančius konstatavimą dėl dvišalio šių įmonių veiksmų koordinavimo su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus
sektoriuje.
Dėl savo dalyvavimo Bredoje vykusiuose susitikimuose su
Interbrew Nederland
ir Belgijos alaus daryklomis
Interbrew Belgique
,
Alken‑Maes
,
Haacht
ir
Martens
ieškovė pastebi, kad šie susitikimai buvo organizuoti
Interbrew
iniciatyva, ir daro nuorodą į tokius Belgijos alaus daryklos
Alken-Maes
ir
Groupe Danone SA
pareiškimus, cituotus 2001 m. gruodžio 5 d. Komisijos sprendimo 2003/569/EB dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla
Nr. IV/37.614/F3
PO/Interbrew
ir
Alken-Maes
) 160 ir 177 konstatuojamosiose dalyse (OL L 200, 2003, p. 1):
–
Alken-Maes
: „Kiek tai susiję su Nyderlandų rinka, buvo atsisakyta keistis bet kokia informacija“,
–
Groupe Danone
: „Be to, privačių prekių ženklų rinka nebuvo apimta visiškai, nes užsienio gamintojai atsisakė bendradarbiauti“.
Vis dėlto šiuos pareiškimus reikia aiškinti atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 234, 240 ir 241 konstatuojamosiose dalyse
Komisijos paminėtus duomenis.
Pirmiausia, iš
Haacht
pareiškimo dėl 1998 m. birželio 14 ar 15 d. įvykusio susitikimo išplaukia, kad atsisakymas keistis informacija iš tikrųjų
buvo susijęs tik su kainomis: „dėl kainų dalyviai iš principo sutarė nesikeisti informacija šiuo klausimu <...>“. Tačiau Nyderlandų
alaus daryklos „<...> sutiko pasikeisti duomenimis apie apimtis, pakavimo būdus, sutarčių galiojimo laiką bei galimus terminus
ir apie klientus“. Be to, iš šio pareiškimo matyti, jog „dalyviai nusprendė, kad reikėtų pavesti neutraliai šaliai centralizuoti
keitimąsi informacija; toks prašymas buvo pateiktas, nes Nyderlandų rinkoje veikiančios šalys nepasitikėjo kitomis šalimis‚
Haacht
buvo pakviesta centralizuoti informaciją, nes ji neveikė Nyderlandų rinkoje“.
Taip pat pasakytina, kad iš
Haacht
pareiškimo dėl 1998 m. liepos 7 d. vykusio antro susitikimo išplaukia, jog per šį susitikimą „
Haacht
padalijo surinktą informaciją apie Nyderlandų rinką“.
Galiausiai iš už privatų sektorių atsakingo
InBev
direktoriaus pareiškime (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamoji dalis) sakoma, kad „
Bavaria
ir
Interbrew
pranešė tik apie kiekius pagal privačius prekių ženklus ir pagal klientus, o [Belgijos] alaus daryklos įvardijo nuolaidas;
šią pilną lentelę sudarė
Haacht
komercijos direktorius; ji buvo išsiųsta privačiais dalyvių adresais“.
Atsižvelgiant į tai, negalima pritarti ieškovės argumentams dėl to, kad su kitais susitikimų dalyviais nebuvo sudarytas susitarimas
dėl keitimosi konfidencialia informacija.
Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad ginčijamame sprendime Komisija išdėstė tikslių ir derančių įrodymų komplektą, kurie
teisiniu požiūriu pakankamai patvirtina faktinius konstatavimus dėl nagrinėjamo pažeidimo sudedamųjų dalių, kiek tai susiję
su kainų ir kainų padidinimo koordinavimu bei klientų pasidalijimu. Be to, ieškovės argumentai dėl šio sprendimo 132 punkte
išvardytų duomenų nekelia abejonių dėl šių konstatavimų teisingumo.
Todėl ieškovės argumentai dėl vertinimo klaidos aiškinant su šiomis dviem nagrinėjamo pažeidimo sudedamosiomis dalimis susijusius
faktus yra atmestini.
–       Dėl faktinių duomenų, susijusių su nereguliariu kitų individualiems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos
sąlygų koordinavimu
Ieškovė teigia, kad Komisija neįrodė, jog aptariamos įmonės koordinavo kitas nei kainos klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje
siūlomas prekybos sąlygas.
Komisijos manymu, ginčijamo sprendimo 67 ir 138 konstatuojamosiose dalyse minėtuose užrašuose yra įrodymų, kad keturios alaus
daryklos nereguliariai koordinavo tam tikras individualiems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomas prekybos,
kaip antai paskolų, sąlygas (ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamojoje dalyje cituotuose užrašuose yra tokia frazė: „Garantijos / finansavimas: finansavimas
<...> didesnis nei konkrečių taškų poreikiai. T. y. <...> milijonai“.
Anot Komisijos, ši citata reiškia, kad per 1996 m. vasario 27 d. susitikimą alaus daryklos aptarė konkretiems platinimo taškams
vienos ar kelių alaus daryklų suteikiamas ar suteiktinas garantijas ir finansavimą (ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamoji
dalis).
Reikia pastebėti, kad ieškovė siūlo kitą logišką Komisijos nurodytos ištraukos išaiškinimą, pažymėdama, jog jis panaudotas
per pokalbį dėl „abejotinų skolininkų“.
Ginčijamo sprendimo 138 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo
Bavaria
direktoriaus užrašus dėl 1998 m. kovo 12 d. susitikimo, kuriuose yra toks įrašas: „
Bav
palūkanos <...> %? išskyrus, jeigu bus reklamos kompensacija“. Komisijos teigimu, šis įrašas patvirtina vykusį pokalbį dėl
pardavimo taškams viešbučių ir restoranų sektoriuje suteikiamoms paskoloms taikomų palūkanų normų (ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamoji
dalis).
Tačiau net darant prielaidą, kad Komisija teisingai interpretavo užrašus, tokios nuorodos izoliuotumas ir lakoniškumas bei
jokios konkrečios informacijos apie kitų alaus daryklų dalyvavimą pokalbyje dėl aptariamų temų nebuvimas neleidžia laikyti
šių užrašų pakankamu susitarimo dėl nereguliaraus tam tikrų prekybos sąlygų koordinavimo įrodymu.
Savo atsakymuose į Bendrojo Teismo klausimus Komisija teigia, jog ginčijamo sprendimo 67 ir 138 konstatuojamosiose dalyse
minėtus užrašus patvirtina
InBev
pareiškimas, iš kurio, jos nuomone, viena vertus, matyti, kad 1998 m. kovo 12 d. „Catherijne susitikimas“ buvo skirtas tiek
viešbučių ir restoranų sektoriaus, tiek privataus sektoriaus klausimams, o kita vertus, kad „Catherijne susitikimų“ dalyviai
susitarė dėl investicijų į viešbučių ir restoranų sektorių, siekdami vengti klientų perėmimo atvejų.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad dvi Komisijos pacituotos ištraukos ir jos nuoroda į „
InBev
pareiškimo esmę“ nepateikia konkretaus įrodymo dėl paskoloms koordinuoti skirtų alaus daryklų pokalbių ir todėl tai negali
pagrįsti atitinkamos Komisijos padarytos išvados.
Dėl to pažymėtina, kad Komisijos konstatavimas, susijęs su nereguliariu individualiems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje
siūlomų paskolų sąlygų koordinavimu tarp alaus daryklų, pagrįstas fragmentiniais ir netiksliais įrodymų elementais.
Turint omenyje, viena vertus, ginčijamo sprendimo 67 ir 138 konstatuojamosiose dalyse minėtuose užrašuose esančių frazių izoliuotumą
ir lakoniškumą bei logišką ieškovės pasiūlytą alternatyvią interpretaciją ir, kita vertus, tai, kad
InBev
pareiškime nėra kitų konkrečių įrodymų šiuo klausimu, konstatuotina, kad Komisija teisiniu požiūriu pakankamai neįrodė, jog
nagrinėjamas pažeidimas apėmė „nereguliarų kitų atskiriems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų
Nyderlanduose koordinavimą“.
Taigi atitinkamas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje ir 258 konstatuojamojoje dalyje esantis konstatavimas negali būti laikomas
įrodytu.
Todėl reikia pritarti ieškovės argumentams dėl klaidos vertinant faktines aplinkybes, susijusias su nereguliariu individualiems
klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų koordinavimu.
–       Dėl tariamos teisės ir faktinių aplinkybių kvalifikavimo klaidos
Ieškovė teigia, kad Komisijos konstatavimai dėl įmonių susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį,
komplekso pagrįsti šios nuostatos aiškinimo ir taikymo klaida (ginčijamo sprendimo 337 ir 341 konstatuojamosios dalys).
Pirmiausia reikia priminti, kad per daugiašalius susitikimus ir dvišalius kontaktus alaus daryklos ne kartą pasikeitė jautria
rinkos informacija (kainos, nuolaidų dydis ir konkretūs pasiūlymai tam tikriems klientams), kuri kartais buvo labai detali
(ginčijamo sprendimo 129 ir 174 konstatuojamosiose dalyse minėti dokumentai), ir joje buvo konkretūs skaičiai, susiję su kainomis
(ginčijamo sprendimo 76, 89, 117, 129 ir 174 konstatuojamosiose dalyse minėti dokumentai), nuolaidomis ir nuolaidų komisiniais
(ginčijamo sprendimo 143 ir 165

konstatuojamosiose dalyse minėti dokumentai), taip pat duomenys apie klientus ir pardavimo taškus tiek viešbučių ir restoranų
sektoriuje (ginčijamo sprendimo 92, 143, 156, 165 ir 184 konstatuojamosiose dalyse minėti dokumentai), tiek privačiame sektoriuje
(ginčijamo sprendimo 76 ir 156 konstatuojamosiose dalyse minėti dokumentai).
Taip pat buvo aptariami tam tikri konkretūs pasiūlymai dėl elgesio rinkoje, be kita ko, pasiūlymas dviem etapais padidinti
kainas privačiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje minėtas dokumentas).
Aplinkybės, kad nebuvo surašytas nė vienas „Catherijne susitikimų“ protokolas, kad pokalbių esmė beveik niekada nebuvo išdėstyta
vidinėse pažymose ir kad šių susitikimų dienotvarkės ir per juos padaryti užrašai buvo sunaikinti 1998 m. lapkričio mėnesį
(ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamojoje dalyje cituotas
InBev
pareiškimas), taip pat parodo, kad, priešingai nei teigia ieškovė, pokalbiai buvo slapto pobūdžio ir jų dalyviai suvokė savo
elgesio neteisėtumą ir bandė jį nuslėpti.
Priešingai nei teigia ieškovė, iš Komisijos išnagrinėtų dokumentinių įrodymų išplaukia, kad buvo pasiektas sutarimas dėl tam
tikrų pasiūlymų, kaip antai sutartį su mažmeninės prekybos įmonių pirkimo organizacija leisti sudaryti
Interbrew
(ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje minėtas dokumentas ir jo 531 išnaša) ir suderintai padidinti kainas iki
ar per 1998 m. (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje minėtas dokumentas).
Pastaruoju atveju susitarimo, kaip jis suprantamas pagal EB 81 straipsnį, sudarymo fakto nepaneigia nei tikėtina aplinkybė,
kad alaus daryklos nebuvo pasiekusios sutarimo dėl konkrečių kainų padidinimo įgyvendinimo sąlygų, nei aplinkybė, kad iš tikrųjų
šis padidinimas niekuomet nebuvo įgyvendintas rinkoje.
Net jeigu būtų daroma prielaida, kad niekuomet nebuvo pasiektas susitarimas dėl konkrečių numatyto apribojimo elementų, Komisija
visiškai pagrįstai konstatavo, kad reguliariai organizuodamos pokalbius alaus daryklos aiškiai parodė savo bendrą siekį sudaryti
antikonkurencinį susitarimą (ginčijamo sprendimo 341 konstatuojamoji dalis).
Be to, nuolatinis keitimasis jautria informacija, kuri nėra viešai prieinama ir kurią keturių alaus daryklų atstovai manė
naudinga užsirašyti savo dienotvarkėse ir paminėti vidinėje korespondencijoje, neabejotinai sumažino kiekvienos jų netikrumą
dėl galimo savo konkurentų elgesio.
Šiuo klausimu, nesant priešingų įrodymų, kuriuos turi pateikti suinteresuotieji ūkio subjektai, darytina prielaida, kad, derindamos
veiksmus ir nustatydamos savo elgesį, rinkoje dalyvaujančios ir tebeveikiančios įmonės atsižvelgia į informaciją, kuria keičiasi
su konkurentais. Tai visų pirma pasakytina tuo atveju, kai įmonės derina veiksmus reguliariai, ilgą laiką, kaip buvo šiuo
atveju (šiuo klausimu žr. 36 punkte minėto Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
162 punktą).
Ieškovė iš esmės mano paneigusi šią prezumpciją, kai įrodė, kad, nepaisant pokalbių, savo elgesį rinkoje alaus daryklos nustatė
savarankiškai.
Šiam argumentui negali būti pritarta. Visiškai teisinga, kad tiek
InBev
vadovų pareiškimai, tiek aplinkybė, kad
Heineken
padidino savo kainas tik 2000 m. vasario mėnesį, parodo, jog per nagrinėjamą laikotarpį kiekviena alaus darykla vykdė rinkoje
nuosavą politiką. Vis dėlto, net jeigu šis konstatavimas yra tinkamas parodyti, kad nebuvo prisiimta formalių įsipareigojimų
arba alaus daryklos nekoordinavo veiksmų, jo nepakanka įrodyti, kad kiekviena savo nuožiūra nustatydamos elgesį rinkoje jos
niekuomet nebuvo atsižvelgusios į informaciją, kuria pasikeista per inkriminuotus susitikimus.
Taigi ieškovei nepavyko paneigti pagal šio sprendimo 178 punkte nurodytą teismų praktiką galiojančios prezumpcijos.
Todėl konstatuotina, kad iš šio sprendimo 36 ir 37 punktuose nurodytoje teismų praktikoje aprašyti suderintų veiksmų elementai
egzistuoja nagrinėjamu atveju, kiek tai susiję su elgesiu koordinuojant alaus kainas ir kainų padidinimus ir nereguliariai
koordinuojant klientų pasidalijimą.
Tokiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad Komisija turėjo teisę kvalifikuoti nagrinėjamą elgesį kaip „susitarimų ir (arba) suderintų
veiksmų kompleksą“, nes šis elgesys apėmė ir tokius elementus, kurie kvalifikuotini kaip „susitarimas“, ir tokius elementus,
kurie kvalifikuotini kaip „suderinti veiksmai“. Esant kompleksinėms faktinėms aplinkybėms, dvigubą kvalifikavimą, kurį Komisija
įtvirtino ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, reikia suprasti ne kaip kvalifikavimą, pagal kurį vienu metu ir kumuliatyviai
reikalaujama, kad kiekvienoje šių faktinių aplinkybių būtų ir susitarimo, ir suderintų veiksmų elementų, o kaip apibrėžiantį
visą kompleksą su faktiniais elementais, kurių keli buvo kvalifikuoti kaip susitarimai, o kiti – kaip suderinti veiksmai,
kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, kuriame nėra numatytas specialus tokio kompleksinio pažeidimo tipo kvalifikavimas
(šiuo klausimu žr. 34 punkte minėto Sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
264 punktą).
Galiausiai, remdamasi principo
ne bis in idem
pažeidimu, ieškovė neigia, kad galėjo būti pripažinta atsakinga už tariamo susitarimo su Belgijos alaus darykla dėl su privačiu
prekių ženklu parduodamo alaus sudarymą.
Ji, be kita ko, atkreipia dėmesį į tai, kad dėl Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų susitarimo jau buvo priimtas Sprendimas 2003/569
ir kad juo ji nebuvo nubausta už savo dalyvavimą Bredoje susitikimuose su
Interbrew Nederland
ir Belgijos alaus daryklomis
Interbrew Belgique
,
Alken-Maes
,
Haacht
ir
Martens
, todėl Komisija negali jos bausti nepažeisdama
ne bis in idem
principo, kuris draudžia patraukti įmonę atsakomybėn už elgesį, dėl kurio anksčiau ji pripažinta nekalta.
Reikia priminti, kad
ne bis in idem
principas, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas ir kurio laikymąsi užtikrina teismas, draudžia du kartus bausti tą
patį asmenį už tą pačią neteisėtą veiką, siekiant apsaugoti tą patį teisinį interesą. Šiam principui taikyti reikalingos trys
kumuliacinės sąlygos, t. y. faktinių aplinkybių vienodumas, tas pats pažeidėjas ir tas pats ginamas teisinis interesas (41 punkte
minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
338 punktas).
Nagrinėjamu atveju pažymėtina, kad ieškovės nėra nei tarp Sprendimo 2003/569, nei tarp procedūroje, kurioje buvo priimtas
šis sprendimas, priimto pranešimo apie kaltinimus adresačių. Iš Sprendimo 2003/569 250–260 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti,
kad ieškovės dalyvavimas susitikimuose Bredoje paminėtas tik dėstant faktines aplinkybes, ir Komisija visiškai nevertino jo
teisiniu požiūriu. Be to, akivaizdu, kad šiame sprendime niekaip nebuvo sprendžiamas klausimas dėl ieškovės dalyvavimo Belgijos
ir Nyderlandų alaus daryklų susitarime.
Todėl, turint omenyje, kad Sprendimu 2003/569 ieškovė nebuvo nubausta už šiuo atveju nagrinėjamus neteisėtus veiksmus, jos
argumentai dėl
ne bis in idem
principo pažeidimo nepagrįsti.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ieškovės argumentams dėl teisės klaidos negali būti pritarta.
Galiausiai, kadangi ieškovė neįrodė, jog ginčijamame sprendime buvo padaryta EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo klaida, atmestini
ir iš esmės ta pačia prielaida pagrįsti jos argumentai, kad Komisija neteisingai išaiškino šią nuostatą ir taip pažeidė nekaltumo
prezumpcijos principą, taip pat nepateikė pakankamai motyvų, pagrindžiančių pažeidimo konstatavimą.
–       Išvada
Išnagrinėjus antrąjį ieškinio pagrindą, pasakytina, kad Komisijos konstatavimas dėl nereguliaraus kitų nei kainos individualiems
klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų Nyderlanduose koordinavimo nėra pakankamai pagrįstas teisiniu
požiūriu ir jo negalima patvirtinti (žr. šio sprendimo 159–169 punktus).
Todėl reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, kiek jame patvirtinama ši nagrinėjamo pažeidimo sudedamoji dalis,
ir atitinkamai pakoreguoti ieškovei skirtos baudos dydį. Konkrečios tokio koregavimo pasekmės patikslinamos šio sprendimo
344 ir 345 punktuose.
Likusi antrojo ieškinio pagrindo dalis atmestina.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su pažeidimo trukme
Šalių argumentai
Ieškovė ginčija atitinkamai 1996 m. vasario 27 d. ir 1999 m. lapkričio 3 d. jai inkriminuoto pažeidimo pradžios ir nutraukimo
datas. Ji, be kita ko, mano, kad pažeidimo pradžiai ir nutraukimui taikytini didesni įrodymų reikalavimai, kurie nagrinėjamu
atveju nėra įvykdomi.
Dėl 1996 m. vasario 27 d., pripažintos pažeidimo pradžios data, susitikimo ieškovė teigia, kad ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamojoje
dalyje Komisijos minėti užrašai susiję su bendro pobūdžio pokalbiu apie „abejotinus skolininkus“ viešbučių ir restoranų sektoriuje,
kurio negalima laikyti ribojančiu konkurenciją.
Dėl 1999 m. lapkričio 3 d., pripažintos pažeidimo pabaigos data, susitikimo ieškovė teigia, kad Komisijos konstatavimą dėl
neteisėto šio susitikimo pobūdžio paneigia
InBev
direktorių pareiškimai.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pažeidimo trukmė yra vienas iš elementų, kuriuos apima pažeidimo sąvoka, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį,
ir kurį iš esmės turi įrodyti Komisija. Šiuo klausimu pagal teismų praktiką, be kita ko, reikalaujama, kad, nesant įrodymų,
tiesiogiai pagrindžiančių pažeidimo trukmę, Komisija turi remtis bent faktinių aplinkybių, pakankamai artimų laiko atžvilgiu,
įrodymais, dėl kurių būtų galima pagrįstai manyti, kad pažeidimas nepertraukiamai tęsėsi nuo vienos iki kitos konkrečios datos
(žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
51 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju ieškovė ginčija ir pažeidimo pradžios, ir jo pabaigos datų nustatymą.
–       Dėl pažeidimo pradžios datos nustatymo
Kaip nagrinėjamo pažeidimo pradžios datą Komisija nustatė 1996 m. vasario 27 d., kuri yra pirmojo „Catherijne susitikimo“
data, dėl kurio ji disponavo tiesioginiais keturių alaus daryklų dalyvavimo įrodymais.
Kaip konstatuota šio sprendimo 159–169 punktuose, ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamojoje dalyje cituoti su šiuo susitikimu
susiję užrašai savaime nesudaro įrodymų, galinčių teisiniu požiūriu pakankamai pagrįsti pažeidimo konstatavimą dėl nereguliaraus
kitų individualiems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų koordinavimo, komplekto.
Vis dėlto šis argumentas savaime netrukdo panaudoti tų pačių elementų siekiant nustatyti apskritai viso pažeidimo pradžios
datą.
Konstatuotina, kad 1996 m. vasario 27 d. susitikimas yra vienas iš periodinių susitikimų, kuriuose dalyvavo tie patys subjektai
ir kurie vyko panašiomis aplinkybėmis. Jie buvo vadinami „Catherijne pasitarimai“ arba „einamųjų reikalų komitetas“, juose
dalyvavo keturių Nyderlandų alaus daryklų
Heineken
,
InBev
,
Grolsch
ir
Bavaria
atstovai, jie buvo organizuojami lygiagrečiai su oficialiais CBK susitikimais ir juose vykę pokalbiai niekada nebuvo fiksuojami
protokoluose ir beveik niekada vidinėse pažymose.
InBev
pareiškimuose šie susitikimai taip pat pristatomi kaip susitikimų serijos dalis, o priede pateikta lentelė su vardais, adresais,
datomis ir daugelio šių susitikimų, įskaitant 1996 m. vasario 27 d. susitikimo, vietomis (ginčijamo sprendimo 44 konstatuojamoji
dalis).
Remiantis
InBev
pareiškimu ir daugeliu kitų įrodymų jau buvo konstatuota, kad šios serijos susitikimai turėjo antikonkurencinį tikslą (žr.
šio sprendimo 171–176 punktus). Pavyzdžiui, viena vertus, visas komplektas netiesioginių įrodymų, parodančių susitikimų sistematiškumą
ir jų antikonkurencinį turinį, bei, kita vertus,
InBev
pareiškimas, turintis didelę įrodomąją vertę, leidžia nustatyti, kad, jeigu nebus įrodyta kitaip, konkurencijos ribojimo tikslas
buvo būdingas visiems aptariamiems susitikimams, net nesant pakankamų įrodymų dėl tam tikros šių susitikimų dalies turinio.
Ieškovė iš esmės mano, kad šios logikos negalima taikyti nustatant pažeidimo pradžios ir pabaigos datas. Ji, be kita ko, teigia,
kad Komisija turi teisiniu požiūriu pakankamai įrodyti tikslią pažeidimo pradžios datą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nustatydama pažeidimo pradžios datą Komisija rėmėsi ne vien įrodymais dėl 1996 m. vasario
27 d. susitikimo.
Ginčijamo sprendimo 466–469 konstatuojamosiose dalyse dėl kiekvienos suinteresuotos alaus daryklos, įskaitant ieškovę, ji
pažymėjo, kad ši dalyvavo darant pažeidimą „bent nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d.“. Be to, ginčijamo sprendimo
56 konstatuojamojoje dalyje ji patikslino, kad pagal
InBev
pareiškimą pažeidimas prasidėjo gerokai anksčiau nei 1996 m., t. y.:
–        „1990 m. ar dar anksčiau“, kiek tai susiję su pokalbiais dėl kainų padidinimo viešbučių ir restoranų sektoriuje,
–        „1993–1994 m., kiek tai susiję su pokalbiais dėl nuolaidų ir viešbučių ir restoranų sektoriaus pardavimo taškų perdavimo tarp
alaus daryklų,
–        „1987 m.“, kiek tai susiję su
Oranjeboom‑Interbrew
ir
Bavaria
pokalbiais dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus.
Atsižvelgiant į pakankamai didelę
InBev
pareiškimo įrodomąją galią, Komisija galėjo konstatuoti, kad nagrinėjamas pažeidimas prasidėjo bent jau tomis datomis, kai
vyko pirmieji 1996 m. susitikimai, esantys prie
InBev
pareiškimo pridėtoje lentelėje, kuriuose buvo atstovaujama
InBev
po to, kai 1995 m. ją įsigijo
Oranjeboom
.
Todėl kadangi, pirma, buvo įrodyta, jog ieškovei buvo atstovaujama per 1996 m. vasario 27 d. susitikimą, ir, antra, iš
InBev
pareiškimo išplaukia, kad ieškovė dalyvavo „Catherijne susitikimuose“ nuo jų pradžios 1993 m. arba 1994 m., Komisija turėjo
teisę konstatuoti, kad ieškovė dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą bent jau nuo 1996 m. vasario 27 d.
Aplinkybė, kad ginčijamame sprendime nebuvo konstatuotas pažeidimas iki šios datos, iš tiesų yra nuolaida ginčijamo sprendimo
adresatėms. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas neturi kompetencijos pareikšti nuomonės dėl tokios nuolaidos
teisėtumo ar tinkamumo (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
340 ir 341 punktus).
Šiomis sąlygomis, kadangi kalbama apie susitikimą – vieną iš reguliarių susitikimų, kurių antikonkurencinis pobūdis buvo teisiniu
požiūriu pakankamai įrodytas, pažeidimo pradžios datos konstatavimu negali būti suabejota dėl ieškovės argumentų, susijusių
su konkrečių įrodymų stoka dėl 1996 m. vasario 27 d. susitikimo turinio.
Dėl to reikia atmesti kaltinimą dėl pažeidimo pradžios datos nustatymo.
–       Dėl pažeidimo nutraukimo datos nustatymo
Kaip pažeidimo nutraukimo datą visų suinteresuotų alaus daryklų atveju Komisija nustatė 1999 m. lapkričio 3 d. (ginčijamo
sprendimo 466–469 konstatuojamosios dalys), kuri yra paskutiniojo „Catherijne susitikimo“ data, dėl kurio ji disponavo tiesioginiais
keturių alaus daryklų dalyvavimo įrodymais. Šis susitikimas įrašytas paskutinis prie
InBev
pareiškimo pridėtoje chronologinėje lentelėje. Remiantis
InBev
atsakymu į vieną iš Komisijos prašymų pateikti informacijos, 1999 m. lapkričio 3 d. susitikimas buvo „Catherijne susitikimas“
(viešbučių ir restoranų sektoriaus klausimai / einamųjų reikalų komitetas); kaip ir visuomet per „Catherijne susitikimus“,
per jį daugiausiai buvo kalbėta apie kraštutinius susitarimus ir taikų sambūvį“ (ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamoji dalis).
Ieškovė mano, kad šį pareiškimą paneigia 1999 m. lapkričio 3 d. susitikime dalyvavusių
InBev
direktorių pareiškimai, kurių ištraukomis ji remiasi:
–        „1999 m. rugpjūčio 19 d. įvyko pasitarimas, kuriame aš dalyvavau. 1999 m. lapkričio 3 d. įvyko susitikimas, kuriame dalyvavome
<…> ir aš pats. Ir vienu, ir kitu atveju nebuvo konkrečiai kalbėta apie elgesį rinkoje. Susitikimas buvo daugiau neformalaus
pobūdžio“,
–        „Buvo keturių už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingų (
Heineken
,
Grolsch
,
Bavaria
ir
Interbrew
) direktorių susitikimų. Aš dalyvavau vieninteliame iš jų, įvykusiame 1999 m. lapkričio 3 d. Enschedėje. <…> pasiėmė mane
į jį, kad pristatytų. Šio susitikimo turinys nebuvo aiškus. Tai veikiau buvo malonus susitikimas be konkrečios dienotvarkės.
Buvo bendrų komentarų dėl nuolaidų. Man susidarė įspūdis, kad jau kelerius metus egzistuoja tam tikra nuolaidų kategorijų
sistema arba nuolaidų taikymo taisyklė, tačiau tai niekuomet nebuvo tiesiogiai pasakyta. Buvo tik labai bendrais žodžiais
kalbama apie bendras nuolaidų sumas ir tai suteikė galimybę pabrėžti tam tikrus incidentus. Aš pajutau, kad kategorizavimas
neveikė. Kiekvienas subjektas taikė savą strategiją. Galbūt buvo tam tikrų bandymų įbauginti, tačiau kiekvienas vis tiek darė
ką norėjo.“
Konstatuotina, kad, priešingai nei teigia ieškovė, jos nurodyti pareiškimai nepaneigia Komisijos panaudotų duomenų. Nuorodos
į „kraštutinius susitarimus“ ir į „taikų sambūvį“ bei į „kategorijas“ ir „nuolaidų taisykles“ aiškiai reiškia viešbučių ir
restoranų sektoriaus klientams taikomų nuolaidų koordinavimą. Vienintelis
InBev
direktorių pareiškimais padarytas patikslinimas susijęs su pokalbių, kurie tariamai apsiribojo „bendrais komentarais“, detalumo
lygiu ir jų poveikio rinkoje nebuvimu, t. y. „kategorizavimas neveikė“. Jau buvo pažymėta, kad nei bendras pokalbių pobūdis,
nei poveikio rinkoje nebuvimas negali paneigti to, kad per atitinkamą susitikimą buvo daromas pažeidimas (žr. šio sprendimo
69–71 punktus).
Aplinkybė, kad 1999 m. lapkričio 3 d. susitikimas yra vienas iš antikonkurencinių susitikimų (žr. šio sprendimo 203 ir 204 punktus)
ir kad aptartos temos buvo susijusios su ankstesniais pokalbiais dėl konkurencijos ribojimo, taip pat parodo, jog paties susitikimo
sušaukimo tikslas buvo užtikrinti šiems pokalbiams pratęsti reikiamas sąlygas.
Bet kuriuo atveju, net jei būtų daroma prielaida, kad yra tam tikrų prieštaravimų tarp
InBev
darbuotojų ir pareiškimų ir
InBev
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, laikytina, jog pastarasis dokumentas turi didesnę įrodomąją galią, turint omenyje teismų
praktiką, pagal kurią pareiškimas pačios įmonės vardu yra patikimesnis nei kurio nors darbuotojo atsakymai, neatsižvelgiant
į jo asmeninę patirtį ar nuomonę (šiuo klausimu žr. 77 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
45 punktą).
Todėl kaltinimas dėl pažeidimo pabaigos datos nustatymo, taigi ir visas trečiasis ieškinio pagrindas, atmestini.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su gero administravimo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės teigia, kad Komisija pažeidė gero administravimo principą, nes neatliko išsamaus, kruopštaus ir nešališko
tyrimo. Pirmiausia ieškovė tvirtina, kad Komisija sistemingai šališkai ir tendencingai aiškino byloje esančius dokumentus.
Antra, ji teigia, kad su
InBev
prašymu netaikyti baudos ar ją sumažinti pateikti dokumentai, kurie yra pagrindinis įrodymų, kuriais pasirėmė Komisija, ramstis,
turėjo būti vertinami su dar didesniu atsargumu. Trečia, ieškovė pažymi, kad Komisija akivaizdžiai selektyviai panaudojo kitus
savo turimus įrodymus ir ginčijamame sprendime pacitavo tik tas šių jų ištraukas, kurios leido jai įrodyti pažeidimo padarymą,
ir savavališkai nepaminėjo kitų šalių argumentų, kurie paneigė jos išvadas. Ketvirta, ieškovė kritikuoja už konkurenciją atsakingą
Komisijos narį dėl pareiškimų, padarytų kreipiantis į visuomenę per vieną Nyderlandų televizijos programą iš karto po to,
kai buvo priimtas pranešimas apie kaltinimus. Anot jos, šie pareiškimai, be kita ko, parodė, kad Komisijos akyse alaus daryklų
kaltė jau buvo įrodyta dar iki to laiko, kai jos turėjo galimybę gintis dėl pranešimo apie kaltinimus.
Penkta, ieškovė kaltina Komisiją, kad ji pakeitė kaltinimus vykstant tyrimui. Iš esmės ji tvirtina, kad kaltinimo dėl nereguliaraus
derinimosi skirstant klientus viešbučių ir restoranų sektoriuje ir privačiame sektoriuje pranešime apie kaltinimus nebuvo.
Šešta, ieškovė teigia, kad Komisija neanalizavo įrodymų, parodančių, kad ji aktyviai konkuravo ir savarankiškai nustatė savo
kainas.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad tarp Sąjungos teisės sistemos užtikrinamų garantijų per administracinę
procedūrą, be kita ko, figūruoja kompetentingos institucijos pareiga rūpestingai ir nešališkai patikrinti visas reikšmingas
nagrinėjamo atvejo aplinkybes (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Universität München
, C‑269/90, Rink. p. I‑5469, 14 punktas).
Šiuo atveju, kalbant apie teiginį, kad Komisija rūpestingai ir nešališkai neišnagrinėjo įrodymų, primintina, jog, kaip jau
buvo konstatuota išnagrinėjus antrąjį ieškinio pagrindą, Komisija pateikė pakankamai EB 81 straipsnio pažeidimo įrodymų, kiek
tai susiję su dviem nagrinėjamo pažeidimo sudedamosiomis dalimis (žr. šio sprendimo 155 punktą). Nagrinėdamas antrąjį ieškinio
pagrindą, Bendrasis Teismas jau įvertino ieškovės kritiką dėl
InBev
pareiškimo įvertinimo ir duomenis priešingiems įrodymams pateikti, kurie buvo pristatyti per administracinę procedūrą.
Šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad ieškovės argumentai dėl tariamai neatlikto išsamaus, kruopštaus ir nešališko tyrimo
susimaišo su nagrinėjant antrąjį ieškinio pagrindą įvertintais argumentais ir nėra poreikio jų vertinti atskirai.
Kiek ieškovės argumentai dėl už konkurenciją atsakingo Komisijos nario padarytų pareiškimų gali būti suprasti kaip iš tikrųjų
susiję su nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu, konstatuotina, kad pateikti argumentai nėra reikšmingi šios bylos sprendimui.
Pažeidimo padarymas turi būti vertinamas remiantis vien Komisijos surinktais įrodymais. Jeigu administracinės procedūros pabaigoje
tam tikro pažeidimo faktas iš tikrųjų nustatytas, įrodymas, kad per šią procedūrą Komisija per anksti išreiškė savo įsitikinimą
dėl šio pažeidimo buvimo, negali paneigti paties pažeidimo įrodymo fakto (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 726 punktas).
Bet kuriuo atveju vieno Komisijos nario pasisakymas per Nyderlandų televizijos transliaciją, kaip Komisijos veiksmų pavyzdį
nurodžius, jog Nyderlandų vartotojai „pernelyg brangiai mokėjo už perkamą alų“ dėl alaus daryklų veiksmų, kad ir koks nesėkmingas
būtų tokių žodžių pasirinkimas, negali įrodyti, kad Komisija užbėgo už akių savo sprendimui.
Reikia pažymėti, kad Komisija, kaip kolegialus organas, vykdo pasitarimus remdamasi sprendimo projektu. Šiuo klausimu, priešingai
nei teigia ieškovė, atitinkamo Komisijos nario pasisakymas, paminėjus veiksmus, kuriuos atliko Komisija, niekaip nesuponuoja,
kad Komisija laikė alaus daryklų kaltę jau įrodyta.
Kalbant apie argumentus dėl tariamų pranešimo apie kaltinimus ir galutinio sprendimo nesutapimų, kiek tai susiję su kaltinimu
dėl klientų pasidalijimo viešbučių ir restoranų sektoriuje ir privačiame sektoriuje, konstatuotina, jog ieškovės teiginiai
nepagrįsti.
Iš pranešimo apie kaltinimus išplaukia, kad Komisija aiškiai nurodė, jog šalys kaltos dėl tokio susitarimo. Pavyzdžiui, pirma,
pranešimo apie kaltinimus 262–272 punktuose ji aiškiai paminėjo, kad alaus daryklos buvo susitarusios dėl klientų pasidalijimo
viešbučių ir restoranų sektoriuje. Antra, iš pranešimo apie kaltinimus 311–312 punktų išplaukia, kad išdėstyti kaltinimai,
be kita ko, susiję su klientų pasidalijimu tarp alaus daryklų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmajam ieškinio pagrindui negali būti pritarta.

Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procedūrinių reikalavimų, gero administravimo principo ir ieškovės teisės
į gynybą pažeidimu, nes buvo atsisakyta jai leisti susipažinti su vienu bylos dokumentu ir su kitų suinteresuotų įmonių atsakymais
į pranešimą apie kaltinimus
Šalių argumentai
Ieškovė kaltina Komisiją, kad neleido jai susipažinti su kitų procedūroje dalyvavusių šalių atsakymais į pranešimą apie kaltinimus
ir taip pažeidė jos teisę į gynybą. Ji, be kita ko, teigia, kad šie atsakymai būtų leidę jai pateikti kitus jos kaltę paneigiančius
duomenis, paremiančius teiginį, jog alaus daryklos niekuomet nebuvo susitarusios dėl Nyderlandų alaus rinkos. Be to, ieškovė
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 203 konstatuojamojoje dalyje Komisija kaip įrodymą prieš ją panaudojo vieną iš
Heineken
atsakymo elementų, kur
Heineken
tariamai pripažino pokalbius dėl alaus statinėse kainų, nors apie tai jai net nebuvo pranešta.
Ieškovė taip pat teigia, kad Komisija atsisakė leisti jai susipažinti su jos gynybai reikšmingu bylos dokumentu ir taip pažeidė
Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalį. Ji būtent pažymi, kad neturėjo galimybės susipažinti su viešbučių ir restoranų
sektoriaus klientų, kuriuos alaus daryklos buvo užkariavusios ir praradusios per laikotarpį nuo 1997 iki 2001 m., skaičių
sąvadu. Prieštaraudama Komisijos teiginiams ji mano, kad ši informacija nėra konfidenciali ir kad turėdama šį dokumentą ji
būtų galėjusi įrodyti, jog Nyderlandų alaus rinkos viešbučių ir restoranų sektoriuje vyksta nuolatiniai pasikeitimai, parodantys
aktyvią konkurenciją tarp alaus daryklų.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalį „proceso metu turi būti gerbiama šalių teisė į gynybą; šalys turi teisę susipažinti
su Komisijos bylos medžiaga atsižvelgiant į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo verslo paslaptis <...>“.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, teisė susipažinti su byla, kylanti iš teisės į gynybą, reiškia, kad Komisija turi
suteikti suinteresuotai įmonei galimybę išnagrinėti visus dokumentus, esančius tyrimo byloje, kurie gali būti svarbūs gynybai
(šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, C‑199/99 P, Rink. p. I‑11177, 125–128 punktus ir 1995 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑30/91, Rink. p. II‑1775, 81 punktą).
Šie dokumentai apima tiek kaltę patvirtinančius, tiek kaltę paneigiančius dokumentus, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis,
Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją (41 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
68 punktas).
Kiek tai susiję su kaltę patvirtinančiais įrodymais, tam tikro dokumento nepateikimas yra teisės į gynybą pažeidimas, tik
jeigu suinteresuotoji įmonė įrodo, kad Komisija rėmėsi šiuo dokumentu, siekdama pagrįsti savo kaltinimą dėl pažeidimo padarymo,
ir kad šis kaltinimas galėjo būti įrodytas tik pasirėmus šiuo dokumentu. Taigi atitinkama įmonė turi įrodyti, kad išvada,
prie kurios priėjo Komisija savo sprendime, būtų kitokia, jeigu nepateiktas dokumentas turėtų būti atmestas kaip įrodymas
(41 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
71–73 punktai).
Savo ruožtu, kiek tai susiję su kaltę paneigiančio dokumento nepateikimu, reikia pažymėti, jog atitinkama įmonė turi įrodyti
tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei
pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti tokį kaltę paneigiantį dokumentą gynybai (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 318 punktas ir 34 punkte
minėto Sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
81 punktas), be kita ko, parodydama, kad būtų galėjusi pasiremti aplinkybėmis, kurios nesutampa su Komisijos vertinimais
pranešimo apie kaltinimus etapu, ir todėl būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką sprendime pateiktiems vertinimams (41 punkte
minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
75 punktas).
Šiame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad neturėjo galimybės susipažinti su kitų suinteresuotų įmonių atsakymais į pranešimą
apie kaltinimus ir su bylos dokumentu, kurį Komisija pripažino konfidencialiu.
–       Dėl kitų įmonių atsakymų į pranešimą apie kaltinimus
Primintina, kad pranešimas apie kaltinimus – tai dokumentas, skirtas apibrėžti prieš įmonę pradėtos procedūros dalyką ir užtikrinti
veiksmingą teisės į gynybą įgyvendinimą (žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff‑Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 80 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Būtent šiuo aspektu su pranešimu apie kaltinimus susijusios ir procedūrinės garantijos, kuriomis įgyvendinamas teisės į gynybą
paisymo principas, tarp kurių yra teisė susipažinti su Komisijos bylos dokumentais.
Atsakymai į pranešimą apie kaltinimus nėra tyrimo bylos tiesiogine šios sąvokos prasme dalys (226 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
380 punktas).
Kadangi tai yra dokumentai, kurie nesudaro išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus surinktos bylos dalies, Komisija privalo
atskleisti šiuos atsakymus kitoms suinteresuotoms šalims, tik jeigu paaiškėja, kad juose yra naujų kaltę patvirtinančių ar
kaltę paneigiančių įrodymų.
Be to, pagal Komisijos pranešimo dėl teisės susipažinti su Komisijos dokumentais bylose pagal [EB] 81 ir [EB] 82 straipsnius,
EEE sutarties 53, 54 ir 57 straipsnius bei Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 taisyklių (OL C 325, 2005, p. 7) 27 punktą
dažniausiai šalims nesuteikiama teisė susipažinti su kitų šalių, kurių atžvilgiu atliktas tyrimas, atsakymais į pranešimą
apie kaltinimus. Tam tikra šalis turi teisę susipažinti su šiais dokumentais, tik jeigu jie gali būti laikomi naujais kaltę
patvirtinančiais ar ją paneigiančiais įrodymais, susijusiais su Komisijos pranešime apie kaltinimus suformuluotais kaltinimais
tai šaliai.
Šiuo klausimu dėl, pirma, naujų kaltę patvirtinančių įrodymų pasakytina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, jei Komisija,
norėdama įrodyti pažeidimą, ketina pasiremti aplinkybe, išplaukiančia iš atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, kitoms šioje
procedūroje dalyvaujančioms įmonėms turi būti sudaryta galimybė pareikšti nuomonę dėl šios įrodymų priemonės (226 punkte minėto
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
386 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p. II‑3085, 50 punktas).
Nagrinėjamu atveju ieškovė teigia, kad ginčijamo sprendimo 203 konstatuojamojoje dalyje Komisija kaip įrodymą prieš ją panaudojo
vieną iš
Heineken
atsakymo elementų, kur
Heineken
tariamai pripažino pokalbius dėl alaus statinėse kainų, nors apie tai jai net nebuvo pranešta.
Pastebėtina, kad nurodytoje konstatuojamojoje dalyje Komisija, atsakydama į ieškovės ir
Heineken
pateiktus argumentus, pažymi, jog neteisėtų pokalbių organizavimas per 1999 m. sausio 8 d. pokalbį matyti iš išdėstytų elementų,
t. y.
InBev
pareiškimo ir
Grolsch
bei ieškovės atstovų užrašų. Šiuo klausimu, nors Komisija pridūrė, kad pati
Heineken
savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus „su tam tikromis išlygomis“ pripažino, jog vyko diskusija dėl kainų, ši nuoroda
yra tik papildomas viso netiesioginių įrodymų komplekto, kuriuo Komisija pasirėmė dėl aptariamo susitikimo, elementas, negalintis
būti laikomas nauju ieškovės kaltę patvirtinančiu įrodymu.
Antra, dėl naujų kaltę paneigiančių įrodymų pasakytina, jog iš teismų praktikos išplaukia, kad Komisija neprivalo sudaryti
galimybės su jais susipažinti savo iniciatyva. Jeigu vykstant administracinei procedūrai Komisija atmeta tam tikro ieškovo
prašymą leisti susipažinti su dokumentais, kurie nepriklauso tyrimo bylai, teisės į gynybą pažeidimas gali būti konstatuotas
tik tuomet, jei įrodoma, kad administracinė procedūra galėjo pasibaigti kitaip, jeigu per šią procedūrą ieškovas būtų galėjęs
susipažinti su atitinkamais dokumentais (226 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
383 punktas).
Teigdama, kad neatskleistuose atsakymuose tariamai buvo jos kaltę paneigiančių duomenų, ieškovė turi pateikti pirmą nuorodą
apie šių dokumentų naudingumą jos gynybai.
Ji, be kita ko, turi nurodyti potencialius kaltę paneigiančius įrodymus arba pateikti jų egzistavimą ir kartu jų naudingumą
teismo proceso tikslams patvirtinančios informacijos (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 351–359 punktus).
Nagrinėjamu atveju ieškovė sako, kad kitų procedūroje dalyvavusių šalių atsakymai būtų leidę jai panaudoti kitus kaltę paneigiančius
duomenis, patvirtinančius teiginį, kad alaus daryklos niekuomet nebuvo susitarusios dėl Nyderlandų alaus rinkos.
Tačiau ieškovei tvirtinant, kad kitos įmonės savo atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus taip pat pateikė argumentus, kuriais
ginčijo pažeidimą, reikia pasakyti, jog vien šios nuorodos nepakanka pripažinti šiuos argumentus kaltę paneigiančiais duomenimis
(šiuo klausimu žr. 251 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
353 ir 355 punktus).
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad ieškovė nenurodė potencialių naujų kaltę patvirtinančių ar paneigiančių elementų, kurie
galėtų būti minėtuose atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus.
Todėl kaltinimas dėl atsisakymo leisti susipažinti su šiais atsakymais atmestinas.
–       Dėl tariamai konfidencialių dokumentų
Ieškovė nesutinka su atsisakymu leisti susipažinti su viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų, kuriuos alaus daryklos buvo
užkariavusios ir praradusios per laikotarpį nuo 1997 iki 2001 m., sąrašu, kuris buvo įtrauktas į procedūros bylą. Ji mano,
kad prieiga prie šios informacijos buvo būtina jos gynybai, nes ji būtų galėjusi įrodyti, kad Nyderlandų viešbučių ir restoranų
sektoriuje buvo pasikeitimų ir kad Komisijos išvada, jog konkurencija šiame sektoriuje apribota, buvo neteisinga.
Nesant reikalo nustatyti, ar Komisija pagrįstai kvalifikavo prašomą informaciją kaip konfidencialią, pažymėtina, kad ieškovė
neįrodė, jog nagrinėjamas klientų sąrašas galėjo būti naudingas jos gynybai.
Iš ginčijamo sprendimo 259 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad Komisijos išvada dėl ieškovės dalyvavimo pasidalijant viešbučių
ir restoranų sektoriaus klientus grindžiama vidine
Heineken
pažyma apie pokalbį su vienu iš ieškovės valdybos narių, kurios tekstas išdėstytas ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje
dalyje ir interpretuotas 187–189 konstatuojamosiose dalyse. Informacija apie klientus, kuriuos alaus daryklos buvo užkariavusios
ir praradusios per atitinkamą laikotarpį, bet kuriuo atveju negali būti laikoma tokia, kad joje gali būti kaltę paneigiančių
elementų dėl šio konstatavimo.
Todėl kaltinimas dėl atsisakymo leisti susipažinti su dokumentu, kuriame buvo viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų sąrašas,
ir kartu visas nagrinėjamas ieškinio pagrindas atmestini kaip nepagrįsti.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio, gairių, vienodo požiūrio ir proporcingumo
principų pažeidimu apskaičiuojant baudos dydį
Šalių argumentai
Pirmiausia ieškovė ginčija tai, kaip Komisija apskaičiavo baudos dydį, ir konkrečiau kalbant – jos analizę dėl pažeidimo sunkumo.
Ji mano, kad atsižvelgiant į tai, jog ginčijamame sprendime Komisija sušvelnino labai sunkius kaltinimus, kuriuos buvo suformulavusi
pranešime apie kaltinimus, ji turėjo kvalifikuoti pažeidimą kaip kur kas lengvesnį. Be to, ieškovė kaltina Komisiją, jog vertindama
pažeidimo sunkumą neatsižvelgė į tai, kad jis neturėjo jokios įtakos Nyderlandų alaus rinkai. Ieškovė taip pat laikosi nuomonės,
jog, priešingai nei pažymėta ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamojoje dalyje, pažeidimo įtaka rinkai galėjo būti įvertinta.
Antra, ieškovė mano, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes smarkiai nukrypo nuo savo ankstesnės sprendimų praktikos,
būtent nuo baudų, kurios buvo skirtos jos Sprendime 2003/569, 2001 m. gruodžio 5 d. Sprendime 2002/759/EB dėl procedūros pagal
[EB] 81 straipsnį (byla COMP/37.800/F3 – Liuksemburgo alaus daryklos) (OL L 253, 2002, p. 21) ir 2004 m. rugsėjo 29 d. Sprendime 2005/503/EB
dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/C.37750/B2 – „Brasseries Kronenbourg“, „Brasseries Heineken“) (OL L 184,
2005, p. 57).
Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė proporcingumo ir vienodo požiūrio principus, nes bauda tariamai neproporcinga,
palyginti su skirtosiomis
Heineken
ir
Grolsch
. Iš esmės ieškovė pažymi, kad nustatydama baudą Komisija suteikė neproporcingą svarbą jos apyvartai, o tai labai iškraipė
alaus daryklų galios santykius ir jų užimamą poziciją atitinkamoje rinkoje. Be to, ji mano, kad nustatydama pradinį baudos
dydį Komisija turėjo atsižvelgti į jos apyvarta neįtraukusi akcizo mokesčio.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Komisija savo sprendimu gali skirti įmonėms
ir įmonių asociacijoms baudas, jeigu jos tyčia ar dėl neatsargumo pažeidžia EB 81 straipsnio nuostatas. Remiantis ta pačia
nuostata, kiekvienai įmonei ar įmonių asociacijai – pažeidimo dalyvei – skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios
apyvartos praėjusiais ūkiniais metais.
Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų apskaičiavimo metodą. Šis gairėse
įtvirtintas apskaičiavimo metodas numato įvairias lankstumo suteikiančias nuostatas, leidžiančias Komisijai įgyvendinti savo
diskreciją nepažeidžiant Reglamento Nr. 1/2003 nuostatų (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 112 punktą).
Taip pat pasakytina, kad tokiais klausimais, kaip antai baudos pagal Reglamentą Nr. 1/2003 dydžio nustatymas, kur Komisija
turi tokią diskreciją, tokiems vertinimams taikoma teisėtumo kontrolė apsiriboja patikrinimu, ar nėra akivaizdžios vertinimo
klaidos (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
, T‑241/01, Rink. p. II‑2917, 79 punktą).
Tačiau Komisijos diskrecija ir šiuo atžvilgiu jos nustatytos ribos neužkerta kelio Sąjungos teismui naudotis jam priklausančia
neribota jurisdikcija (40 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
538 punktas), kuri suteikia jam teisę panaikinti, sumažinti ar padidinti Komisijos skirtą baudą (šiuo klausimu žr. 2007 m.
vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331, 60–62 punktus).
Šį ieškinio pagrindą iš esmės sudaro trys dalys, susijusios su, pirma, neteisingu pažeidimo sunkumo įvertinimu, antra, vienodo
požiūrio principo pažeidimu, palyginti su ankstesne Komisijos praktika, ir, trečia, vienodo požiūrio ir proporcingumo principų
pažeidimu, atsižvelgiant į kitoms ginčijamo sprendimo adresatėms skirtas baudas.
–       Dėl pirmos dalies, susijusios su neteisingu pažeidimo sunkumo įvertinimu
Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį nustatant baudos dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pažeidimo sunkumas nustatomas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos
aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, dėl kurių Komisija disponuoja didele diskrecija (2005 m. birželio
28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 241 punktas ir 2009 m. rugsėjo 24 d.
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 91 punktas).
Konkrečiai kalbant, pagal gairių 1 punkto A dalies pirmą pastraipą vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį,
konkrečią įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį.
Vis dėlto, įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, Bendrasis Teismas turi įvertinti, ar paskirtos baudos dydis yra proporcingas
pažeidimo sunkumui ir trukmei, ir palyginti pažeidimo sunkumą bei ieškovės nurodytas aplinkybes (2005 m. spalio 25 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 136 punktas).
Ginčydama Komisijos nustatytą pažeidimo sunkumą ieškovė pateikia du argumentus.
Pirma, ji prieštarauja pažeidimo kvalifikavimui kaip labai sunkaus, pažymėdama, kad ginčijamame sprendime Komisija atsisakė
nemažo skaičiaus pažeidimo sudedamųjų dalių, palyginti su pranešimu apie kaltinimus.
Primintina, kad pagal gairių 1 punkto A dalies antros pastraipos trečią įtrauką labai sunkūs pažeidimai – tai iš esmės „horizontalūs
apribojimai, pavyzdžiui, kainų karteliai [ir] rinkos pasidalijimo kvotos“.
Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką tokių tipų karteliai yra vieni sunkiausių konkurencijos pažeidimų, nes pagal patį
savo tikslą tiesiogiai skirti panaikinti konkurenciją tarp juos įgyvendinančių įmonių ir dėl to prieštarauja fundamentaliems
Sąjungos tikslams (šiuo klausimu žr. 272 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
147 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Kadangi Komisija teisingai konstatavo, kad ieškovė dalyvavo darant pažeidimą, kurį sudarė susitarimai ir (arba) suderinti
veiksmai siekiant apriboti konkurenciją bendrojoje rinkoje, visų pirma – koordinuojant kainas ir kainų padidinimus bei pasidalijant
klientus, ieškovės argumentui, jog pažeidimas negalėjo būti pripažintas labai sunkiu, negali būti pritarta.
Taigi ginčijamo sprendimo 442 konstatuojamojoje dalyje konstatavus, jog pagal gaires nagrinėjamas pažeidimas dėl paties savo
pobūdžio turi būti kvalifikuotas kaip labai sunkus, nebuvo padaryta klaida. Šios išvados negali paneigti aplinkybė, kad tam
tikros pranešime apie kaltinimus nurodytos pažeidimo sudedamosios dalys nebuvo perimtos į ginčijamą sprendimą, nes ginčijamame
sprendime išdėstyti duomenys pateisina pažeidimo kvalifikavimą kaip labai sunkaus.
Antra, ieškovė kaltina Komisiją, jog padarė išvadą, kad kartelio įtakos rinkai nebuvo galima įvertinti, ir neatsižvelgė į
bylos duomenis, parodančius, kad pažeidimas neturėjo jokios įtakos rinkai.
Reikia priminti, kad nors vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, tai yra tik vienas
iš kelių veiksnių, kaip antai paties pažeidimo pobūdis ir geografinės rinkos dydis. Be to, iš gairių 1 punkto A dalies pirmos
pastraipos išplaukia, kad į šią įtaką reikia atsižvelgti, tik jeigu ji gali būti įvertinta.
Taip pat pažymėtina, kad horizontalūs kainų arba rinkų padalijimo karteliai, kaip šioje byloje nagrinėjamas pažeidimas, gali
būti kvalifikuoti kaip labai sunkūs remiantis tik pačiu jų pobūdžiu, ir Komisija neprivalo įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos
rinkai. Konkreti pažeidimo įtaka yra tik vienas iš kelių veiksnių, kuris, jeigu galima jį įvertinti, gali leisti Komisijai
nustatyti didesnę nei mažiausia numatyta 20 mln. eurų pradinę baudą (2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 74 ir 75 punktai).
Nagrinėjamu atveju ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigė:
„Šioje procedūroje neįmanoma įvertinti tikrąjį visų pažeidimą sudarančių susitarimų poveikį Nyderlandų rinkai, todėl Komisija,
remdamasi gairėmis, pagal kurias į konkrečią įtaką reikia atsižvelgti, jeigu ji gali būti įvertinta, nesivadovauja ypatinga
įtaka <...>. Dėl to nustatydama šioje byloje taikytinas baudas Komisija neatsižvelgs į įtaką rinkai.“
Toliau ginčijamo sprendimo 455 konstatuojamojoje dalyje, kurioje išdėstyta jos išvada dėl pažeidimo sunkumo, Komisija pažymi:
„Atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį ir į tai, kad jis apėmė visą Nyderlandų teritoriją, įmonės, kurioms skirtas šis sprendimas,
padarė labai sunkų [EB] 81 straipsnio pažeidimą.“
Iš šių ištraukų matyti, kad siekdama nustatyti pažeidimo sunkumą Komisija pasirėmė ne tikrąja pažeidimo įtaka, o pažeidimo
pobūdžiu ir atitinkamos geografinės rinkos dydžiu.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad, turint omenyje nustatyto pažeidimo pobūdį, kurio dalyką, be kita ko, sudarė kainų ir kainų
padidinimų koordinavimas bei nereguliarus klientų pasidalijimo koordinavimas, Komisija galėjo teisėtai neatsižvelgti į pažeidimo
įtaką rinkai.
Tai reiškia, kad kvalifikavusi nagrinėjamą pažeidimą kaip labai sunkų, Komisija nenukrypo nuo gairių ir nepažeidė ieškovės
nurodytų principų.
Todėl ieškovės argumentai dėl kartelio įtakos rinkai nebuvimo ir visa ši nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalis atmestini kaip
nepagrįsti.
–       Dėl antros dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu, palyginti su Komisijos sprendimų praktika
Pirmiausia pabrėžtina, kad, viena vertus, ankstesnė Komisijos sprendimų priėmimo praktika nėra teisinis pagrindas nustatant
baudas konkurencijos srityje (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 292 punktas), ir, kita vertus, pagal Reglamentą Nr. 17 ir Reglamentą Nr. 1/2003 nustatydama
baudų dydžius Komisija turi diskreciją, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos taisyklių (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 216 punktas), ir įgaliojimus bet kuriuo metu
pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių (270 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
169 punktas).
Nagrinėjamu atveju, kaip jau minėta, ieškovei skirtos baudos dydis, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalimi,
buvo nustatytas atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Šiuo klausimu ieškovė negali pateikti pagrįstų argumentų, vadovaudamasi
vien tuo, kad ankstesnėje savo sprendimų praktikoje Komisija už panašius veiksmus baudė skirdama mažesnes baudas, nei buvo
skirtos nagrinėjamu atveju.
Šiomis sąlygomis ieškovė taip pat negali remtis vienodo požiūrio principo pažeidimu. Teisingumo Teismas daug kartų yra nusprendęs,
kad ankstesnė Komisijos sprendimų praktika nėra teisinis pagrindas nustatant baudas konkurencijos srityje ir kad sprendimai
kitose bylose, kiek tai susiję su diskriminacijos buvimu, tėra papildomas rodiklis, nes mažai tikėtina, kad šiems sprendimams
būdingos aplinkybės, kaip antai rinkos, produktai, įmonės ir atitinkami laikotarpiai, visiškai sutaps (žr. 270 punkte minėto
Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
233 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiuo klausimu nagrinėjamu atveju, kalbant apie ieškovės argumentus, kuriuose daroma nuoroda į mažesnį baudų lygį ankstesniuose
sprendimuose 2003/569, 2002/759 ir 2005/503, pirmiausia pažymėtina, kad, skirtingai nuo ginčijamo sprendimo, kuriame Komisija
kvalifikavo nagrinėjamą pažeidimą kaip „labai sunkų“, sprendimuose 2003/569, 2002/759 ir 2005/503 ji buvo nusprendusi, kad
susidūrė su „sunkiu“ pažeidimu. Taigi darydama nuorodą į tariamą diskriminacinį jos traktavimą ieškovė negali veiksmingai
remtis minėtais sprendimais.
Kalbant apie Komisijos sprendimą 2003/569, pasakytina, kad ieškovė daro išvadą dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo remdamasi
aplinkybe, jog atitinkamoms Belgijos alaus darykloms skirtos baudos buvo daug mažesnės nei skirtos ginčijamu sprendimu, nors
nei pažeidimų pobūdis, nei sąlygos atitinkamose rinkose nėra tokie skirtingi, kad pateisintų šį skirtumą.
Šiuo klausimu primintina, kad Komisija vertina pažeidimo sunkumą vadovaudamasi daugeliu veiksnių, kurie nėra kildinami iš
privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti, sąrašo, ir kad, be to, ji neprivalo taikyti tikslios matematinės
formulės, nesvarbu, ar būtų kalbama apie bendrą skirtą baudą, ar apie jos suskirstymą į atskirus elementus (žr. 2004 m. sausio
13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, T‑67/01, Rink. p. II‑49, 187 ir 188 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Tokiomis sąlygomis tiesioginis dviejų dėl skirtingų pažeidimų priimtų sprendimų adresatėms skirtų baudų palyginimas gali iškreipti
ypatingas skirtingų baudų apskaičiavimo etapų funkcijas. Galutiniai baudų dydžiai atspindi specifines konkrečias kiekvieno
kartelio aplinkybes bei ypatingus nagrinėtu atveju atliktus vertinimus.
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad, kiek tai susiję su paskirtų baudų lygiu, ieškovės situacijos negalima lyginti su įmonių,
kurioms buvo skirti nurodyti ankstesni sprendimai, situacija.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, kaltinimas dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo, palyginti su ankstesne Komisijos sprendimų
praktika, atmestinas.
–       Dėl trečios dalies, susijusios su proporcingumo ir vienodo požiūrio principu pažeidimu, atsižvelgiant į kitiems nagrinėjamo
kartelio dalyviams skirtas baudas
Šioje aptariamo ieškinio pagrindo dalyje ieškovė iš esmės ginčija Komisijos vertinimą dėl pradinių baudų dydžių nustatymo,
nes ši institucija pritaikė diferencijuotą požiūrį (ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis gairėmis, kelių įmonių pažeidimo atveju Komisija, siekdama atsižvelgti į konkrečią
kiekvienos įmonės galią, gali pakoreguoti pradines baudas, kaip ji tai padarė nagrinėjamu atveju, kai suskirstė kartelio dalyvius
į kategorijas „visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės“ (gairių 1 punkto A dalies
šešta pastraipa). Be to, gairėse patikslinama, kad „vienodos bausmės už tokį patį elgesį principas tam tikrais atvejais gali
lemti, kad atitinkamoms įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių
skaičiavimų“ (gairių 1 punkto A dalies septinta pastraipa).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nustatydama pažeidimo sunkumą, Komisija, skirdama baudas kelioms tą patį pažeidimą padariusioms
įmonėms, neprivalo užtikrinti, kad galutinės šioms įmonėms skirtos baudos atspindėtų visus su jų bendra apyvarta susijusius
skirtumus. Tačiau ji gali suskirstyti įmones į kategorijas (2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 385 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p. II‑3389, 57 punktas).
Vis dėlto skirstant suinteresuotas įmones į kategorijas turi būti laikomasi vienodo požiūrio principo, draudžiančio skirtingai
vertinti panašias aplinkybes arba vienodai vertinti skirtingas aplinkybes, jei toks vertinimas nėra objektyviai pagrįstas.
Be to, vadovaujantis teismų praktika, baudos dydis turi būti bent jau proporcingas veiksniams, kuriais remtasi vertinant pažeidimo
sunkumą (2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 124 punktas).
Nagrinėjamoje byloje, siekiant apibrėžti kategorijas, kurios leistų suskirstyti suinteresuotas įmones, reikia pažymėti, kad,
kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 457 ir 458 konstatuojamųjų dalių, Komisija nusprendė atsižvelgti į jų santykinį dydį atitinkamoje
rinkoje ir pasiremti vieninteliu kriterijumi, t. y. alaus pardavimu, pasiektu Nyderlanduose per paskutinius visus kalendorinius
pažeidimo metus, taigi – 1998 m.
Šiuo pagrindu Komisija nustatė tris įmonių kategorijas. Į pirmą kategoriją pateko
Heineken
, kuri alaus Nyderlanduose pardavė už 450–480 mln. eurų. Į antrą kategoriją pateko
Grolsch
ir
InBev
, kurių alaus pardavimas Nyderlanduose siekė 150–180 mln. eurų. Ieškovė atsidūrė trečioje kategorijoje, jos alaus pardavimas
Nyderlanduose buvo nuo 100 iki 130 mln. eurų. Kiekvienai kategorijai nustatytų baudų dydžiai atitinkamai buvo 65 000 000 eurų,
25 000 000 eurų ir 17 000 000 eurų.
Taip elgdamasi Komisija pasirinko nuoseklų kartelio dalyvių suskirstymo į tris kategorijas metodą, kuris yra objektyviai pateisinamas
skirtumais tarp kiekvienos šioms trims kategorijoms priklausančių įmonių turimų rinkos dalių (šiuo klausimu žr. 288 punkte
minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
220 punktą). Taip pat konstatuotina, kad taip Komisija nenukrypo nuo savo įprasto gairėse nustatyto metodo. Be to, jeigu
ieškovė mano, jog iš kartelyje dalyvavusių įmonių ji užima silpniausią poziciją, pasakytina, kad jos įtraukimas į trečią grupę
atspindi būtent šią idėją.
Kalbant apie ieškovės argumentą, kad atsižvelgimas vien į apyvartą tiksliai neatspindėjo įmonių ekonominės galios padaryti
žalos konkurencijai Nyderlandų alaus rinkoje, reikia priminti, kad apyvarta, nepaisant savo apytikrio pobūdžio, konkurencijos
teisėje laikoma adekvačiu kriterijumi, siekiant įvertinti atitinkamų įmonių dydį ir ekonominę galią (šiuo klausimu žr. 1983 m.
birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 121 punktą).
Kadangi šis kriterijus buvo tinkamai pritaikytas nagrinėjamu atveju, niekas neleidžia daryti išvados, kad, kiek tai susiję
su pradiniu baudos dydžiu, buvo pažeisti vienodo požiūrio ir proporcingumo principai.
Kalbant apie ieškovės prieštaravimą tam, kad apskaičiuojant individualias pagrindines baudas buvo panaudota apyvarta, įskaitant
akcizo mokesčius, reikia pabrėžti: kadangi atliekant šį skaičiavimą buvo pakoreguotas kitų kartelio dalyvių santykinis dydis
šioje rinkoje, mokesčių ar akcizų neįtraukimas nebūtų pakeitęs galutinės Komisijos išvados. Vienodo požiūrio principo pažeidimas
galėtų būti pagrįstas, tik jeigu kitų suinteresuotų šalių individualizuotas pagrindines baudas Komisija būtų apskaičiavusi
remdamasi apyvarta, atėmus akcizo mokesčius.
Todėl kadangi ieškovė neįrodė, kad Komisija, pritaikiusi diferencijuotą požiūrį, pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo
principus, ši nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalis atmestina kaip nepagrįsta.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, visas ketvirtasis ieškinio pagrindas atmestinas.

Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su pernelyg ilga administracinės procedūros trukme
Šalių argumentai
Ieškovė pirmiausia teigia, kad pernelyg ilga administracinės procedūros trukmė turėjo poveikį jos teisei į gynybą. Ji, be
kita ko, tvirtina, kad, nepaisant 2000 m. atliktų Komisijos patikrinimų ir atsakymų, kurios ji buvo pateikusi į prašymus pateikti
informacijos, su kiekvienu susitikimu susiję duomenys nebuvo išaiškinti taip, kad nuo to momento ji būtų galėjusi užduoti
klausimus su byla susijusiems direktoriams.
Ieškovė taip pat tvirtina, kad pernelyg ilga administracinės procedūros trukmė lėmė neproporcingos bylos skyrimą, nes per
praėjusį laiką Komisijos politika dėl baudų dydžio sugriežtėjo.
Antra, ieškovė teigia, kad baudos sumažinimas 100 000 eurų dėl pernelyg ilgos administracinės procedūros trukmės yra per mažas
ir neproporcingas, palyginti su bendra procedūros trukme.
Komisija pažymi, jog ginčijamo sprendimo 497–500 konstatuojamosiose dalyse aiškiai pripažino, kad administracinė procedūra
trūko pernelyg ilgai ir kad dėl to išimties tvarka sumažino ieškovei skirtą baudą.
Be to, Komisija pastebėjo, kad nors protingo termino per administracines procedūras paisymas pripažįstamas nusistovėjusioje
teismų praktikoje, šio termino viršijimas gali pagrįsti sprendimo, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, panaikinimą, tik jeigu
įrodoma, jog šio principo pažeidimas pakenkė suinteresuotų įmonių teisei į gynybą.
Šiuo klausimu Komisija teigia, kad 2000 m. kovo 17 d. ieškovei skirtas sprendimas dėl patikrinimo, priešingai jos teiginiams,
leido jai sužinoti apie didelę pažeidimo dalį, apie jo paveiktas rinkas ir padarymo laikotarpį. Anot Komisijos, šiame sprendime
jau buvo nuorodos į antikonkurencinius veiksmus dėl kainų nustatymo, rinkų pasidalijimo ir (arba) keitimosi informacija Nyderlandų
alaus sektoriuje – tiek mažmeninės prekybos rinkoje, tiek viešbučių ir restoranų sektoriaus rinkoje. Jos nuomone, ieškovės
argumentui taip pat negalima pritarti dėl detalaus nuo 2001 m. jai adresuotų klausimų pobūdžio.
Galiausiai Komisija ginčija ieškovės argumentą, kad baudos dydžio sumažinimas dėl pernelyg ilgos procedūros trukmės nėra proporcingas.
Ji mano, kad disponuoja didele diskrecija šiuo klausimu, ir galimybė numatyti tokį sumažinimą savo iniciatyva yra viena iš
jos prerogatyvų. Be to, Komisija pažymi, kad nagrinėjamu atveju vykusios administracinės procedūros trukmė buvo mažesnė nei
kitose ankstesnėse bylose, kuriose baudas ji vis tiek buvo sumažinusi tiek pat.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką protingo termino laikymasis vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos
srityje yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Sąjungos teismai (239 punkte minėto Teisingumo
Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
167–171 punktai ir 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
, C‑113/04 P, Rink. p. I‑8831, 40 punktas).
Siekiant taikyti šį principą reikia išskirti dvi administracinės procedūros stadijas, t. y. pirminio tyrimo stadiją prieš
pateikiant pranešimą apie kaltinimus, ir likusią administracinės procedūros dalį, kurių kiekviena turi nuosavą vidinę logiką
(316 punkte minėto Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
42 punktas).
Pirmasis laikotarpis, trunkantis iki pranešimo apie kaltinimus, prasideda tuomet, kai Komisija imasi priemonių, kuriomis,
be kita ko, priekaištaujama dėl pažeidimo padarymo ir leidžiama jai suformuoti poziciją dėl procedūros krypties. Antrasis
laikotarpis savo ruožtu trunka nuo pranešimo apie kaltinimus iki galutinio sprendimo priėmimo. Jo tikslas – leisti Komisijai
užimti galutinę poziciją dėl inkriminuojamo pažeidimo (316 punkte minėto Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
43 punktas).
–       Dėl administracinės procedūros trukmės
Nagrinėjamu atveju pažymėtina, jog ginčijamo sprendimo 498 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad administracinė
procedūra trūko pernelyg ilgai ir kad tai priskirtina jai.
Reikia pastebėti, kad, kiek tai susiję su pirmąja administracinės procedūros stadija, t. y. trukusią nuo sprendimo dėl patikrinimo
pranešimo ieškovei 2000 m. kovo mėnesį iki pranešimo apie kaltinimus gavimo 2005 m. rugpjūčio mėnesį, praėjo 65 mėnesiai.
Kadangi patikrinimai vykstant tyrimui buvo atlikti 2000 m. kovo ir balandžio mėnesiais, visos šios administracinės procedūros
stadijos trukmė negali būti pateisinta vien aplinkybe, kad nuo 2001 m. iki 2005 m. Komisija buvo išsiuntusi šalims kelis prašymus
pateikti informacijos.
Nesant Komisijai pateiktos papildomos informacijos ar papildomo pagrindimo dėl per šį laikotarpį atliktų tyrimo veiksmų, pirmos
procedūros stadijos trukmė pripažintina pernelyg ilga (šiuo klausimu žr. 2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 77 punktą).
Antroji administracinės procedūros stadija, trukusi nuo pranešimo apie kaltinimus gavimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo
2007 balandžio mėnesį, tęsėsi 20 mėnesių ir dėl to, nesant papildomo pateisinimo, viršijo paprastai sprendimui priimti reikalingą
terminą.
Todėl konstatuotina, kad nagrinėjamos administracinės procedūros trukmė buvo pernelyg ilga, ir tai priskirtina Komisijos veiksmams,
dėl ko buvo pažeistas protingo termino principas.
–       Dėl poveikio ginčijamo sprendimo teisėtumui
Iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad protingo termino principo pažeidimo konstatavimas gali lemti sprendimo,
kuriuo konstatuojamas pažeidimas, panaikinimą, tik jeigu procedūros trukmė turėjo įtakos procedūros baigčiai (šiuo klausimu
žr. 316 punkte minėto Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
48 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju ieškovė teigia, kad pernelyg ilga pirmos administracinės procedūros stadijos trukmė pakenkė jos teisei
į gynybą ir neišvengiamai turėjo įtakos procedūros baigčiai.
Ji iš esmės tvirtina, kad buvo sumažintos jos galimybės gintis nuo pranešime apie kaltinimus išdėstytų elementų, nes iki šio
pranešimo gavimo 2005 m. rugpjūčio 30 d. ji negalėjo tiksliai nustatyti Komisijos pradėto tyrimo dalyko. Anot ieškovės, tuomet,
kai ji galėjo sureaguoti į kaltinimus, nuo inkriminuojamų veiksmų buvo praėję beveik dešimt metų, o tai sumažino jos galimybes
surinkti kaltę paneigiančius įrodymus, susijusius su privačiu sektoriumi dėl kai kurių iš jos darbuotojų, turėjusių tiesioginių
žinių apie inkriminuojamas faktines aplinkybes, pasitraukimo.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad ieškovė neteisingai teigia, jog iki pranešimo apie kaltinimus gavimo negalėjo nustatyti tyrimo
objekto.
Viena vertus, 2000 m. kovo 17 d. ieškovei adresuotame sprendime dėl patikrinimo buvo teigiama, kad Komisijos tyrimas susijęs
su konkrečiais antikonkurenciniais veiksmais, kaip antai „kainų nustatymas, rinkų pasidalijimas ir (arba) keitimasis informacija
Nyderlandų alaus sektoriuje – tiek mažmeninės prekybos, tiek viešbučių ir restoranų rinkose“. Kita vertus, 2001 m. spalio
mėnesį ieškovei adresuotuose prašymuose pateikti informacijos buvo patikslinti Komisijos vykdomo tyrimo objektą sudarantys
susitikimai, jų datos ir vietos.
Priešingai nei teigia ieškovė, šie pranešimai leido jai pakankamai tiksliai sužinoti tyrimo objektą, pažeidimus, kuriais ji
gali būti apkaltinta, ir atitinkamus rinkos subjektus, todėl jie sudarė jai galimybę identifikuoti ir surinkti galimus kaltę
paneigiančius įrodymus.
Be to, nors ieškovė pateikė argumentą, kad buvo sunkumų surinkti tam tikrų kaltę paneigiančių įrodymų, ji nepagrindė šio teiginio
konkrečiais duomenimis ir visų pirma nenurodė datos, kai atitinkami jos darbuotojai paliko įmonę, tikslių priežasčių, dėl
kurių įgyvendinant gynybos teises buvo labai svarbu gauti šių asmenų paaiškinimus, ir aplinkybių, dėl kurių iš šių asmenų
nebebuvo galima gauti paaiškinimų (šiuo klausimu žr. 316 punkte minėto Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
64 punktą).
Šiomis sąlygomis negali būti pritarta ieškovės teiginiui, kad ji nebuvo nuo pat tyrimo pradžios informuota apie jo objektą
ir galimus Komisijos kaltinimus ir todėl neturėjo galimybės pasirengti gynybai ir surinkti turimus kaltę paneigiančius dokumentus.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, konstatuotina, kad ieškovė neįrodė neigiamos įtakos savo gynybos teisėms dėl pernelyg ilgos
administracinės procedūros trukmės.
Galiausiai reikia atmesti ir ieškovės argumentą, kad jai paskirta sankcija būtų mažesnė, jeigu Komisija būtų anksčiau užbaigusi
administracinę procedūrą.
Nors per posėdį Komisija pripažino, kad apie 2005 m., t. y. vykstant nagrinėjamai administracinei procedūrai, padidino bendrą
baudų lygį, į šią aplinkybę negali būti atsižvelgta vertinant procedūros trukmės įtaką ginčijamo sprendimo turiniui. Šiuo
klausimu pakanka priminti, kad aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio
baudas, nekliudo jai neperžengiant Reglamento Nr. 1/2003 nustatytų ribų padidinti baudų lygį, jei to reikia konkurencijos
politikos įgyvendinimui užtikrinti, o priešingai, – veiksmingas konkurencijos taisyklių taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija
galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių (304 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
109 punktas ir 270 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
169 punktas).
Todėl atsižvelgiant į įtakos nagrinėjamos procedūros baigčiai nebuvimą protingo termino principo nepaisymas negali lemti ginčijamo
sprendimo panaikinimo.
–       Dėl baudos sumažinimo apimties
Kalbant apie ieškovės argumentą dėl tariamai pernelyg mažo Komisijos pritaikyto baudos sumažinimo dėl pernelyg ilgos procedūros
trukmės, pažymėtina, kad procedūrinis pažeidimas, net jeigu jis negali lemti sprendimo panaikinimo, gali pateisinti baudos
sumažinimą (šiuo klausimu žr. 38 punkte minėto Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
26–48 punktus ir 322 punkte minėto Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
436–438 punktus).
Protingo termino viršijimas gali pagrįsti Komisijos sprendimą sumažinti baudą teisingumo sumetimais, nes Komisija turi galimybę
taikyti tokį sumažinimą vykdydama savo įgaliojimus (šiuo klausimu žr. 316 punkte minėto Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
202–204 punktus).
Nagrinėjamu atveju Komisija nusprendė sumažinti ieškovei skirtą baudą dėl „neprotingos“ administracinės procedūros trukmės
(ginčijamo sprendimo 498 ir 499 konstatuojamosios dalys).
Tai, kad Komisija pasinaudojo šia prerogatyva, netrukdo Bendrajam Teismui pasinaudojant neribota jurisdikcija papildomai sumažinti
baudą.
Reikia manyti, kad Komisijai pritaikius 100 000 eurų sumažinimą visiškai nebuvo atsižvelgta į ieškovei skirtą baudą, iki sumažinimo
siekusią 22 950 000 eurų, ir todėl tai nėra toks sankcijos sumažinimas, kuris gali tinkamai kompensuoti pažeidimą dėl protingos
administracinės procedūros trukmės viršijimo.
Šiuo klausimu ieškovė teisingai tvirtina, kad sumažindama baudą Komisija nepakankamai atsižvelgė į protingo termino principo
pažeidimo pasekmes.
Atsižvelgdamas į nagrinėjamos bylos aplinkybes Bendrasis Teismas, naudodamasis savo neribota jurisdikcija, mano, kad, siekiant
tinkamai kompensuoti ieškovei pernelyg ilgą procedūros trukmę, aptariamas sumažinimas turi sudaryti 5 % baudos dydžio.

Išvada dėl baudos
Išnagrinėjus ieškovės pateiktus ieškinio pagrindus ir Bendrajam Teismui pasinaudojant savo neribota jurisdikcija, ieškovei
skirtos baudos dydis turi būti pakoreguotas, pirma, nustatant 16 150 000 eurų vietoj 17 000 000 eurų pradinės baudos dydį
dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimo, kiek juo patvirtinama pažeidimo sudedamoji dalis dėl nereguliaraus kitų
nei kainos individualiems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų Nyderlanduose koordinavimo (žr.
šio sprendimo 191 ir 192 punktus), ir, antra, padidinant dėl protingo termino viršijimo pritaikytą sumažinimą iki 5 % galutinio
baudos dydžio vietoj 100 000 eurų (žr. šio sprendimo 343 punktą).
Pritaikius šiuos pakeitimus, baudos dydis apskaičiuojamas 35 % padidinant pakoreguotą pradinės baudos dydį dėl pažeidimo trukmės
ir tuomet 5 % sumažinant šią sumą dėl protingos procedūros trukmės viršijimo. Todėl nustatomas 20 712 375 eurų ieškovei skiriamos
baudos dydis.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Bendrasis Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Nagrinėjamu atveju, kadangi ieškovės reikalavimai buvo iš dalies patenkinti, Bendrasis Teismas mano, kad šios bylos aplinkybėmis
būtų teisinga nuspręsti, jog ieškovė padengia du trečdalius savo ir Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų, o pastaroji –
trečdalį savo ir ieškovės patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2007 m. balandžio 18 d. Komisijos sprendimo C (2007) 1697 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/B/37.766 –
Nyderlandų alaus rinka) 1 straipsnį, kiek Europos Komisija nusprendė, kad
Bavaria NV
dalyvavo darant pažeidimą, kurį sudarė nereguliarus kitų nei kainos individualiems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje
siūlomų prekybos sąlygų Nyderlanduose koordinavimas.
2.
Nustatyti 20 712 375 eurų Sprendimo C (2007) 1697 3 straipsnio c punkte ieškovei skiriamos baudos dydį.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Bavaria
padengia du trečdalius savo ir Europos Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
5.
Komisija padengia trečdalį savo ir
Bavaria
patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Paskelbta 2011 m. birželio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Faktinės bylos aplinkybės
Administracinė procedūra
Ginčijamas sprendimas
Nagrinėjamas pažeidimas
Ieškovei skirta bauda
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio, nekaltumo prezumpcijos, teisėtumo principo ir pareigos motyvuoti
pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl InBev parei�kimo
– Dėl kitų įrodymų elementų
– Dėl faktinių aplinkybių, susijusių su konstatavimais dėl alaus kainų ir kainų padidinimo koordinavimo ir nereguliaraus klientų
pasidalijimo koordinavimo
– Dėl faktinių duomenų, susijusių su nereguliariu kitų individualiems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų
prekybos sąlygų koordinavimu
– Dėl tariamos teisės ir faktinių aplinkybių kvalifikavimo klaidos
– Išvada
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su pažeidimo trukme
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl pažeidimo pradžios datos nustatymo
– Dėl pažeidimo nutraukimo datos nustatymo
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su gero administravimo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procedūrinių reikalavimų, gero administravimo principo ir ieškovės teisės
į gynybą pažeidimu, nes buvo atsisakyta jai leisti susipažinti su vienu bylos dokumentu ir su kitų suinteresuotų įmonių atsakymais
į pranešimą apie kaltinimus
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl kitų įmonių atsakymų į pranešimą apie kaltinimus
– Dėl tariamai konfidencialių dokumentų
Dėl ketvirtojo ie�kinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio, gairių, vienodo požiūrio ir proporcingumo
principų pažeidimu apskaičiuojant baudos dydį
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl pirmos dalies, susijusios su neteisingu pažeidimo sunkumo įvertinimu
– Dėl antros dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu, palyginti su Komisijos sprendimų praktika
– Dėl trečios dalies, susijusios su proporcingumo ir vienodo požiūrio principu pažeidimu, atsižvelgiant į kitiems nagrinėjamo
kartelio dalyviams skirtas baudas
Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su pernelyg ilga administracinės procedūros trukme
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl administracinės procedūros trukmės
– Dėl poveikio ginčijamo sprendimo teisėtumui
– Dėl baudos sumažinimo apimties
Išvada dėl baudos
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: olandų.