CELEX: 62013CJ0143
Direktyva 93/13/EEB
Nesąžiningos sąlygos pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse
4 straipsnio 2 dalis
Sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimas
Su pagrindiniu sutarties dalyku arba kainos ar atlygio adekvatumu susijusių sąlygų nevertinimas, jei jos išdėstytos aiškiai ir suprantamai
Sąlygos, apimančios paskolos davėjo imamus „rizikos komisinius“ ir tam tikromis aplinkybėmis šiam leidžiančios vienašališkai keisti palūkanų normą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (
OL L 95, p. 29
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 4 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant sutuoktinių Matei (toliau kartu –paskolos gavėjai) ir
SC Volksbank România SA
(toliau –
Volksbank
) ginčą dėl tariamai nesąžiningų sąlygų vartojimo kredito sutartyse, kuriose numatyta, kad, pirma,
Volksbank
gali imti „rizikos komisinius“ ir, antra, jam leidžiama tam tikromis aplinkybėmis vienašališkai keisti palūkanų normą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 93/13
Direktyvos 93/13 dvyliktoje, devynioliktoje ir dvidešimtoje konstatuojamosiose dalyse įtvirtinta:
„<...> kadangi nacionaliniai įstatymai, kokie jie yra dabar, leidžia numatyti tik dalinį jų suderinimą; kadangi, visų pirma, ši direktyva apima tik tas sutarčių sąlygas, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi; kadangi valstybės narės turi turėti galimybę, deramai atsižvelgiant į [EEB] Sutartį, vartotojams suteikti didesnę apsaugą nacionalinėmis nuostatomis, kurios yra griežtesnės už šios direktyvos nuostatas;
<…>
kadangi šioje direktyvoje nei tos sąlygos, kurios apibūdina pagrindinį sutarties dalyką, nei tos, kurios apibūdina prekių ar teikiamų paslaugų kokybės / kainos santykį nėra vertinamos nesąžiningumo atžvilgiu; kadangi visgi į pagrindinį sutarties dalyką bei kainos / kokybės santykį galima atsižvelgti vertinant kitų sąlygų sąžiningumą; <...>
kadangi sutartys turi būti rašomos aiškia, suprantama kalba, ir vartotojui faktiškai turi būti suteikiama galimybė išnagrinėti visas sąlygas <…>“.
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus[,] susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse.“
Pagal šios direktyvos 3 straipsnį:
„1.   Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
<…>
3.   Priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.“
Direktyvos 93/13 4 straipsnyje numatyta:
„1.   Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.
2.   Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“
Šios direktyvos 5 straipsnyje nurodyta:
„Tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba. <…>“
Šios direktyvos 8 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės, siekdamos geriau apsaugoti vartotojus, <...> direktyvos taikymo srityje gali įvesti ar toliau taikyti griežtesnes nuostatas, neprieštaraujančias Sutarčiai.“
Tos pačios direktyvos priedo, susijusio su jos 3 straipsnio 3 dalyje nurodytomis sąlygomis, 1 punkte pateikiamas neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas. Šio 1 punkto j papunktyje nurodytos sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas „įgalinti pardavėją ar tiekėją vienašališkai be pakankamos priežasties, kuri nurodoma sutartyje, pakeisti jos sąlygas“. Šio 1 punkto l papunktyje nurodytos sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas „<...> leisti prekių pardavėjui ar paslaugų tiekėjui didinti savo kainą, <...> vartotojui nesuteikiant atitinkamos teisės nutraukti sutartį, jeigu galutinė kaina yra per didelė, lyginant su ta kaina, dėl kurios buvo susitarta, kai buvo sudaroma sutartis“.
Šio priedo 2 punktas susijęs su jo 1 punkto g, j ir l papunkčių taikymo sritimi. Šio 2 punkto b papunktyje visų pirma nurodyta, jog šio priedo 1 punkto j papunktis „nekliudo taikyti sąlygas, pagal kurias finansinių paslaugų tiekėjas pasilieka sau teisę nepranešęs keisti vartotojo mokamą arba pastarajam mokamą palūkanų normą arba kitus mokesčius už finansines paslaugas, esant pakankamai priežasčiai su sąlyga, kad reikalaujama, jog tiekėjas kaip galima anksčiau apie tai praneša kitai sutarties šaliai arba šalims, ir kad pastarieji yra laisvi tuoj pat nutraukti sutartį“. To paties priedo 2 punkto d papunktyje įtvirtinta, jog jo 1 punkto l papunktis „nekliudo taikyti sąlygas dėl kainų indeksavimo, kai tai yra teisėta, su sąlyga, kad aiškiai apibūdinamas metodas, pagal kurį kainos kinta“.
Direktyva 2008/48/EB
2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančioje Tarybos direktyvą 87/102/EEB (
OL L 133, p. 66
, ir klaidų ištaisymai
OL L 207
, 2009, p. 14,
OL L 199, 2010, p. 40
, ir
OL L 234, 2011, p. 46
) paskolos davėjui numatyta bendra pareiga prieš sudarant sutartį ir pačioje kredito sutartyje nurodyti vartotojui tam tikrus duomenis, tarp kurių – bendros kredito kainos metinė norma (toliau – BKKMN). Šios direktyvos I priede numatytas suderintas BKKMN apskaičiavimo metodas.
Pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalį:
„Ši direktyva netaikoma:
a)
kredito sutartims, užtikrintoms hipoteka arba kita panašia valstybėje narėje įprastai naudojama garantija dėl nekilnojamojo turto arba užtikrintoms su nekilnojamuoju turtu susijusia teise;
<…>“
Šios direktyvos 3 straipsnyje nurodyta:
„Šioje direktyvoje taikomos tokios sąvokų apibrėžtys:
<…>
g)
bendra kredito kaina vartotojui – visos išlaidos, įskaitant palūkanas, komisinius, mokesčius ir bet kuriuos kitus su kredito sutartimi susijusius mokesčius, kuriuos reikalaujama, kad vartotojas sumokėtų, ir kurie yra žinomi kreditoriui, išskyrus mokesčius notarui; taip pat įskaičiuojamos su kredito sutartimi susijusių papildomų paslaugų išlaidos, visų pirma draudimo įmokos, jei papildomai privaloma sudaryti paslaugų sutartį siekiant gauti kreditą apskritai arba taikyti skelbiamas nuostatas ir sąlygas;
<…>
i)
[BKKMN] – bendra kredito kaina vartotojui, išreikšta metiniu bendros kredito kainos procentu <…>
<…>“
Rumunijos teisė
Įstatymas Nr. 193/2000
Įstatymo Nr. 193/2000 dėl nesąžiningų sąlygų pardavėjų ar paslaugų teikėjų ir vartotojų sudaromose sutartyse nauja redakcija (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 305, 2008 m. balandžio 18 d., toliau – Įstatymas Nr. 193/2000) Direktyva 93/13 perkeliama į vidaus teisę.
Įstatymo Nr. 193/2000 1 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Pardavėjams ar teikėjams draudžiama numatyti nesąžiningas sąlygas su vartotojais sudaromose sutartyse.“
Šio įstatymo 4 straipsnyje nurodyta:
„1.   Sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo tiesiogiai su vartotoju derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu dėl jos vienos arba kartu su kitomis sutarties nuostatomis, pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą, atsiranda didelis neatitikimas tarp šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
2.   Laikoma, kad dėl sutarties sąlygos nebuvo tiesiogiai su vartotoju derėtasi, jeigu ji buvo parengta nesuteikiant vartotojui galimybės daryti įtakos jos turiniui, kaip yra pardavėjų ar paslaugų teikėjų atitinkamoje prekių ar paslaugų rinkoje taikomų tipinių sutarčių arba bendrųjų pardavimo sąlygų atveju.
3.   Faktas, kad buvo tiesiogiai su vartotoju derėtasi dėl tam tikrų sutarties sąlygos aspektų arba kurios nors sąlygos, neužkerta kelio taikyti šio įstatymo nuostatų likusiai sutarties daliai, jeigu, bendrai įvertinus sutartį, paaiškėja, jog tai vis dėlto yra iš anksto vienašališkai pardavėjo ar paslaugų teikėjo parengta sutartis. Tuo atveju, kai pardavėjas ar paslaugų teikėjas tvirtina, kad dėl tipinės sąlygos buvo tiesiogiai su vartotoju derėtasi, jis turi tai įrodyti.
4.   Priede esančiame sąraše, kuris yra sudedamoji šio įstatymo dalis, pateikiami nesąžiningomis laikomų sąlygų pavyzdžiai.
5.   Nepažeidžiant šio įstatymo nuostatų, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į:
a)
prekių ar paslaugų, kurios buvo sutarties dalykas jos sudarymo momentu, pobūdį;
b)
visus veiksnius, lėmusius sutarties sudarymą;
c)
visas kitas tos sutarties arba kitų sutarčių, nuo kurių ji priklauso, sąlygas.
6.   Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su tinkamu kainos ir mokėjimo reikalavimų vykdymu, nei su mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos lengvai suprantama kalba.“
Įstatymo Nr. 193/2000 4 straipsnio 4 dalyje nurodyto priedo 1 punkto a papunktyje pažodžiui pakartojami Direktyvos 93/13 priedo 1 punkto j papunktis ir 2 punkto b papunktis.
Nepaprastasis vyriausybės potvarkis Nr. 50/2010
Nepaprastuoju vyriausybės potvarkiu Nr. 50/2010 dėl vartojimo kredito sutarčių (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 389, 2010 m. birželio 11 d., toliau – Nepaprastasis vyriausybės potvarkis Nr. 50/2010) Direktyva 2008/48 perkelta į vidaus teisę.
Nepaprastojo vyriausybės potvarkio Nr. 50/2010 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Šis nepaprastasis potvarkis taikomas kredito sutartims, įskaitant hipoteka arba teise į nekilnojamąjį turtą užtikrinamas kredito sutartis, ir kredito sutartims, kuriomis siekiama įgyti arba išlaikyti nuosavybės teises į jau pastatytą arba planuojamą statyti nekilnojamąjį turtą ar nekilnojamąjį turtą renovuoti, projektuoti, gerinti būklę, tvarkyti, plėsti ar didinti vertę, neatsižvelgiant į bendrą kredito dydį.“
Nepaprastojo vyriausybės potvarkio Nr. 50/2010 36 straipsnyje numatyta:
„Už suteiktą kreditą kreditorius gali gauti tik komisinius už duomenų analizę, komisinius už kredito administravimą arba komisinius už einamosios sąskaitos administravimą, kompensaciją dėl išankstinio grąžinimo, taip pat gali būti padengtos išlaidos, susijusios su draudimu, prireikus gali būti nustatytos baudos bei vienkartiniai komisiniai už vartotojo prašymu suteiktas paslaugas.“
Nepaprastojo vyriausybės potvarkio Nr. 50/2010 95 straipsnis išdėstytas taip:
„1.   Vykdomų sutarčių atveju kreditoriai per 90 dienų terminą nuo šio nepaprastojo potvarkio įsigaliojimo dienos privalo užtikrinti sutarties suderinimą su šio nepaprastojo potvarkio nuostatomis.
2.   Vykdomų sutarčių pakeitimai daromi papildomais aktais per 90 dienų nuo šio nepaprastojo potvarkio įsigaliojimo dienos.
<…>“
Įstatymas Nr. 288/2010
Pagal Įstatymo Nr. 288/2010 dėl Nepaprastojo vyriausybės potvarkio Nr. 50/2010 dėl vartojimo kredito sutarčių patvirtinimo (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 888, 2010 m. gruodžio 30 d.) I straipsnio pirmos pastraipos 39 punktą:
„[Nepaprastojo vyriausybės potvarkio Nr. 50/2010] 95 straipsnis keičiamas taip:
95 straipsnis – Šio nepaprastojo potvarkio nuostatos netaikomos sutartims, galiojusioms šio nepaprastojo potvarkio įsigaliojimo dieną, išskyrus 37
bis
straipsnio, 66–69 straipsnių <…>, 50–55 straipsnių, 56 straipsnio 2 dalies, 57 straipsnio 1 ir 2 dalių ir 66–71 straipsnių nuostatas.“
Įstatymo Nr. 288/2010 II straipsnyje numatyta:
„1.   Papildomi aktai, sudaryti ir pasirašyti iki šio įstatymo įsigaliojimo dienos siekiant užtikrinti sutarčių suderinimą su [Nepaprastojo vyriausybės potvarkio Nr. 50/2010] nuostatomis, sukelia pasekmių pagal šalių nustatytas sutarties sąlygas.
2.   Papildomi aktai, kurių nepasirašė vartotojai ir kuriems, manoma, netiesiogiai pritarta iki šio įstatymo įsigaliojimo dienos, sukelia pasekmių, kaip numatyta jų sąlygose, nebent per 60 dienų nuo šio įstatymo įsigaliojimo dienos vartotojas ar paskolos davėjas pateikia pranešimą, kuriame numatyta kitaip.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Paskolos gavėjai su
Volksbank
sudarė dvi kredito sutartis. Pagal 2008 m. kovo 4 d. sudarytą pirmąją sutartį, kuri skirta einamosioms asmeninėms išlaidoms padengti, buvo suteiktas 8000 eurų dydžio kreditas. Šis kreditas suteiktas penkeriems metams taikant 9 % einamojo laikotarpio metinę fiksuotąją palūkanų normą ir 20,49 % BKKMN.
Pagal 2008 m. kovo 7 d. sudarytą antrąją sutartį buvo suteiktas 103709, 18 Šveicarijos franko (CHF) kreditas, skirtas nekilnojamojo turto įsigijimui finansuoti ir užtikrintas šiuo turtu, kuriam nustatyta hipoteka. Kadangi šis kreditas suteiktas 25 metų laikotarpiui, taikoma 3,99 % einamojo laikotarpio metinė palūkanų norma ir 19,55 % BKKMN.
Pagal abiejų šių sutarčių specialiųjų sąlygų 3 sąlygos, susijusios su kintamąja palūkanų norma, d punktą „bankas išsaugoja teisę perskaičiuoti einamojo laikotarpio palūkanų normą, jei finansų rinkoje būtų reikšmingų pakeitimų, ir naują palūkanų normą jis praneša paskolos gavėjams; taip pakeista palūkanų norma bus taikoma nuo pranešimo dienos“.
Pagrindinėje byloje nagrinėjamų kredito sutarčių bendrųjų sąlygų 3.5 sąlygoje „rizikos komisiniai“ numatyta, kad suteikiant kreditą paskolos gavėjas gali būti įpareigojamas mokėti bankui rizikos komisinius, taikomus likusiai kredito daliai; šie komisiniai mokami kartą per mėnesį visą kredito sutarties galiojimo laikotarpį.
Šių sutarčių specialiųjų sąlygų 5 sąlygoje, vadinamoje „rizikos komisiniai“, nurodyta, jog šie komisiniai atitinka 0,74 % likusios eurais mokamo kredito dalies ir 0,22 % likusios Šveicarijos frankais mokamo kredito dalies. Bendra šių komisinių suma siekia 1397, 17 euro eurais mokamo kredito atveju ir 39955,98 CHF Šveicarijos frankais mokamo kredito atveju.
Po 2010 m. birželio 22 d., kai įsigaliojo Nepaprastasis vyriausybės potvarkis Nr. 50/2010,
Volksbank
ėmėsi priemonių, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos kredito sutartys būtų suderintos su šio potvarkio nuostatomis. Šias kredito sutartis papildančių aktų projektuose šis bankas pasiūlė pakeisti sąlygų dėl „rizikos komisinių“ pavadinimą į pavadinimą „kredito administravimo komisiniai“, nes imti šiuos komisinius aiškiai leidžiama pagal minėto potvarkio 36 straipsnį, bet nepasiūlė pakeisti šių sąlygų turinio. Paskolos gavėjai nesutiko su šiuo pasiūlymu, todėl atsisakė pasirašyti šiuos papildomus aktus.
Manydami, kad visos pagrindinėje byloje nagrinėjamų kredito sutarčių sąlygos, įskaitant sąlygas dėl kintamosios palūkanų normos ir „rizikos komisinių“, yra nesąžiningos pagal Įstatymo Nr. 193/2000 4 straipsnį, paskolos gavėjai kreipėsi į Valstybinę vartotojų apsaugos tarnybą, o šiai nesiėmus jokių veiksmų – į
Judecătoria Cluj-Napoca
(Klužo-Napokos pirmosios instancijos teismas), prašydami pripažinti, jog atitinkamos sąlygos yra nesąžiningos, todėl niekinės.
2011 m. gruodžio 12 d. sprendimu šis teismas iš dalies patenkino paskolos gavėjų ieškinį.
Minėtas teismas nusprendė, kad kai kurios sąlygos yra nesąžiningos, todėl turi būti laikomos niekinėmis. To paties teismo teigimu, tas pats pasakytina apie sąlygą dėl kintamosios palūkanų normos, nes atsižvelgiant į tai, kad „reikšmingų pakeitimų finansų rinkoje“ sąvoka yra pernelyg plati, ji leidžia bankui savo nuožiūra keisti palūkanų normą.
Tačiau šis teismas teigia, kad sąlygos dėl „rizikos komisinių“ ir pasiūlymas dėl sąlygos, susijusios su „kredito administravimo komisiniais“, negali būti laikomi nesąžiningais, visų pirmą, dėl to, kad jis neturi vertinti konkrečios banko prisiimtos rizikos ir sutartinių garantijų veiksmingumo.
Nagrinėdamas tiek paskolos gavėjų, tiek
Volksbank
apeliacinį skundą dėl šio sprendimo,
Tribunalul Specializat Cluj
(Klužo specialusis teismas) nurodė, jog nors Teisingumo Teismas dar neišsprendė klausimo, ar sutarčių sąlygos, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamos sąlygos dėl „rizikos komisinių“, priskirtinos prie „pagrindinio dalyko“ ir (arba) „kainos“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį, kai kurie Rumunijos teismai jau yra nusprendę, jog tokios sąlygos nepriskirtinos prie minėtų sąvokų, kurios įtvirtintos Įstatymo Nr. 193/2000 4 straipsnio 6 dalyje, kurioje pažodžiui pakartojama Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies nuostata, todėl neatmestina galimybė vertinti šių sąlygų galimą nesąžiningumą.
Šie teismai yra nusprendę, jog tokioms sąlygoms išimtis netaikoma, nes visų pirma paskolos davėjas neteikia jokios paslaugos, už kurią mainais būtų galima pagrįstai imti šiuos komisinius, be to, šios sąlygos suformuluotos neaiškiai.
Tokiomis aplinkybėmis
Tribunalul Specializat Cluj
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Atsižvelgiant į tai, kad pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį sąlygų nesąžiningumo vertinimas negali būti susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos išdėstytos aiškiai ir suprantamai, ir kadangi pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio [2] dalies a punktą šios direktyvos 3 straipsnio g punkte pateikta bendros kredito kainos vartotojui, apimančios visus komisinius, kuriuos vartotojas turi sumokėti pagal vartojimo kredito sutartį, apibrėžtis netaikoma siekiant nustatyti hipoteka užtikrintos kredito sutarties dalyką, ar Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos „pagrindinio dalyko“ ir (arba) „kainos“ sąvokos gali būti aiškinamos taip, kad šios sąvokos, t. y. hipoteka užtikrintos kredito sutarties „pagrindinis dalykas“ ir (arba) „kaina“, kaip kredito įstaigai mokėtino atlyginimo elementus apima ir hipoteka užtikrintos kredito sutarties [BKKMN], sudarytą būtent iš kintamųjų ar fiksuotųjų palūkanų, banko komisinių ir kitų kredito sutartyje nustatytų ir apibrėžtų mokesčių?“
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
Volksbank
tvirtina, kad pagrindinės bylos šalių ginčas buvo išspręstas sudarius su paskolos gavėjais taikos sutartį. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nebenagrinėjamas joks ginčas, atsakyti į prejudicinį klausimą nebereikia, ir Teisingumo Teismas, vadovaudamasis savo Procedūros reglamento 100 straipsnio 2 dalimi, turėtų konstatuoti, kad nebetenkinamos jo kompetenciją apibrėžiančios sąlygos.
Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad jei jis konstatuoja, kad prašymą priimti prejudiciniame teisme realiai nebenagrinėjamas joks ginčas, todėl atsakymas į prejudicinį klausimą šiam teismui visiškai nebus naudingas sprendžiant bylą, Teisingumo Teismas nusprendžia, kad nėra pagrindo priimti sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo
Djabali
, C‑314/96,
EU:C:1998:104
, 16, 21 ir 22 punktus; Sprendimo
García Blanco
, C‑225/02,
EU:C:2005:34
, 23 ir 29–31 punktus ir Nutarties
Mohammad Imran
, C‑155/11 PPU,
EU:C:2011:387
, 14 ir 19–21 punktus).
Šioje byloje reikia nurodyti, kad 2014 m. vasario 14 d. laišku prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pranešė Teisingumo Teismui, kad
Volksbank
ir paskolos gavėjai sudarė taikos sutartį.
Tačiau tame pačiame laiške šis teismas nurodė, jog šia sutartimi negalėjo būti išspręstas klausimas dėl tariamo sutarties sąlygų, susijusių su
Volksbank
imamais „rizikos komisiniais“, nesąžiningumo, nes šis klausimas turi būti laikomas klausimu, pagrįstu viešosios tvarkos išlyga, dėl kurio šalys negali susitarti, todėl Teisingumo Teismo atsakymas į pateiktą prejudicinį klausimą šiam teismui tebėra ypač svarbus siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje.
Šiomis aplinkybėmis taikant šio sprendimo 38 punkte nurodytoje teismų praktikoje suformuluotą principą negalima konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme realiai nebenagrinėjamas joks ginčas. Priešingai, iš šio teismo pateiktų paaiškinimų aiškiai matyti, kad Teisingumo Teismo atsakymas į pateiktą klausimą yra ne tik naudingas, bet ir lemiamas sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje.
Vadinasi, reikia atmesti
Volksbank
pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą ir priimti sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
Dėl esmės
Visų pirma reikia nustatyti pateikto klausimo apimtį.
Pagal šio klausimo formuluotę juo siekiama išsiaiškinti, ar „pagrindinio dalyko“ ir (arba) „kainos“ sąvokos, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį, gali būti aiškinamos taip, kad jos kaip kredito įstaigai mokėtino atlyginimo elementus apima kredito sutarties BKKMN, sudarytą būtent iš kintamųjų ar fiksuotųjų palūkanų, banko komisinių ir kitų šioje sutartyje nustatytų ir apibrėžtų mokesčių.
Be to, šiame klausime nurodyta, jog jis susijęs su visų hipoteka užtikrintos vartojimo kredito sutarties sąlygų, kuriose numatytas vartotojo paskolos davėjui mokamas atlyginimas ir kurios priskirtinos prie Direktyvos 2008/48 3 straipsnio g punkte apibrėžtos „bendros kredito kainos vartotojui“ sąvokos, todėl prie BKKMN, įtraukimu į šias „pagrindinio dalyko“ ir (arba) „kainos“ sąvokas.
Taigi reikia konstatuoti, kad, pirma, iš visų sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų matyti, kad pagrindinė byla prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nagrinėjant jam pateiktą apeliacinį skundą daugių daugiausia susijusi su dviejų rūšių sąlygomis dėl vartotojo paskolos davėjui mokamo atlyginimo, kurios įtrauktos į pagrindinėje byloje nagrinėjamas kredito sutartis, t. y. sąlygos, kuriose numatyti paskolos davėjo imami „rizikos komisiniai“, ir sąlygos, pagal kurias jam leidžiama tam tikromis aplinkybėmis keisti palūkanų normą. Nagrinėjant šį ginčą kyla klausimas, ar tokios sąlygos patenka į Įstatymo Nr. 193/2000 4 straipsnio 6 dalies, kuria Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis perkeliama į Rumunijos teisę, taikymo sritį.
Antra, „pagrindinio dalyko“ ir „kainos“ sąvokų, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2dalį, tikslios apimties negali lemti „bendros kredito kainos vartotojui“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio g punktą.
Iš tiesų pastaroji sąvoka apibrėžta ypač plačiai, t. y. kad visa vartotojui tenkančių mokesčių ar išlaidų, susijusių su jo mokėjimais tiek paskolos davėjui, tiek tretiesiems asmenims, suma būtų aiškiai nurodoma vartojimo kredito sutartyse, nes tokiu procedūriniu reikalavimu prisidedama prie šia direktyva siekiamo pagrindinio tikslo užtikrinti skaidrumą.
Tačiau, kadangi Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje numatyta nesąžiningų sąlygų turinio kontrolės mechanizmo, nustatyto įgyvendinant šioje direktyvoje įtvirtintą vartotojų apsaugos sistemą, išimtis, šią nuostatą reikia aiškinti griežtai (Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
, C‑26/13,
EU:C:2014:282
, 42 punktas).
Be to, Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos „pagrindinio sutarties dalyko“ ir „kainos ir atlygio adekvatumo mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms“ sąvokos visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į šios nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu reglamentavimu siekiamą tikslą (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 37 ir 38 punktus).
Beje, Teisingumo Teismas savo praktikoje išskyrė minėtų sąvokų aiškinimo kriterijus, kurie susiję būtent su Direktyvos 93/13 tikslu, t. y. įpareigoti valstybes nares numatyti mechanizmą, užtikrinantį galimybę patikrinti bet kurios atskirai neaptartos sutarties sąlygos galimą nesąžiningumą siekiant apsaugos, kuri turi būti suteikiama vartotojui, nes jo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 39 ir 40 punktus).
Todėl reikia manyti, jog pateikdamas savo klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad „pagrindinio sutarties dalyko“ ir „kainos ir atlygio adekvatumo mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms“ sąvokos apima tokių rūšių sąlygas, esančias pardavėjo ar tiekėjo su vartotojais sudarytose kredito sutartyse, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose, pirma, leidžiama paskolos davėjui tam tikromis aplinkybėmis vienašališkai keisti palūkanų normą ir, antra, numatyti jo imami „rizikos komisiniai“.
Šiuo klausimu, nors tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi priimti sprendimą dėl šių sąlygų kvalifikavimo, atsižvelgdamas į atitinkamo atvejo aplinkybes, Teisingumo Teismas turi kompetenciją remdamasis Direktyvos 93/13, nagrinėjamu atveju – jos 4 straipsnio 2 dalies, nuostatomis nurodyti kriterijus, kuriuos nacionalinis teismas gali arba turi taikyti vertindamas sutarties sąlygas pagal šias nuostatas (Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 45 punktas).
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad prie „pagrindinio sutarties dalyko“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį, priskirtinomis sutarties sąlygomis reikia laikyti tas, kuriose įtvirtintos esminės prievolės pagal šią sutartį ir kurios, būdamos tokios, apibrėžia šią sutartį. Tačiau „pagrindinio sutarties dalyko“ sąvoka negali apimti sąlygų, kurios papildo pačią sutartinių santykių esmę apibrėžiančias sąlygas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar, atsižvelgiant į atitinkamos kredito sutarties pobūdį, bendrą struktūrą, nuostatas ir jos sudarymo teisines ir faktines aplinkybes, atitinkama sąlyga yra esminis skolininko prievolės grąžinti jam paskolos davėjo suteiktą sumą elementas (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 49–51 punktus).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog iš Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies matyti, kad ši antroji sąlygų, kurių galimo nesąžiningumo negalima vertinti, kategorija yra ribotos apimties, nes ji susijusi tik su numatytos kainos arba numatyto atlygio adekvatumu mainais teikiamoms paslaugoms ar tiekiamoms prekėms, o toks vertinimo netaikymas gali būti paaiškinamas tuo, kad neegzistuoja jokios vertinimo skalės ar teisinio kriterijaus, kuriais būtų galima remtis ar vadovautis vykdant šio adekvatumo kontrolę (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 54 ir 55 punktus).
Taigi sąlygos, susijusios su atlygiu, kurį vartotojas turi mokėti paskolos davėjui arba kuris turi įtakos bendrai kainai, kurią vartotojas turi jam mokėti, iš principo nepriskirtinos prie šios antros sąlygų kategorijos, išskyrus tai, kiek jos susijusios su klausimu, ar sutartyje nustatytas atlygio ar kainos dydis yra adekvatus paskolos davėjo mainais teikiamai paslaugai.
Be kita ko, dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų sutarčių sąlygų, o pirmiausia sąlygų, leidžiančių paskolos davėjui tam tikromis aplinkybėmis vienašališkai keisti palūkanų normą, kvalifikavimo pagal šio sprendimo 54–56 punktuose primintus kriterijus, siekiant išspręsti Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies taikymo klausimą, reikia nurodyti, kad keli veiksniai parodo, jog jos nepatenka į šioje nuostatoje numatytos išimties taikymo sritį.
Iš tiesų visų pirma reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog panašiai sąlygai dėl vartotojui teikiamų paslaugų išlaidų pakeitimo mechanizmo netaikoma Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis (Sprendimo
Invitel
, C‑472/10,
EU:C:2012:242
, 23 punktas).
Be to, reikia konstatuoti, kad sąlygos, leidžiančios paskolos davėjui vienašališkai keisti palūkanų normą, aiškiai numatytos Direktyvos 93/13 priedo, kuriame pagal jos 3 straipsnio 3 dalį pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas, 1 punkto j papunktyje. Šio priedo 2 punkto b papunktyje nurodytos aplinkybės, kuriomis minėto 1 punkto j papunktis nekliudo taikyti tokių sąlygų.
Atsižvelgiant į Direktyvos 93/13 priedu siekiamą tikslą, t. y. pateikti sąlygų, kurios gali būti laikomos nesąžiningomis, „pilkąjį sąrašą“, įtraukimas į jį tokių sąlygų, kurios leidžia paskolos davėjui vienašališkai keisti palūkanų normą, nebūtų veiksmingas, jei iš karto būtų nustatyta, kad negalima vertinti jų galimo nesąžiningumo pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį.
Tas pats pasakytina apie taikomus Rumunijos teisės aktus, visų pirma Įstatymo Nr. 193/2000 4 straipsnio 4 dalį, kuria siekiama perkelti Direktyvos 93/13 3 straipsnio 3 dalį ir šioje nuostatoje nurodytą priedą taikant mechanizmą, kuriuo nustatomas nesąžiningomis laikytinų sąlygų „juodasis sąrašas“. Be to, toks mechanizmas nustatomas griežtesnėse nuostatose, kurias valstybės narės, laikydamosi Sąjungos teisės, gali priimti ar palikti galioti Direktyva 93/13 reglamentuojamoje srityje siekdamos užtikrinti didesnį vartotojo apsaugos lygį, kaip numatyta jos 8 straipsnyje.
Be to, tokių sąlygų papildomą pobūdį taip pat parodo aplinkybė, jog jos iš esmės apima koregavimo mechanizmą, leidžiantį paskolos davėjui keisti sąlygą, kurioje nustatyta palūkanų norma, taigi nepanašu, kad jog gali būti atsietos nuo šios sąlygos, kurioje nustatoma palūkanų norma ir kuri gali būti pagrindinio sutarties dalyko dalis.
Galiausiai šioms sąlygoms taip pat gali būti netaikoma Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis, nes iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, jog jų nesąžiningumu remiamasi ne dėl to, kad pakeistos normos dydis tariamai neadekvatus tam tikram atlygiui, suteikiamam mainais už šį pakeitimą, bet dėl sąlygų ir kriterijų, leidžiančių paskolos davėjui atlikti šį pakeitimą, visų pirma dėl priežasties, susijusios su „reikšmingais pakeitimais finansų rinkoje“, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Antra, dėl sąlygų, kuriose numatyti paskolos davėjo imami „rizikos komisiniai“, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, remiantis keliais veiksniais galima manyti, kad jos nepriklauso nė vienai iš dviejų Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje numatytų kategorijų, kurioms netaikomas vertinimas.
Pirmiausia kyla klausimas, ar tokioms sąlygoms galima taikyti 4 straipsnio 2 dalyje numatytą išimtį, jei jas būtų galima priskirti prie sutarčių sąlygų, apibrėžiančių sutarties „pagrindinį dalyką“, o tai, kaip nurodyta šio sprendimo 54 punkte, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Šis teismas atsižvelgdamas į šio sprendimo 54 punkte nurodytus kriterijus turės įvertinti, ar šiose sąlygose įtvirtinta viena iš esminių prievolių, numatytų pagrindinėje byloje nagrinėjamose sutartyse, ar jos veikiau yra papildomos, palyginti su sąlygomis, kuriose apibrėžiama pati sutartinių santykių esmė.
Atlikdamas šį vertinimą šis teismas visų pirma turės atsižvelgti į pagrindinį „rizikos komisiniais“ siekiamą tikslą užtikrinti paskolos grąžinimą, kuris akivaizdžiai yra esminė vartotojui tenkanti pareiga mainais už paskolos sumos suteikimą.
Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 51 punkte primintą tikslą apsaugoti vartotojus, kuriuo remiantis reikia aiškinti Direktyvos 93/13 nuostatas, vien tai, kad „rizikos komisiniai“ gali būti laikomi santykinai didele BKKMN, taigi pajamų, kurias gauna paskolos davėjas pagal atitinkamas kredito sutartis, dalimi, iš principo neturi reikšmės vertinant, ar sutarties sąlygose, kuriose numatyti šie komisiniai, apibrėžiamas sutarties „pagrindinis dalykas“.
Tada prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi taip pat išnagrinėti, ar sąlygos, kuriose numatyti paskolos davėjo imami „rizikos komisiniai“, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gali būti priskirtos prie Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nurodytos antrosios išimčių kategorijos. Tačiau remiantis kai kuriais Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos duomenimis veikiau galima daryti išvadą, kad taip nėra.
Iš tiesų remiantis kai kuriais iš šių duomenų galima daryti išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo dalykas nesusijęs su šių komisinių dydžio adekvatumu kokiai nors paskolos davėjo mainais teikiamai paslaugai, nes teigiama, kad paskolos davėjas realiai už šiuos komisinius neteikia jokios paslaugos, todėl nekyla klausimas dėl šių komisinių adekvatumo, tačiau tai taip pat turi patikrinti šis teismas (pagal analogiją žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 58 punktą).
Tačiau iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos duomenų atrodo, kad pagrindinėje byloje esminis yra klausimas dėl priežasčių, pateisinančių atitinkamas sąlygas, visų pirma klausimas, ar šios sąlygos turi būti laikomos nesąžiningomis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnį, nes pagal jas vartotojas įpareigojamas mokėti didelius komisinius, kuriais siekiama užtikrinti paskolos grąžinimą, nors tvirtinama, kad ši rizika jau užtikrinta hipoteka ir kad už šiuos komisinius bankas neteikia vartotojui vien šio interesus atitinkančios realios paslaugos.
Galiausiai manytina, jog jei atsižvelgęs į Teisingumo Teismo atsakymą į pateiktą klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad atitinkamos sąlygos vis dėlto sudaro pagrindinį sutarties dalyką ar kad jos iš esmės ginčijamos dėl kainos ar atlygio adekvatumo, šių sąlygų galimas nesąžiningumas turi būti vertinamas bet kuriuo atveju, jei būtų nustatyta, kad jos nėra suformuluotos aiškiai ir suprantamai, o tai taip pat turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 61 punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje ir 5 straipsnyje (nuostatos, kurių taikymo sritis identiška) įtvirtinto sutarties sąlygų skaidrumo reikalavimo apimtis neturi būti susiaurinta iki suprantamumo tik formaliuoju ir gramatiniu aspektais (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 69 ir 71 punktus).
Visų pirma iš Direktyvos 93/13 3 ir 5 straipsnių, taip pat priedo 1 punkto j ir l papunkčių ir 2 punkto b ir d papunkčių matyti, kad siekiant laikytis skaidrumo reikalavimo itin svarbu tai, ar kredito sutartyje skaidriai išdėstytos palūkanų normos keitimo mechanizmo priežastys ir ypatybės, taip pat šios sąlygos ryšys su kitomis sąlygomis, susijusiomis su atlygiu paskolos davėjui, kad vartotojas galėtų pagal aiškius ir suprantamus kriterijus numatyti jam dėl to kylančius ekonominius padarinius (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 73 punktą).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti šį klausimą atsižvelgdamas į visas svarbias faktines aplinkybes, įskaitant reklamą ir per derybas dėl kredito sutarties paskolos davėjo pateiktą informaciją, ir į pastabumo lygį, kurio galima tikėtis iš vidutinio, pakankamai informuoto ir protingai pastabaus bei nuovokaus vartotojo (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Kásler ir Káslerné Rábai
,
EU:C:2014:282
, 74 punktą).
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamas sutarčių sąlygas, visų pirma apie tas, kuriomis leidžiama paskolos davėjui vienašališkai keisti palūkanų normą, reikia išsiaiškinti, ar vartotojas gali numatyti tokį palūkanų padidinimą, kurį gali atlikti paskolos davėjas vadovaudamasis iš pirmo žvilgsnio nelabai skaidriu kriterijumi, susijusiu su „reikšmingais pakeitimais finansų rinkoje“, net jei gramatiškai ši formuluotė yra aiški ir suprantama.
Antra, dėl sąlygų, kuriose numatyti „rizikos komisiniai“, kyla klausimas, ar atitinkamoje kredito sutartyje skaidriai numatytos priežastys, pateisinančios šiuos komisinius atitinkantį atlygį, nes ginčijama, kad norėdamas gauti šiuos komisinius paskolos davėjas turi teikti realią paslaugą, o ne tik prisiimti riziką, kad paskola, kuri, kaip nurodyta, jau užtikrinta hipoteka, nebus grąžinta. Beje, tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamose sutartyse nurodant šias sąlygas pateisinančias priežastis trūksta skaidrumo, patvirtina šio sprendimo 29 punkte nurodytas faktas, kad šioje byloje paskolos davėjas pasiūlė paskolos gavėjams šias sąlygas pervadinti „kredito administravimo komisiniais“, nors nesiūlė keisti jų turinio.
Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, „pagrindinio sutarties dalyko“ ir „kainos ir atlygio adekvatumo mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms“ sąvokos iš principo neapima tokių rūšių sąlygų, esančių pardavėjo ar tiekėjo su vartotojais sudarytose kredito sutartyse, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose, pirma, leidžiama paskolos davėjui tam tikromis aplinkybėmis vienašališkai keisti palūkanų normą ir, antra, numatyti jo imami „rizikos komisiniai“. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti tokį minėtų sutarčių sąlygų kvalifikavimą atsižvelgdamas į atitinkamų sutarčių pobūdį, bendrą struktūrą, nuostatas ir jų sudarymo teisines ir faktines aplinkybes.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:

1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 4 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, „pagrindinio sutarties dalyko“ ir „kainos ir atlygio adekvatumo mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms“ sąvokos iš principo neapima tokių rūšių sąlygų, esančių pardavėjo ar tiekėjo su vartotojais sudarytose kredito sutartyse, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose, pirma, leidžiama paskolos davėjui tam tikromis aplinkybėmis vienašališkai keisti palūkanų normą ir, antra, numatyti jo imami „rizikos komisiniai“. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti tokį minėtų sutarčių sąlygų kvalifikavimą atsižvelgdamas į atitinkamų sutarčių pobūdį, bendrą struktūrą, nuostatas ir jų sudarymo teisines ir faktines aplinkybes.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: rumunų.