CELEX: 62013TJ0245
EAGGF
Tagatisrahastu
EAGF ja EAFRD
Rahastamisest välja jäetud kulud
Ühtne otsemaksete kava
Võtmekontrollid
Teisesed kontrollid
Määruse (EÜ) nr 796/2004 artiklid 51, 53, 73 ja 73a

Õiguslik raamistik
Ühise põllumajanduspoliitika rahastamist reguleerivad liidu õigusnormid
Määrus (EÜ) nr 1290/2005
Ühise põllumajanduspoliitika rahastamise alusnormid on alates 16. oktoobrist 2006 liikmesriikide tehtud kulutusi ja alates 1. jaanuarist 2007 Euroopa Ühenduste Komisjoni tehtud kulutusi puudutavas osas sätestatud nõukogu 21. juuni 2005. aasta määruses (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
ELT L 209, lk 1
).
Määruse nr 1290/2005 artikli 3 lõike 1 punkti c kohaselt rahastab Euroopa Põllumajanduse Tagatisfond (EAGF) liikmesriikide ja Euroopa Liidu halduskoostöö korras ühise põllumajanduspoliitika kohaseid põllumajandustootjate otsetoetusi, mis on tehtud liidu õigusaktidega kooskõlas.
Määruse nr 1290/2005 artikli 31 „Vastavuse kontroll” lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Kui komisjon leiab, et artikli 3 lõikes 1 ja artiklis 4 näidatud kulud on tehtud [liidu] eeskirju rikkudes, teeb ta otsuse [liidu] rahastamisest välja jäetavate summade kohta vastavalt artikli 41 lõikes 3 nimetatud korrale.
2.   Komisjon hindab välja jäetavaid summasid tuvastatud mittevastavuse raskusastme alusel. Komisjon võtab arvesse rikkumise laadi ja raskusastet ning [liidule] tekitatud rahalist kahju.
3.   Enne iga rahastamisest keeldumise otsust teavitatakse kirjalikult komisjoni kontrolli tulemustest ja asjaomase liikmesriigi vastustest, mille järel pooled püüavad jõuda kokkuleppele võetavate meetmete osas.
Kokkuleppe ebaõnnestumise korral võib liikmesriik taotleda neljakuulise lepitusmenetluse alustamist, mille tulemuste põhjal koostatud aruanne edastatakse komisjonile, kes vaatab selle läbi enne võimaliku rahastamisest keeldumise otsuse tegemist.”
Määrus (EÜ) nr 885/2006
Vastavuse kontrolli üksikasjalikud sätted on kehtestatud komisjoni 21. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 885/2006, millega nähakse ette nõukogu määruse (EÜ) nr 1290/2005 kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad seoses makseasutuste ja teiste organite akrediteerimise ning EAGFi ja EAFRD raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmisega (
ELT L 171, lk 90
), artiklis 11. Lisaks on sama määruse artiklis 16 sätestatud lepitusmenetluse üksikasjalikud eeskirjad.
Määrused (EÜ) nr 1782/2003 ja nr 73/2009
Nõukogu võttis ühise põllumajanduspoliitika reformi raames vastu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määrusi (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (
ELT L 270, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 269). Selle määrusega kehtestati muu hulgas tootmisest sõltumatu põllumajandustootjate sissetulekutoetuste kord. Kõnealune kord, mida nimetatakse selle määruse artikli 1 teises taandes „ühtseks otsemaksete kavaks”, hõlmab teatavaid otsetoetusi, mida maksti põllumajandustootjatele seni kehtinud eri kavade alusel.
Ühtset otsemaksete kava reguleerib määruse nr 1782/2003 III jaotis, mis koosneb viiest peatükist, mille alla kuuluvad artiklid 33–71m.
Määruse nr 1782/2003 III jaotise 2. peatükis on sätestatud võrdlussumma kehtestamise eeskirjad. See summa arvutatakse vastavalt määruse artikli 37 lõikele 1 järgmiselt:
„Võrdlussumma on VI lisas osutatud toetuskavade alusel põllumajandustootjatele artiklis 38 osutatud võrdlusperioodi igal aastal antud toetuse kolme aasta keskmine, mis arvutatakse ja mida kohandatakse VII lisa kohaselt.”
Võrdlusperioodiks on määruse nr 1782/2003 artikli 38 kohaselt kalendriaastad 2000, 2001 ja 2002.
Määruse nr 1782/2003 III jaotise 3. peatükk puudutab toetusõigusi. Sellega seoses on kõnealuse määruse artiklis 43 „Toetusõiguste kindlaksmääramine” muu hulgas sätestatud:
„1.   […] [P]õllumajandustootja [saab] toetusõiguse hektari kohta, mis arvutatakse, jagades võrdlussumma kõikide nende hektarite arvu kolmeaastase keskmisega, mis võrdlusperioodil andsid õiguse VI lisas loetletud otsetoetustele.
Toetusõiguste koguarv on võrdne eespool nimetatud hektarite keskmise arvuga.
[…]”
Määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 esialgse redaktsiooni kohaselt on „toetuskõlblik hektar” määratletud kui „põllumajandusettevõtte mis tahes põllumajandusmaa haritava maana või püsirohumaana, välja arvatud püsikultuuride või metsa all olevad alad ning mittepõllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad alad”.
Määruse nr 1782/2003 III jaotise 5. peatüki 1. jao kohaselt võisid liikmesriigid muu hulgas valida ühtse otsemaksete kava piirkondliku rakendamise. Sellega seonduvalt on artiklis 58 sätestatud:
„1.   Liikmesriik võib hiljemalt 1. augustiks 2004 teha otsuse kohaldada 1.–4. peatükis osutatud ühtset otsemaksete kava piirkondlikul tasandil käesolevas jaos sätestatud tingimustel.
2.   Liikmesriigid määravad piirkonnad kindlaks objektiivsete kriteeriumide kohaselt.
Liikmesriike, kus on alla kolme miljoni toetuskõlbliku hektari, võib käsitada ühe piirkonnana.
3.   Liikmesriik jaotab artiklis 41 osutatud ülemmäära piirkondade vahel objektiivsete kriteeriumide kohaselt.”
Määruse nr 1782/2003 artiklis 59 on ühtse toetuskava piirkondadeks jaotamise eeskirjad kehtestatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid võivad piisavalt tõestatud juhtudel ja vastavalt objektiivsetele kriteeriumidele jaotada artikli 58 alusel kehtestatud piirkondliku ülemmäära kogu ulatuses või osa sellest kõikide põllumajandustootjate, sealhulgas nende, kes ei ole artiklis 33 alusel toetuskõlblikud, vahel ja kelle põllumajandusettevõtted asuvad asjaomases piirkonnas.
2.   Kui piirkondlik ülemmäär jaotatakse kogu ulatuses, saavad põllumajandustootjad toetusõigused, mille ühikuväärtus arvutatakse, jagades artikli 58 alusel kehtestatud piirkondliku ülemmäära piirkondlikul tasandil kehtestatud ja artikli 44 lõike 2 tähenduses toetuskõlblike hektarite arvuga.
3.   Kui piirkondlik ülemmäär jaotatakse osaliselt, saavad põllumajandustootjad toetusõigused, mille ühikuväärtus arvutatakse, jagades artikli 58 alusel kehtestatud piirkondliku ülemmäära vastava osa piirkondlikul tasandil kehtestatud ja artikli 44 lõike 2 tähenduses toetuskõlblike hektarite arvuga.
Kui põllumajandustootja võib samuti saada toetusõigusi, mis arvutatakse piirkondlikust ülemmäärast järelejäänud osa põhjal, suurendatakse iga tema toetusõiguse piirkondlikku ühikuväärtust, välja arvatud maa tootmisest kõrvale jätmise toetusõiguste puhul, võrdlussummale vastava summa võrra, mis on jagatud talle artikli 4 kohaselt kehtestatud toetusõiguste arvuga.
Artikleid 48 ja 49 kohaldatakse
mutatis mutandis
.
4.   Põllumajandustootja toetusõiguste arv on võrdne nende hektarite arvuga, mille ta deklareerib vastavalt artikli 44 lõikele 2 ühtse otsemaksete kava esimesel kohaldamisaastal, välja arvatud artikli 40 lõikes 4 osutatud vääramatu jõu juhtudel või erandlikel asjaoludel.”
Määrus nr 1782/2003 tunnistati kehtetuks ja asendati alates 1. jaanuarist 2009 nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006 ja (EÜ) nr 378/2007 (
ELT L 30, lk 16
).
Määruse nr 73/2009 artikli 34 „Toetusõiguste aktiveerimine toetuskõlbliku hektari kohta” lõige 1 sätestab:
„1.   Ühtse otsemaksete kava raames makstakse põllumajandustootjatele toetust toetuskõlbliku hektari kohta toetusõiguse aktiveerimisel. Aktiveeritud toetusõigused annavad õiguse nendega kindlaksmääratud summa maksmiseks.”
Määruse nr 73/2009 artikli 36 „Toetusõiguste muutmine” esimese lõigu kohaselt:
„Toetusõigusi hektari kohta ei muudeta, kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti.”
Määrused (EÜ) nr 796/2004 ja nr 1122/2009
Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 796/2004, millega kehtestatakse nõukogu määruses (EÜ) nr 1782/2003 ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid (
ELT L 141, lk 18
; ELT eriväljaanne 03/44, lk 243), põhjendustes 29 ja 55 on ette nähtud:
„(29)
Ühtse süsteemi raames hallatavate toetuskavade sätete täitmist tuleks tõhusalt jälgida. […]
(55)
[Liidu] finantshuvide tõhusaks kaitsmiseks tuleks võtta asjakohased meetmed, et võidelda eeskirjade eiramise ja pettuste vastu. Eraldi tuleks sätestada juhtumid, kus leitakse erinevate asjaomaste toetuskavade abikõlblikkuskriteeriumide eiramisi.”
Määruse nr 796/2004 artikli 2 punktis 22 on „määratletud maa‑ala” defineeritud kui:
„[…] maa‑ala, mille puhul on täidetud kõik toetuse andmise eeskirjades sätestatud tingimused; ühtse otsemaksete kava puhul võidakse deklareeritud maa‑ala lugeda määratletud maa‑alaks üksnes siis, kui sellega tegelikult kaasneb vastav arv toetuseõigusi.”
Määruse nr 796/2004 artikli 50 „Deklareeritud maa‑alade arvutamise alus” muudetud redaktsiooni lõigetes 1–3 on ette nähtud:
„1.   Pindalatoetuskavade alusel esitatavate taotluste puhul, välja arvatud tärklisekartul, seeme ja tubakas vastavalt määruse […] nr 1782/2003 IV jaotise peatükkidele 6, 9 ja 10c, kui määratud põllukultuuri pindala leitakse olevat suurem kui abitaotluses deklareeritud, kasutatakse toetuse arvutamiseks deklareeritud pindala.
2.   Kui ühtse otsemaksete kava alusel tehtud toetusetaotluses deklareeritud toetuseõigused ja deklareeritud maa‑ala erinevad, võetakse toetuse arvutamise aluseks väiksem suurus.
3.   Ilma et see piiraks mis tahes vähendamiste või väljaarvamiste kohaldamist pärast pindala tegelikku kindlaksmääramist kooskõlas artiklitega 51 ja 53 pindalatoetuskava alusel esitatava abitaotluse puhul, välja arvatud tärklisekartul, seeme ja tubakas vastavalt määruse […] nr 1782/2003 IV jaotise peatükkidele 6, 9 ja 10c, kui ühtses taotluses deklareeritud pindala on suurem kui põllukultuuri puhul deklareeritud pindala, võetakse toetuse arvutamise aluseks selle põllukultuuri puhul deklareeritud pindala.
Ilma et see piiraks määruse […] nr 1782/2003 artikli 29 kohaldamist, loetakse kindlaksmääratud pindala võrdseks deklareeritud pindalaga, kui kindlaksmääratud kogupindala ja määruse […] nr 1782/2003 III, IV ja IVa jaotises sätestatud toetuskava alusel antava toetuse raames deklareeritud kogupindala erinevus on kuni 0,1 hektarit. Kõnealuse toetuse arvutamisel võetakse arvesse üksnes selle põllukultuurirühma puhul üledeklareeritud pindala.
Teises lõigus osutatud sätteid ei kohaldata, kui kõnealune erinevus on rohkem kui 20% abitaotlusega hõlmatud deklareeritud kogupindalast”
Määruse nr 796/2004 artikli 50 lõikes 5 on sätestatud deklareeritud pindalade arvutamise alus kõva nisu spetsiaalse kvaliteedilisatasu eesmärgil deklareeritud pindalade puhul kooskõlas määruse nr 1782/2003 artikliga 72 ning kõva nisu lisatoetuse ja eriabi puhul kooskõlas nimetatud määruse artikliga 105.
Komisjoni 8. mai 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 380/2009 (
ELT L 116, lk 9
) muudetud määruse nr 796/2004 artiklis 51 on „[v]ähendamised või väljaarvamised üledeklareerimise puhul” sätestatud järgmiselt:
„1.   Kui põllukultuuri puhul pindalatoetuskavade jaoks deklareeritud pindala, välja arvatud tärklisekartuli, seemne ja tubaka puhul, nagu on sätestatud määruse […] nr 73/2009 IV jaotise 1. peatüki 2. ja 5. jaos ning määruse […] nr 1782/2003 IV jaotise peatükis 10c, ületab kooskõlas käesoleva määruse artikli 50 lõigetega 3 ja 5 kindlaks määratud pindala, arvutatakse toetus kindlaks määratud pindala alusel miinus kahekordne leitud erinevus, kui see erinevus on suurem kui 3% või kaks hektarit, kuid mitte suurem kui 20% kindlaks määratud pindalast.
Kui see erinevus on suurem kui 20% määratletud maa‑alast, siis ei anta asjaomase põllukultuurirühma puhul pindalaga seotud toetust.
Kui erinevus on üle 50%, arvatakse põllumajandustootja taas toetuse saajate hulgast välja kuni selle summa ulatuses, mis vastab deklareeritud maa‑ala ja kooskõlas käesoleva määruse artikli 50 lõigetega 3 ja 5 kindlaks määratud maa‑ala vahele. See summa tasaarvestatakse kooskõlas komisjoni määruse [nr 885/2006] artikliga 5b. Kui seda summat ei ole kooskõlas nimetatud artikliga võimalik täielikult tasaarvestada eeskirjade eiramise kalendriaastale järgneva kolme kalendriaasta jooksul, siis tasumata jääk kustutatakse.
Kui põllumajandustootja deklareerib toetuseõigustest suurema maa‑ala ja deklareeritud maa‑ala vastab kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele, ei kohaldata lõikes 1 ette nähtud vähendamisi või väljaarvamisi.
Kui põllumajandustootja deklareerib toetuseõigustest suurema maa‑ala ja deklareeritud maa‑ala ei vasta kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele, on lõikes 1 viidatud erinevus kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele vastava maa‑ala ja deklareeritud toetuseõiguste arvu vaheline erinevus.
[…]”
Artikli 51 lõige 2a lisati määrusesse nr 796/2004 komisjoni 27. aprilli 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 659/2006, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 796/2004 (
ELT L 116, lk 20
). Määruse nr 659/2006 põhjendus 12 on järgmine:
„Kui põllumajandustootja deklareeris toetuseõigustest suurema maa‑ala, nähakse määruse […] nr 796/2004 artikli 50 lõikega 2 ette, et toetuse arvutamise aluseks on hektarite hulk, millega kaasnevad toetuseõigused. Kui deklareeritud maa‑ala vastab kõigile teistele toetuse saamise tingimustele, ei ole vastavalt kõnealuse määruse artiklitele 51 ja 53 vaja vähendamisi ega väljaarvamisi kohaldada. Neid sätteid tuleks kõnealuses ulatuses selgitada.”
Määruse nr 796/2004 artikkel 53 käsitleb tahtlikku üledeklareerimist. Selle artikli esimeses lõigus on sätestatud, et kui erinevused deklareeritud maa‑ala ja kooskõlas artikli 50 lõigetega 3 ja 5 määratletud maa‑ala vahel tulenevad tahtlikest eeskirjade eiramistest, siis jäetakse andmata toetus, millele põllumajandustootjal olnuks õigus selle määruse artikli 50 lõigete 3 ja 5 alusel kõnealuseks kalendriaastaks asjaomase toetuskava puhul, kui erinevus on suurem kui 0,5% kindlaksmääratud pindalast või rohkem kui üks hektar. Lisaks sellele, kui see erinevus on üle 20% määratletud maa‑alast, arvatakse põllumajandustootja veel kord toetusesaajate hulgast välja kuni selle summa ulatuses, mis võrdub deklareeritud maa‑ala ja kooskõlas kõnealuse määruse artikli 50 lõigetega 3 ja 5 määratletud maa‑ala erinevusega.
Määruse nr 796/2004 artiklis 73 on sätestatud alusetult makstud toetussummade tagasimaksmise suhtes kohaldatavad eeskirjad. Artikli 73 lõigetes 1 ja 4 on ette nähtud:
„1.   Alusetult tehtud väljamakse korral peab põllumajandustootja kõnealuse summa koos lõike 3 kohaselt arvutatud intressiga tagasi maksma.
[…]
4.   Lõikes 1 osutatud tagasimaksekohustust ei kohaldata, kui makse on tehtud pädeva asutuse või mõne teise asutuse vea tõttu ning põllumajandustootjal ei olnud tõenäoliselt võimalik seda avastada.
Kui viga on seotud faktiliste andmetega, mida kasutatakse asjaomase makse väljaarvutamisel, kehtib esimene lõik ainult juhul, kui tagasimaksmisotsusest ei ole teatatud 12 kuu jooksul alates makse tegemisest.”
Määruse nr 796/2004 artikli 73a muudetud redaktsioonis on muu hulgas ette nähtud:
„1.   Kui põllumajandustootjale on pärast toetuse maksmist vastavalt määrusele (EÜ) nr 795/2004 antud toetusõigusi ja tehakse kindlaks, et antud on alusetu hulk toetusõigusi, tagastab kõnealune põllumajandustootja alusetult saadud hulga õigusi määruse […] nr 1782/2003 artiklis 42 osutatud riiklikku reservi.
[…]
Alusetu hulk toetusõigusi loetakse
ab initio
mitteantuks.
2.   Kui pärast toetusõiguste andmist põllumajandustootjatele vastavalt määrusele […] nr 795/2004 tehakse kindlaks, et toetusõiguste väärtus on liiga kõrge, peab nimetatud väärtust vastavalt kohandama. […] Vähendatud hulk antakse üle määruse […] nr 1782/2003 artiklis 42 osutatud riiklikku reservi.
Toetusõigused loetakse
ab initio
antuks väärtuses, mis on saadud kohandamise teel.
2a.   Kui lõigete 1 ja 2 rakendamisel tehakse kindlaks, et põllumajandustootjale määruse […] nr 795/2004 kohaselt eraldatud toetusõiguste arv on väär ning kui mittenõuetekohane eraldamine ei mõjuta põllumajandustootjale antud toetusõiguste koguväärtust, siis arvutab asjaomane liikmesriik toetusõigused uuesti ning vajaduse korral parandab põllumajandustootjale antud toetusõiguste liigi. Kuid see ei kehti, kui põllumajandustootjad oleksid saanud vead hõlpsasti avastada.
[…]
4.   Alusetult väljamakstud summad nõutakse tagasi vastavalt artiklile 73.”
Määruse nr 796/2004 artikkel73a lisati komisjoni 11. veebruari 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 239/2005, millega muudetakse ja parandatakse määrust nr 796/2004 (
ELT L 42, lk 3
); nimetatud määruse põhjendus 15 on sõnastatud järgmiselt:
„On vaja kehtestada eeskirjad juhtumiteks, kui põllumajandustootja on saanud liigse hulga toetusõigusi või et iga toetusõiguse väärtus on vastavalt ühtse otsemaksete kava kohastele erinevatele mudelitele määratud kindlaks mittesobival tasemel. […]”
Määruse nr 796/2004 artikli 73 lõige 2a lisati komisjoni 20. augusti 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 972/2007, millega muudetakse määrust nr 796/2004 (
ELT L 216, lk 3
); see määrus jõustus 21. augustil 2007 ja seda kohaldatakse toetustaotlustele, mis on esitatud alates 2008. aasta 1. jaanuarist algavate aastate või lisatasuperioodide kohta; määruse põhjendus 19 on sõnastatud järgmiselt:
„Teatavatel juhtudel ei mõjuta toetusõiguste mittenõuetekohane eraldamine koguväärtust, vaid üksnes põllumajandustootja toetusõiguste arvu. Sellistel juhtudel peaks liikmesriik tegema parandused seoses asjaomaste eraldistega või võimaluse korral toetusõiguste liigiga ilma kõnealuse eraldise väärtust vähendamata. Kõnealune säte kehtib üksnes siis, kui põllumajandustootja ei oleks olnud võimeline viga märkama.”
Määrus nr 796/2004 tunnistati kehtetuks ja asendati alates 1. jaanuarist 2010 komisjoni 30. novembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 1122/2009, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemiga ning määruse (EÜ) nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega (
ELT L 316, lk 65
).
Määruse nr 1122/2009 põhjenduse 78 kohaselt:
„Toetuse maksmine ühtse otsemaksete kava alusel eeldab, et toetusõigustele vastab samaväärne kogus toetuskõlblikke hektareid. Selle kava puhul on seega asjakohane ette näha, et juhul, kui deklareeritud toetusõigused ja deklareeritud pindala erinevad, võetakse toetuse arvutamise aluseks väiksem suurus. Selleks et vältida olukorda, kus arvutus põhineb olematutel toetusõigustel, tuleks ette näha, et arvutuses kasutatav toetusõiguste arv ei tohi ületada põllumajandustootja toetusõiguste arvu.”
Määruse nr 1122/2009 artikli 57 „Deklareeritud pindalade arvutamise alus” lõikes 2 on ette nähtud:
„Ühtse otsemaksete kava alusel toetuse taotlemise puhul:
—
kui deklareeritud toetusõigused ja deklareeritud pindalad on erinevad, võetakse toetuse arvutamise aluseks väiksem suurus;
—
kui deklareeritud toetusõiguste arv ületab põllumajandustootja olemasolevate toetusõiguste arvu, vähendatakse deklareeritud toetusõigusi põllumajandustootja olemasolevate toetusõiguste arvuni.”
Määruse nr 1122/2009 artiklis 58 on sätestatud „[v]ähendamised või väljaarvamised üledeklareerimise puhul”. See artikkel vastab sisuliselt määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 1 sätetele.
Vastavalt määruse nr 1122/2009 artikli 87 teisele lõigule kohaldatakse seda määrust 1. jaanuaril 2010 algavate turustusaastate või toetusperioodidega seotud toetusetaotluste suhtes.
Dokument nr VI/5330/97
Komisjoni suunised finantskorrektsioonide kohaldamiseks on kehtestatud komisjoni 23. detsembri 1997. aasta dokumendis nr VI/5330/97 „Suunised finantstagajärgede arvutamiseks EAGGFi tagatisrahastu raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise otsuse ettevalmistamisel” (edaspidi „dokument nr VI/5330/97”).
Dokumendi nr VI/5330/97 2. lisa, mis käsitleb liikmesriikide poolt teostatava kontrolli puuduste finantstagajärgi Euroopa Põllumajanduse Arendus‑ ja Tagatisfondi (EAGGF) tagatisrahastu raamatupidamisarvestuse kontrollimisele ja heakskiitmisele, osas „Sissejuhatus” on märgitud:
„Kui komisjon leiab, et mingi konkreetse kulu puhul on tegemist ühenduse eeskirjadele mittevastava taotlusega, on finantstagajärjed selged: komisjon peab ühenduse eelarve kaudu rahastamisest keelduma, välja arvatud juhul, kui siseriiklikud kontrollorganid on eeskirjadele mittevastava makse juba tuvastanud ning sellega seoses on võetud asjakohased parandus‑ ja sissenõudmismeetmed (vt 4. lisa). Kui finantstagajärjed tulevad välja paljusid toimikuid hõlmavast kulude hindamisest, arvutatakse ühenduse finantseerimisest väljajäetav summa võimaluste piires toimikute representatiivse valimi uurimisel saadud tulemuste ekstrapoleerimisel. Samasugust ekstrapoleerimismeetodit tuleb kohaldada kõigi liikmesriikide suhtes, sealhulgas usaldusnivoo ja ebatäpsuste rohkuse, üldkogumi stratifitseerimise, valimi suuruse ja üldisi finantstagajärgi arvesse võttes valimi koostamise vigade hindamise puhul.
Kui liikmesriik ei järgi taotluste abikõlblikkuse hindamist käsitlevaid ühenduse eeskirju, tähendab see, et maksetega rikutakse konkreetset meedet ning määruse [nr] 729/70 artiklis 8 sätestatud liikmesriikide üldist eeskirjade eiramise tuvastamise ja ennetamise kohustust käsitlevaid ühenduse õigusnorme. See ei pruugi tingimata tähendada, et kõik rahuldatud taotlused on mingil määral eeskirju eiravad, kuid oht, et [EAGGF] või[b] kanda alusetuid kulusid, on seetõttu suurem. Kui komisjonil võiks mõnedel ilmsetel juhtudel olla tõesti õigus tagasi lükata kõik vastavad kulud, kui määruses nõutavat kontrolli ei ole teostatud, ületaks teatava arvu juhtude korral väljajäetavate kulude summa tõenäoliselt ühenduse rahalise kahju. Seetõttu tuleks finantskorrektsioonide hindamise käigus kahju prognoosida.
[…]”
Dokumendi nr VI/5330/97 2. lisas „Üksikutes toimikutes esinevate vigade alusel toimuv hindamine” on selgitatud:
„Sisedirektiivide kohaselt juba kehtestatud menetluste alusel tehakse finantskorrektsioone käsitlevad arvutused üht alltoodud meetodit kasutades:
a)
nõutud kontrolli mitteläbinud üksiku taotluse tagasilükkamine;
b)
sellise summa rahastamisest keeldumine, mis arvutati taotluste väljavõttelise kontrollimise tulemuste ekstrapoleerimisel taotluste üldkogumile, mis piirdub sellise haldusvaldkonnaga, kus samade puuduste kordumine on tõenäoline. Liikmesriigile antakse võimalus tõendada, et ekstrapoleerimise tulemused ei vasta tulemustele, mis saadi kõigi taotluste üldkogumi kontrollimisel.
[…]”
Dokumendi nr VI/5330/97 2. lisas „Finantskahju ohul põhinev hindamine: kindla suurusega korrektsioonid” on selgitatud:
„Kuivõrd süsteemiauditite kasutamine on laialdaselt levinud, on komisjoni talitused üha enam pöördumas süsteemipuuduste põhjustatud riskide hindamise juurde. Kui eeskirjadele mittevastavate kulude tegelikku taset ja seega ühenduse kantavate finantskahjude summat ei saa kindlaks määrata, kohaldab komisjon alates 1990. aasta raamatupidamisarvestuse kontrollimisest ja heakskiitmisest vastavalt kahju ohu ulatusele deklareeritud kulude kindla suurusega, 2%‑, 5%‑ või 10%list korrektsiooni. Erandjuhtudel võib otsustada kõrgemate, kuni 100%liste korrektsioonimäärade kohaldamise. Komisjoni õigust seda liiki korrektsioonimäärasid kohaldada on aastaaruannete kontrollimise ja heakskiitmise otsuse peale esitatud kaebuste kohta tehtud otsustes kinnitanud Euroopa Kohus (näiteks otsus C‑50/94).
[…]”
Dokumendi nr VI/5330/97 2. lisas „Suunised kindla suurusega korrektsioonide kohaldamiseks” on ette nähtud:
„Kindla suurusega korrektsiooni võib ette näha juhul, kui uurimisel kogutud teave ei võimalda kontrollijal kahju suurust kindlaksmääratud kahjude ekstrapoleerimise, statistiliste meetodite või teistele kontrollitavatele andmetele viitamise teel hinnata, aga võimaldab tal siiski jõuda järeldusele, et liikmesriik on jätnud täitmata oma kohustuse mõnede rahuldatud taotluste abikõlblikkust nõuetekohaselt kontrollida.
[…] Puudus on tõsisem juhul, kui liikmesriik ei paranda kontrollimist, kuigi komisjon on talle vajalikest parandustest juba teatanud.
[…]
Kui kõik põhikontrollid on teostatud, kuid kinni ei ole peetud määrustega ette nähtud arvust, sagedusest või põhjalikkusest, tuleks kohaldada 5%list korrektsioonimäära, kuna võib põhjendatult järeldada, et need kontrollid ei taga piisavalt taotluste nõuetekohasust ja et EAGGFi jaoks oli kahju tekkimise oht märkimisväärne.
[…]”
Liidu õigusnormid liidu finantshuvide kaitse kohta
Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (
EÜT L 312, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340), millega kehtestatakse ühtne õiguslik raamistik kõikidel liidu poliitikaga hõlmatud aladel, põhjenduses 9 on öeldud:
„ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks ette nähtud [liidu] meetmed ja karistused on toetussüsteemide lahutamatu osa; neil on oma tähendus, mis ei mõjuta seda, kuidas asjaomaste ettevõtjate käitumist hindavad kriminaalõiguse seisukohalt liikmesriikide pädevad asutused; nende tõhusus tuleb tagada [liidu] eeskirjade vahetu täitmise ja kõikide [liidu] meetmete täieliku rakendamisega, kui seda eesmärki ei ole saavutatud preventiivsete meetmete võtmisega […]”
Määruse nr 2988/95 artikkel 1 sätestab:
„1.   Euroopa [Liidu] finantshuvide kaitsmiseks võetakse käesolevaga vastu üldised eeskirjad [liidu] õiguse suhtes toimunud eeskirjade eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja ‑karistuste kohta.
2.   „Eeskirjade eiramine” tähendab [liidu] õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks [liidu] üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid kas otse [liidu] nimel kogutud omavahenditest laekunud tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu.”
Määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 kohaselt:
„Halduskaristust ei tohi määrata, kui seda ei ole [liidu] õigusaktis sätestatud enne eeskirjade eiramist. Kui [liidu] eeskirjades kehtestatud halduskaristusi määravaid sätteid muudetakse hiljem, kohaldatakse tagasiulatuvalt kergemaid sätteid.”
Määruse nr 2988/95 artikli 5 lõike 1 punktides c ja d on sätestatud:
„Tahtlike või hooletusest tulenevate eiramiste tulemuseks võivad olla järgmised halduskaristused:
[…]
c)
[liidu] eeskirjade alusel saadud soodustuse täielik või osaline äravõtmine isegi siis, kui ettevõtja on saanud soodustusest üksnes osalist kasu;
d)
soodustuse andmisest keeldumine või soodustuse äravõtmine teatavaks eiramisele järgnevaks ajavahemikuks;
[…]”
Vaidluse taust
Komisjoni talitused viisid 9. ja 13. novembri 2009 vahelisel ajal Ühendkuningriigis läbi uurimise, mis puudutas seoses taotlusaastaga 2009 Põhja‑Iirimaal (Ühendkuningriik) ühtse otsemaksete kava raames tehtud kulutuste rahastamist käsitlevate eeskirjade nõuetekohast kohaldamist 2010. aastal (uurimine AA/2009/24).
Määruse nr 885/2006 artikli 11 lõike 1 alusel saadetud 8. jaanuari 2010. aasta kirjas (edaspidi „8. jaanuari 2010. aasta esimene teade”) informeeris komisjon Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi ametiasutusi asjaomase uurimise tulemustest. Uurimise järeldused olid esitatud kirja lisas „Märkused ja teabenõuded”.
8. detsembri 2010. aasta esimeses teates leidis komisjon muu hulgas, et Ühendkuningriigi ametiasutused ei ole liidu õigusnormides kehtestatud nõudeid täielikult täitnud ja et tagada edaspidi nendele nõuetele vastavus, tuleb võtta parandusmeetmed. Komisjon palus, et talle teatataks juba võetud ja kavandatud parandusmeetmetest ja nende rakendamise ajakavast. Lisaks märkis komisjon, et ta võib vastavalt määruse nr 1290/2005 artiklile 31 osa EAGFi (edaspidi „fond”) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) rahastatavatest kulutustest liidu rahastamisest välja jätta. Veel oli teates täpsustatud, et kuni nõuetekohaste parandusmeetmete rakendamiseni tehtud kulutusi puudutavad finantskorrektsioonid arvutatakse tuvastatud puuduste alusel.
8. jaanuari 2010. aasta esimese teate lisas esitatud märkustes ja soovitustes tõstis komisjon kõigepealt esile puudused põldude identifitseerimise süsteemis ja maainfosüsteemis osas, milles neis sisalduvad andmed ei olnud deklareeritud pindalade toetuskõlblikkuse tuvastamiseks mõeldud haldus‑ ja kohapealsete kontrollide edukaks läbiviimiseks piisavalt täpsed, teiseks puudused kohapealsetes kontrollides ning kolmandaks puudused sanktsioonide kohaldamises, mittetoetuskõlblike taotluste tagasiulatuvas parandamises, alusetult makstud toetuste tagasinõudmises ja vähendamiste kohaldamises tahtliku rikkumise puhul. Lisaks nähtub kõnealusest lisast, et ehkki komisjon märgib ära edusammud võrreldes varasemate uurimistega (uurimised AA/2006/07 ja AA/2008/18), mainib ta ühtlasi, et nende uurimiste käigus avastatud rikkumisi ei ole ikka veel kõrvaldatud.
Komisjon palus 20. mai 2010. aasta kirjas Ühendkuningriigi ametiasutustel esitada 1. juuliks 2010 kavandatud kahepoolseks kohtumiseks vaidlusaluste küsimuste kohta oma seisukohad.
Komisjoni talituste ja Ühendkuningriigi ametiasutuste kahepoolne kohtumine toimus 1. juulil 2010 Brüsselis (Belgia). Kohtumise protokoll saadeti Ühendkuningriigi ametiasutustele 4. augustil 2010.
1. juuli 2010. aasta kahepoolse kohtumise protokollist ilmneb, et pärast kohtumist jäi komisjon põhiosas 8. jaanuari 2010. aasta esimeses teates esitatud järelduste juurde. Ta kinnitas seega oma järeldusi, mis ta oli teinud seoses puuduste tuvastamisega põldude identifitseerimise süsteemis ja maainfosüsteemis sisalduvate andmete, kohapealsete kontrollide, sanktsioonide kohaldamise, mittetoetuskõlblike taotluste tagasiulatuva parandamise, alusetult makstud toetuste tagasinõudmise ja tahtliku rikkumise puhul vähendamiste kohaldamise osas. Ta märkis lisaks, et need puudused olid seotud võtmekontrollide ja teiseste kontrollidega dokumendi nr VI/5330/97 mõttes ning juhtis Ühendkuningriigi ametiasutuste tähelepanu asjaolule, et neil on võimalik tõendada, et finantsrisk on väiksem kui kindla määraga korrektsioonid, mida võidakse nimetatud dokumendi alusel kohaldada. Veel selgitas komisjon, et arvesse tuleb võtta avastatud rikkumiste korduvust, viidates siinjuures komisjoni töödokumendile AGRI/60637/2006 „Komisjoni teatis: kontrollsüsteemide korduvate puuduste käsitlemise kohta komisjoni poolt EAGGFi tagatisrahastu raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise raames”.
Ühendkuningriigi ametiasutused alustasid pärast 1. juuli 2010. aasta kahepoolset kohtumist riskihindamist. Ühendkuningriigi ametiasutused teatasid 25. oktoobril 2010 komisjonile, et neil ei ole võimalik selleks kuupäevaks hindamist lõpetada.
Ühendkuningriigi ametiasutused saatsid 29. märtsi 2011. aasta kirjaga komisjonile riski hindamise aruande ühtse otsemaksete kava rakendamise kohta Põhja‑Iirimaal taotlusaastal 2009 (edaspidi „riski hindamise aruanne”), mille aluseks võeti 2009. aastal esitatud 394 taotlusest koosnev valim. Riski hindamise aruandest ilmneb esiteks, et taotlejate poolt aktiveeritud mittetoetuskõlblikud hektarid moodustasid 2,72% aktiveeritud toetusõigustest. Teiseks, finantsrisk – s.o väljamakstud summa ja kohandatud toetussumma, mis võib hõlmata kohaldatavaid sanktsioone, vahe – oli valimi keskmise alusel 2,5% enne sanktsioonide kohaldamist ja 5,19% pärast sanktsioonide kohaldamist. Kolmandaks ilmneb seoses sanktsioonidega kõnealusest aruandest, et toetussummad ja sanktsioonid arvutati määruse nr 796/2004 asjassepuutuvate sätete alusel, nagu komisjon on neid tõlgendanud. Ühendkuningriigi ametiasutused märkisid aga aruande 1. lisas, millele aruandes sõnaselgelt viidatakse, et vastavalt nende poolt asjaomastele sätetele antud tõlgendusele on fondile tekkiv risk 0,59% enne sanktsioonide kohaldamist ja 0,86% pärast sanktsioonide kohaldamist.
Komisjon saatis 3. veebruari 2012. aasta kirjaga Ühendkuningriigi ametiasutustele määruse nr 885/2006 artikli 11 lõike 2 alusel ametliku teate, milles ta kordas oma seisukohta eespool viidatud puuduste kohta, mis puudutasid 2010. aastal tehtud kulutusi taotlusaasta 2009 alusel. Mis puudutab esiteks finantstagajärgi, siis aktsepteeris komisjon Ühendkuningriigi ametiasutuste esitatud riskihinnangut, leides, et finantskahju suuruse võib põhjendatult nimetatud hinnangu alusel kindlaks määrata. Seetõttu nõustus komisjon vastavalt dokumendile nr VI/5330/97 kohaldama kolme liiki tuvastatud puuduste alusel Põhja‑Iirimaal ühtse otsemaksete kava raames taotlusaastal 2009 tehtud kulutustele ühekordset korrektsiooni 5,19%. Teiseks kohaldas komisjon Ühendkuningriigi ametiasutuste poolse hinnangu puudumisel maaelu arenguga seotud kulutustele kindla määraga korrektsiooni 5%, kuna võtmekontrollid olid puudulikud.
Seega tegi komisjoni ettepaneku arvata liidu rahastamisest välja 2010. aastal tehtud kuludest 17687303,16 eurot, millest 16513582,57 eurot hõlmas ühtse otsemaksete kavaga ja 1173720,59 eurot maaelu arenguga seotud kulutusi.
Ühendkuningriigi ametiasutused ei esitanud määruse nr 885/2006 artikli 16 alusel lepitusorganile lepitustaotlust.
15. oktoobril 2012 edastas komisjon Ühendkuningriigile uurimise AA/2009/24 tulemuste kohta koondaruande.
Neil asjaoludel võttis komisjon 26. veebruaril 2013 vastu rakendusotsuse 2013/123/EL, mille kohaselt Euroopa Liidu rahastamine ei kata teatavaid kulutusi, mida liikmesriigid on teinud EAGGFi tagatisrahastu, EAGFi ja EAFRD raames (
ELT L 67, lk 20
, edaspidi „vaidlustatud otsus”), sealhulgas Ühendkuningriigi tehtud kulutusi Põhja‑Iirimaal 2010. aastal, mis on käesolevas kohtuasjas kõne all.
Menetlus ja poolte nõuded
Ühendkuningriik esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 2. mail 2013.
Ühendkuningriik palus Üldkohtu kantseleisse 19. juulil 2013 saabunud kirjas käesolev kohtuasi ja kohtuasi T‑503/12: Ühendkuningriik
vs
. komisjon suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides liita. Komisjon esitas selle taotluse kohta oma seisukohad kirjas, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 29. juulil 2013.
Kuna Üldkohtu kodade koosseis muutus, kuulub ettekandja‑kohtunik nüüd teise koja koosseisu, mistõttu määrati käesolev kohtuasi sellele kojale.
Ettekandja‑kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (teine koda) alustada suulist menetlust ja esitas 2. mai 1991. aasta kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames komisjonile kirjaliku küsimuse. Komisjon vastas küsimusele määratud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja Üldkohtu küsimustele antud vastused kuulati ära 3. detsembri 2014. aasta kohtuistungil.
Ühendkuningriik palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus osas, mis puudutab 1. lisas ette nähtud punkti ekstrapoleeritud korrektsiooni 5,19% kohaldamise kohta Põhja‑Iirimaal eelarveaastal 2010 tehtud kulutustele (summas 16513582,57 eurot);
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Ühendkuningriigilt.
Õiguslik käsitlus
Ühendkuningriik esitab oma tühistamishagi põhjendamiseks kaks väidet, millest esimene puudutab sisuliselt õigusnormi rikkumist ja faktivigasid fondi tegeliku kahju suuruse kindlaksmääramisel ning teine õigusnormi rikkumist ja faktivigasid komisjoni järelduses teiseste kontrollide puudulikkuse ning eeskätt alusetult makstud toetuste ja üledeklareerimise puhul kohaldavate sanktsioonide arvutamise meetodi kohta.
Nagu poolte menetlusdokumentidest ja kohtuistungil toimunud aruteludest ilmneb, vaidlustab Ühendkuningriik käesoleva hagi põhjendamiseks esitatud kahes väites sisuliselt esiteks arvutamise aluse, s.o kõik kulutused, millele komisjon kohaldas finantskorrektsiooni 5,19% (esimene väide), ja teiseks alusetult makstud toetuste ja kohaldatavate sanktsioonide arvutamise meetodi, mida kohaldatakse riskihindamiseks ja mida käsitlevad komisjon järeldused teiseste kontrollide puudulikkuse kohta (teine väide).
Sissejuhatavad kaalutlused
Kõigepealt tuleb meenutada, et fond rahastab üksnes liidu õigusnormidele vastavaid sekkumisi põllumajandusturgude ühise korralduse raames (vt selle kohta kohtuotsused, 9.1.2003, Kreeka
vs
komisjon, C‑157/00, EKL,
EU:C:2003:5
, punkt 15 ja seal viidatud kohtupraktika; 24.2.2005, Kreeka
vs
. komisjon, C‑300/02, EKL,
EU:C:2005:103
, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 4.9.2009, Austria
vs
. komisjon, T‑368/05,
EU:T:2009:305
, punkt 70).
Teiseks on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt komisjoni ülesanne tõendada, et on rikutud põllumajandusturgude ühise korralduse eeskirju. Seetõttu peab komisjon põhjendama otsust, millega ta on tuvastanud, et asjaomane liikmesriik ei ole kontrolli läbi viinud või on teinud seda puudulikult. Siiski ei pea komisjon ammendavalt tõendama siseriiklike ametiasutuste läbiviidud kontrollide ebapiisavust või nende esitatud arvandmete ebakorrektsust, vaid esitama tõendeid selle kohta, et tal on kontrollimiste või arvandmete suhtes tõsine ja põhjendatud kahtlus. Asjaomane liikmesriik ei saa omalt poolt komisjoni järeldusi ümber lükata, esitamata oma väidete kinnituseks tõendeid usaldusväärse ja toimiva kontrollisüsteemi olemasolu kohta. Kui liikmesriik ei suuda tõendada, et komisjoni järeldused on ebatäpsed, võivad need järeldused olla aluseks tõsiste kahtluste tekkeks asjakohaste ja tõhusate järelevalvemeetmete ja kontrollimenetluse korra olemasolu kohta. Komisjoni tõendamiskoormise selline leevendamine on põhjendatud asjaoluga, et liikmesriigil on fondi raamatupidamisarvestuse kontrollimiseks ja heakskiitmiseks vajalike andmete kogumise ja kontrollimise jaoks kõige parem võimalus ning järelikult peab just liikmesriik esitama kõige üksikasjalikumad ja täielikumad tõendid nende kontrollide või arvandmete tõepärasuse ning vajaduse korral komisjoni kinnituste ebatäpsuse kohta (vt selle kohta kohtuotsused, Kreeka
vs
. komisjon, punkt 64 eespool,
EU:C:2005:103
, punktid 33–36 ja seal viidatud kohtupraktika; 6.3.2001, Madalmaad
vs
. komisjon, C‑278/98, EKL,
EU:C:2001:124
, punktid 39–41 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Austria
vs
. komisjon, punkt 64 eespool,
EU:T:2009:305
, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kolmandaks, kuigi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjoni ülesanne tõendada liidu eeskirjade rikkumist, on juhul, kui rikkumine on tuvastatud, liikmesriigi kohustus vajaduse korral tõendada, et komisjon on eksinud rikkumise finantstagajärgede määratlemisel (vt selle kohta kohtuotsused, 24.4.2008, Belgia
vs
. komisjon, C‑418/06 P, EKL,
EU:C:2008:247
, punkt 135, ja Austria
vs
. komisjon, punkt 64 eespool,
EU:T:2009:305
, punkt 181).
Nimelt haldavad fondi rahastamist peamiselt siseriiklikud ametiasutused, kes on kohustatud tagama liidu eeskirjade range järgimise, ja see põhineb siseriiklike ja liidu ametiasutuste vastastikusel usaldusel. Vaid liikmesriigil on võimalik teada ja täpselt välja selgitada fondi arvete töötlemiseks vajalikke andmeid, kuna komisjon ei asu piisavalt lähedal, et tal oleks võimalik saada ettevõtjatelt talle vajalikke andmeid (vt selle kohta kohtuotsused, 7.10.2004, Hispaania
vs
. komisjon, C‑153/01, EKL,
EU:C:2004:589
, punkt 133 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Austria
vs
. komisjon, punkt 64 eespool,
EU:T:2009:305
, punkt 182 ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks tuleb nende argumentide raames, mille pooled Ühendkuningriigi esitatud kahe väitega seoses tõstatasid, selgitada toetusõiguste eraldamise meetodit, mida Ühendkuningriik määrusega nr 1782/2003 kehtestatud ühtse otsemaksete kava rakendamiseks 2005. aastal kohaldas.
Sellega seoses ilmneb kohtuasja materjalidest, et Ühendkuningriik otsustas vastavalt määruse nr 1782/2003 III jaotise 5. peatükile valida ühtse otsemaksete kava piirkondliku rakendamise.
Põhja‑Iirimaal määrati toetusõigused niinimetatud staatilise hübriidmudeli alusel. Selle mudeli järgi koosneb iga toetusõigus ajaloolisest elemendist (edaspidi „ajalooline element”) ja pindalaga seotud kindlasummalisest elemendist (edaspidi „kindlasummaline element”) ning nende elementide väärtuste summa vastab toetusõiguse ühikuväärusele. Esiteks selleks, et teha kindlaks ajaloolise elemendi väärtus, jagatakse toetusperioodi jooksul (aastad 2000–2002) põllumajandustootjatele makstud toetuste alusel määratud võrdlussumma põllumajandustootjate poolt deklareeritud toetuskõlblike hektarite arvuga; saadud arv näitab eraldatud toetusõiguste arvu. Sellest tuleneb, et kuivõrd ajalooliste elementide summa moodustab kindla summa, mis määratakse toetusperioodi jooksul makstud toetuste alusel, sõltub nende toetusõiguste iga ajaloolise elemendi ühikuväärtus 2005. aastal eraldatud toetusõiguste arvust ja seega sel aastal deklareeritud toetuskõlblike hektarite arvust. Teiseks on kindlasummaline element muutumatu väärtusega, mis käesoleval juhul on 78,33 eurot.
Nendest meenutustest ja selgitustest lähtudes tuleks kõigepealt hinnata, kas käesolev hagi on põhjendatud, alustades hindamist Ühendkuningriigi teisest väitest.
Teine väide, et on rikutud õigusnormi ja tehtud faktivigasid teiseste kontrollide puudulikkuse ning eeskätt alusetult makstud toetuste ja üledeklareerimise puhul kohaldatavate sanktsioonide arvutamise meetodite osas
Teises tühistamisväites, mis puudutab õigusnormi rikkumist ja faktivigasid seoses teiseste kontrollide puhul tuvastatud puudustega, seab Ühendkuningriik kahtluse alla eelkõige alusetult makstud toetuste ja pindala üledeklareerimise puhul kohaldatavate sanktsioonide arvutamise meetodi, mida komisjon riski hindamise aruandes järgis ja kasutas. See väide jaguneb viieks osaks, millest esimene puudutab toetusõiguste väärtuse tagasiulatuvat ümberhindamist, teine toetusõiguste uuesti arvutamisel loomakasvatustoetustega seotud pindalade erinevuste arvessevõtmist, kolmas alusetult saadu tagasinõudmist, neljas pindala üledeklareerimise puhul kohaldavaid vähendamisi ja väljaarvamisi ning viies tahtlikku üledeklareerimist.
Võttes arvesse, et erinevalt teisest ja viiendast väiteosast puudutavad esimene, kolmas ja neljas väiteosa konkreetselt enammakstud summade ja sanktsioonide arvutamise meetodit, mille alusel hinnati käesolevas asjas riski hindamise aruandes fondi finantsriski, tuleb enne teise ja viienda väiteosa hindamist hinnata esimest, kolmandat ja neljandat väiteosa.
Esimene, kolmas ja neljas väiteosa, mis puudutavad fondi finantsriski hindamismeetodit
Esimese väite põhjendamiseks esitatud esimeses, kolmandas ja neljandas väiteosas vaidlustab Ühendkuningriik nii komisjoni tehtud järeldused teiseste kontrollide puhul avastatud puuduste kohta kui ka komisjoni välja pakutud ja riski hindamise aruandes kasutatud meetodi tagasinõutavate alusetult makstud toetuste ning üledeklareerimise puhul kohaldatavate vähendamiste ja väljaarvamiste arvutamiseks.
Nimetatud väiteosad puudutavad määruse nr 796/2004 mitme sätte tõlgendamist olukorras, kus koos mittetoetuskõlblike hektaritega on toetusi makstud teatavate alusetult eraldatud toetusõiguste alusel. Konkreetsemalt seisneb nendes väiteosades kõne all olev olukord selles, et toetusõiguste algsel eraldamisel ühtse otsemaksete kava rakendamiseks eksiti toetuskõlbliku pindala osas. Seetõttu eraldati teatud põllumajandustootjatele liiga palju toetusõigusi. Ühendkuningriigi valitud toetusõiguste eraldamise meetodit (vt eespool punkt 70) arvestades alahinnati esiteks toetusõiguste alusetu jaotamise tagajärjel asjaomaste põllumajandustootjate iga toetusõiguse ühikuväärtust, täpsemalt nende ajaloolist elementi. Teiseks hinnati kindlasummalise elemendi alusel toetusõiguste summa koguväärtus suuremaks. Toetuskõlblike pindalade osas jätkus vigade tegemine kuni nende kontrollide käigus avastamiseni, mistõttu olid toetused antud mittetoetuskõlblike hektarite alusel.
Neil asjaoludel väidab Ühendkuningriik sisuliselt, et sellises olukorras peab toetusõiguste ühikuväärtuse koos toetusõiguste arvu vähendamisega vastavalt määruse nr 796/2004 artiklile 73a tagasiulatuvalt suuremaks ümber hindama (esimene väiteosa) enne, kui kohaldatakse selle määruse artiklit 73, mis puudutab alusetult saadu tagasinõudmist (kolmas väiteosa), ja artiklit 51, mis puudutab vähendamisi ja väljaarvamisi üledeklareerimise puhul (neljas väiteosa).
– Esimene väiteosa, mis puudutab toetusõiguste väärtuse tagasiulatuvat ümberhindamist
Ühendkuningriik väidab, et vastupidi raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise käigus komisjoni poolt leitule on määruse nr 796/2004 artikli 73a lõigetes 1 ja 2 ette nähtud, et esialgu liiga suurel hulgal toetusõiguste eraldamise korral kohandatakse toetusõiguste väärtust, ilma et võetaks arvesse põllumajandustootja teadlikkust. Põllumajandustootja teadlikkus on asjakohane üksnes selle sätte lõikes 2, mis ei ole aga käesolevas asjas kohaldatav. Lisaks märgib Ühendkuningriik, et kuivõrd komisjon ise kohandab määruse nr 796/2004 artikli 73a lõigete 1 ja 2 alusel süstemaatiliselt toetusõigusi tuleviku jaoks, ei tehta määruse artiklis 73a mingit vahet tagasiulatuval ja tulevikku suunatud ümberhindamisel ning süstemaatiline tulevikku suunatud uus arvutamine on nende sätetega isegi vastuolus. Vastuseks komisjoni argumentidele väidab Ühendkuningriik, et määruse nr 796/2004 artikli 73a lõikes 4 viitamine sama määruse artiklile 73 ei sea kahtluse alla selle tõlgendust artiklile 73a.
Komisjon leiab, et need argumendid ei ole põhjendatud.
Käesoleva väiteosa raames on pooled sisuliselt eri meelt selles suhtes, kas 2005. aastal toetuskõlblike pindalade osas tehtud vigade ja nende hilisema kordumise tõttu suuremal hulgal toetusõiguste eraldamisel, mis tõi kaasa toetusõiguste ühikuväärtuse alahindamise ja toetusõiguste koguväärtuse ülehindamise, näeb määruse nr 796/2004 artikkel 73a enne alusetult saadu tagasinõudmist käsitlevate sätete ja üledeklareerimise korral kohaldatavate sanktsioonide kohaldamist, mis on kõne all kolmandas ja neljandas väiteosas, ette toetusõiguste ühikuväärtuse tagasiulatuva ümberhindamise.
Sellega seoses tuleb meenutada, et määruse nr 73/2009 artiklis 36 on ette nähtud, et toetusõigusi hektari kohta ei muudeta, kui selles määruses ei ole sätestatud teisiti (kohtuotsus, 5.6.2014, Vonk Noordegraaf, C‑105/13, EKL,
EU:C:2014:1126
, punkt 37).
Nimelt, kuivõrd määruse nr 73/2009 artikli 34 lõike 1 kohaselt annab iga aktiveeritud toetusõigus õiguse sellega kindlaks määratud summa maksmiseks, siis tooks selle summa muutmine kaasa asjaomasele põllumajandustootjale makstava toetuse summa vähenemise või suurenemise. Samas, nagu tuleneb määruse nr 1782/2003 põhjendusest 29, on ühtse otsemaksete kava üks eesmärke võimaldada igal põllumajandustootjal saada jätkuvalt toetusi määras, mis on võrdne talle toetusperioodi jooksul makstud summadega (kohtuotsus Vonk Noordegraaf, punkt 80 eespool,
EU:C:2014:1126
, punkt 38).
Siiski tuleb tõdeda, et ükski määruse nr 73/2009 säte ei näe selgelt ette võimalust muuta sellise põllumajandustootja toetusõigusi, kes on saanud algse eraldamise käigus liiga palju toetusõigusi (vt selle kohta kohtuotsus Vonk Noordegraaf, punkt 80 eespool,
EU:C:2014:1126
, punkt 40).
Seevastu määruse nr 796/2004 artiklis 73a on ette nähtud alusetult eraldatud toetusõiguste tagasinõudmist käsitlevad eeskirjad, millest tuleneb, et neis ette nähtud asjaoludel võib toetusõigused uuesti arvutada. Nagu tuleneb määruse nr 239/2005 – millega artikkel 73a määrusesse nr 796/2004 lisati – põhjendusest 15, soovitakse selle artikliga kehtestada eeskirjad juhtumiteks, kui põllumajandustootja on saanud liigse hulga toetusõigusi või kui toetusõiguse väärtus on määratud kindlaks mittesobival tasemel.
Kuna Ühendkuningriigi väide, et toetusõiguste alusetu eraldamise korral tuleb toetusõigusi tagasiulatuvalt vähendada ja ümber hinnata, tugineb määruse nr 796/2004 artikli 73a lõikel 1, mida loetakse vajaduse korral koostoimes sama artikli lõikega 2, on vaja tõlgendada nimetatud määruse artiklit 73a.
Sellega seoses olgu meenutatud, et liidu õigusnormi tõlgendamisel tuleb arvesse võtta mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks kõnealune säte on (kohtuotsus, 17.11.1983, Merck, 292/82, EKL,
EU:C:1983:335
, punkt 12).
Esiteks tuleb meenutada määruse nr 796/2004 artikli 73a asjakohaseid sätteid. Sellega seoses on määruse nr 796/2004 artikli 73a lõikes 1 sätestatud, et kui põllumajandustootjale on antud toetusõigusi alusetult, tagastab ta alusetult saadud hulga õigusi riiklikku reservi ja need loetakse
ab initio
mitteantuks. Seejärel tuleneb määruse nr 796/2004 artikli 73a lõikest 2, et kui toetusõiguste väärtus on liiga kõrge, peab nimetatud väärtust vastavalt kohandama, kuna toetusõigused loetakse
ab initio
antuks väärtuses, mis on saadud kohandamise teel. Lisaks on määruse nr 796/2004 artikli 73a lõikes 2a, mis lisati määrusega nr 972/2007, ette nähtud, et kui lõigete 1 ja 2 rakendamisel tehakse kindlaks, et põllumajandustootjale on eraldatud alusetult toetusõigusi, kuid mittenõuetekohane eraldamine ei mõjuta põllumajandustootjale antud toetusõiguste koguväärtust, siis arvutatakse toetusõigused uuesti, välja arvatud juhul, kui põllumajandustootja oleks saanud vead hõlpsasti avastada (vt selle kohta kohtuotsus Vonk Noordegraaf, punkt 80 eespool,
EU:C:2014:1126
, punkt 41). Peale selle nõutakse määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 4 järgi alusetult väljamakstud summad tagasi vastavalt artiklile 73, mis puudutab alusetult saadud toetussummade tagasimaksmist.
Teiseks tuleb märkida, et pooled on käesolevas asjas ühel meelel, et määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 2a sätted ei ole kohaldatavad, kuna vaatamata sellele, et toetusõiguste alusetu eraldamine tõi kaasa toetusõiguste ühikuväärtuse alahindamise, mõjutas see kindlasummalise elemendi tõttu ka toetusõiguste koguväärtust.
Kolmandaks tuleb määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 1 tõlgendamisega seoses märkida, et selle sätte sõnastus ei näe ette ega välista sõnaselgelt toetusõiguste ühikuväärtuse tagasiulatuvat ümberhindamist pärast alusetult eraldatud õiguste tagasinõudmist.
Pooled märgivad siiski, et määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 1 kolmandas lõigus toodud täpsustust, mille kohaselt loetakse alusetu hulk toetusõigusi
ab initio
mitteantuks, võib mõista nii, et juhul, kui toetusõiguste alusetu eraldamine on mõjutanud eraldatud õiguste ühikuväärtust, tuleb olemasolevate õiguste ühikuväärtus ümber hinnata.
Määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 1 sellisele tõlgendusele räägib aga vastu kõnealuse sätte kontekstist lähtuv analüüs.
Nimelt tuleb märkida, et määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 1 niisugune tõlgendus muudaks määrusega nr 972/2007 artiklile 73a lisatud lõike 2a – vähemalt osaliselt – sisutuks. Artikli 73a lõike 2a kohaselt hinnatakse selle artikli lõigete 1 ja 2 kohaldamisel alusetu toetusõiguste eraldamise korral toetusõiguste ühikuväärtus ümber üksnes olukorras – mis poolte ühisel hinnangul erineb käesolevas asjas kõne all olevast juhtumist –, kus alusetu eraldamine ei mõjuta toetusõiguste koguväärtust, kui põllumajandustootja ei oleks saanud vigasid hõlpsasti avastada. Seega, kui määruse nr 796/2004 artikli 73a lõiget 1 tõlgendada nii, et see sisaldab kohustust toetusõiguste ühikuväärtus tagasiulatuvalt ümber hinnata – ilma, et võetaks arvesse ümberhindamise mõju toetusõiguste koguväärtusele ja seda isegi juhul, kui põllumajandustootja oleks saanud tehtud vead hõlpsalt avastada –, muutuks määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 2a täpsustus kasutuks ja asjassepuutumatuks.
Niisugust tõlgendust kinnitavad ka määrusega nr 972/2007 määruse nr 796/2004 artiklile 73a lõike 2a lisamise aluseks olevad põhjendused. Määruse nr 972/2007 põhjendusest 19 nähtub, et ainult juhtudel, kui toetusõiguste alusetu eraldamine ei mõjuta toetusõiguste koguväärtust, vaid üksnes põllumajandustootja toetusõiguste arvu, peab liikmesriik tegema juhul, kui põllumajandustootja ei saanud hõlpsalt vigu avastada, parandused seoses asjaomaste eraldistega või võimaluse korral toetusõiguste liigiga ilma kõnealuse eraldise väärtust vähendamata vastavalt viimati nimetatud sättele.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 1 kolmandas lõigus toodud täpsustust, mille kohaselt „[a]lusetu hulk toetusõigusi loetakse
ab initio
mitteantuks”, ei või tõlgendada nii, et selle kohaselt tuleb toetusõiguste ühikuväärtus tagasiulatuvalt ümber hinnata. Seda täpsustust tuleb hoopis tõlgendada koos sama määruse artikli 73a lõikega 4, mille kohaselt „[a]lusetult väljamakstud summad nõutakse tagasi vastavalt [sama määruse] artiklile 73”. Sellest tuleneb, et määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 1 kolmandas lõigus nimetatud täpsustust tuleb tõlgendada nii, et selle ainus eesmärk on osutada asjaolule, et toetused, mis võivad olla antud alusetult eraldatud õiguste alusel, on ise alusetud, mistõttu tuleb need toetused vastavalt määruse nr 796/2004 artiklile 73 tagasi nõuda.
Lisaks tuleb tõdeda, et selline tõlgendus on ühtse otsemaksete kava eesmärkidega kooskõlas. Nagu eespool punktis 81 meenutatud, tuleneb vastavalt kohtupraktikale määruse nr 1782/2003 põhjendusest 29, et ühtse otsemaksete kava üks eesmärke on võimaldada igal põllumajandustootjal saada jätkuvalt toetusi määras, mis on võrdne talle toetusperioodi jooksul makstud summadega (kohtuotsus Vonk Noordegraaf, punkt 80 eespool,
EU:C:2014:1126
, punkt 38). Nagu omadussõna „võrdne” kasutamine näitab, ei ole selle kavaga tagatud, et toetuste tase on täiesti identne.
Neljandaks tuleb määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 2 kohta esitatud Ühendkuningriigi argumentidega seoses märkida, et see säte näeb ette üksnes toetusõigusi vähendava ümberhindamise. Seevastu ei ole võimalik selle sätte sõnastusest välja lugeda, et oleks lubatud toetusõigusi suurendav ümberhindamine, kui esialgu liiga suurel hulgal toetusõiguste eraldamise tõttu oli toetusõiguste väärtus liiga madal.
Peale selle tuleb märkida, et vastupidi kohtuistungil esitatud Ühendkuningriigi seisukohtadele ei saa määruse nr 796/2004 artikli 73a lõiget 2 tõlgendada nii, et selles nähakse ette toetusõiguste ühikuväärtust suurendav tagasiulatuv ümberhindamine juhul, kui teatavate toetusõiguste alusetu eraldamise ja eraldatud õiguste ühikuväärtuse alahindamise korral oli põllumajandustootjale eraldatud õiguste koguväärtus üle hinnatud. Nimelt, lisaks asjaolule, et määruse nr 769/2004 artikli 73a lõikes 2 kasutatud sõna „väärtus” tuleb sama sätte lõike 2a kontekstis ilma muu täpsustuseta mõista kui koguväärtust, s.o individuaalsete toetusõiguste ühikuväärtus, tuleb Ühendkuningriigi välja pakutud tõlgendus eespool punktides 91 ja 92 esitatud analoogsetel põhjustel igal juhul tagasi lükata.
Siit järeldub, et vastupidi Ühendkuningriigi väidetele ei saa määruse nr 796/2004 artikli 73a lõigete 1 ja 2 koostoimes tõlgendamise alusel asuda seisukohale, et kui esialgu on eraldatud liiga palju toetusõigusi, mis toob kaasa toetusõiguste ühikuväärtus alahindamise, mõjutades omakorda toetusõiguste koguväärtust, tuleb vea avastamisel toetusõiguste ühikuväärtus pärast nende arvu vähendamist tagasiulatuvalt ümber hinnata.
Lisaks, kuivõrd Ühendkuningriik väidab oma repliigis, et komisjon tunnistas oma analüüsi ebaõigsust, tõdedes, et määruse nr 796/2004 artikli 73a lõige 2a, milles ainsana viidatakse põllumajandustootja teadlikkusele, ei ole kohaldatav, piisab tõdemusest, et menetlusdokumentidest ei nähtu, et komisjon oleks soovinud põhjendada oma etteheidet toetusõiguste süstemaatilise ümberhindamise kohta määruse nr 796/2004 artikli 73a lõikega 2a.
Seega tuleb käesoleva väite kolmandat osa puudutava küsimuse kohta sedastada, et see väiteosa tuleb tagasi lükata, ilma et oleks vaja hinnata komisjoni argumente määruse nr 796/2004 artikli 73 lõike 4 kohta, mis käsitlevad alusetult makstud toetuste tagasinõudmist.
– Kolmas väiteosa, mis puudutab alusetult saadu tagasinõudmist
Ühendkuningriik vaidleb vastu komisjoni kaalutlustele alusetult saadu tagasinõudmise kohta määruse nr 796/2004 artikli 73 alusel. Ta leiab sisuliselt, et kui esialgu on eraldatud liiga suurel hulgal toetusõigusi, tuleb enne alusetult makstud ja tagasinõutavate summade kindlakstegemist toetusõigused vastavalt sama määruse artiklile 73a uuesti arvutada. Ühendkuningriik leiab, et sellisel juhul ei pea toetuse ajaloolise elemendiga seotud summasid tagasi maksma. Komisjoni lähenemine, mille kohaselt tagasinõutavad summad määratakse kindlaks olematute toetusõiguste algse väärtuse alusel, ei ole määruse nr 796/2004 artiklitega 73 ja 73a kooskõlas, kuna esiteks ei kohanda komisjon tagasiulatuvalt õiguste väärtust ja teiseks sunnib põllumajandustootjaid hüvitama summad, mis ületavad fondi tegeliku kahju ja alusetud toetussummad. Selline komisjoni lähenemine tähendaks sanktsiooni põllumajandustootjatele.
Komisjon väidab, et need argumendid ei ole põhjendatud.
Esiteks tuleb meenutada, et määruse nr 73/2009 artikli 34 lõike 1 järgi:
„Ühtse otsemaksete kava raames makstakse põllumajandustootjatele toetust toetuskõlbliku hektari kohta toetusõiguse aktiveerimisel. Aktiveeritud toetusõigused annavad õiguse nendega kindlaksmääratud summa maksmiseks.”
Teiseks olgu märgitud, et määruse nr 796/2004 artikli 73 lõike 1 kohaselt peab põllumajandustootja alusetult makstud summade korral need summad koos sama sätte lõike 3 kohaselt arvutatud intressidega tagasi maksma.
Määruse nr 796/2004 artikli 73 lõike 4 esimeses lõigus on sätestatud, et artikli 73 lõikes 1 osutatud tagasimaksekohustust ei kohaldata, kui makse on tehtud pädeva asutuse või mõne teise asutuse vea tõttu ning põllumajandustootjal ei olnud tõenäoliselt võimalik seda avastada. Lisaks tuleneb määruse nr 796/2004 artikli 73 lõike 4 teisest lõigust, et kui viga on seotud faktiliste andmetega, mida kasutatakse asjaomase makse väljaarvutamisel, kehtib selle sätte esimene lõik ainult juhul, kui tagasimaksmisotsusest ei ole teatatud 12 kuu jooksul alates makse tegemisest.
Kolmandaks tuleneb kohtupraktikast, et kui liidu seadusandja määrab kindlaks toetuse saamise tingimused, siis ühe tingimuse järgimata jätmisest tulenev väljaarvamine ei ole sanktsioon, vaid lihtsalt seadusega sätestatud nimetatud tingimuste täitmata jätmise tagajärg (kohtuotsused, 24.5.2007, Maatschap Schonewille‑Prins, C‑45/05, EKL,
EU:C:2007:296
, punkt 47, ja 24.5.2012, Hehenberger, C‑188/11, EKL,
EU:C:2012:312
, punkt 37).
Käesoleval juhul tuleb märkida, et Ühendkuningriigi argumendid lähtuvad eeldusest, et toetusõiguste alusetu eraldamise korral, mis mõjutab nii toetusõiguste ühikuväärtust kui ka koguväärtust, tuleb toetusõiguste väärtus vastavalt määruse nr 796/2004 artiklile 73a pärast nende arvu vähendamist tagasiulatuvalt ümber hinnata isegi enne, kui kohaldatakse sama määruse artikli 73 sätteid alusetult saadu tagasinõudmiseks.
Sellise eeldusega ei saa siiski nõustuda.
Nimelt, võttes arvesse eespool punktis 97 esitatud kaalutlusi, ei saa erinevalt sellest, mis ilmneb Ühendkuningriigi argumentidest, niisuguse ümberhindamise aluseks olla määruse nr 796/2004 artikkel 73a, kuna juhul, kui toetuskõlbliku pindala osas tehtud vead ulatuvad aastasse, mil toetusõigused eraldati, mõjutavad need vead toetusõiguste koguväärtust.
Järelikult ei saa nõustuda Ühendkuningriigi argumentidega, et toetusõiguste tagasiulatuv ümberhindamine peab toimuma enne määruse nr 796/2004 artikli 73 kohaldamist.
Seda järeldust ei kummuta Ühendkuningriigi teised argumendid, mille kohaselt määruse nr 796/2004 artikli 73 lõike 1 kohaldamine ilma toetusõiguste eelnevat ümberhindamist toob kaasa fondi tegelikust riskist suuremate summade tagasinõudmise ning kujutab seega endast sanktsiooni põllumajandustootjale.
Sellega seoses tuleb esiteks meenutada, et määruse nr 73/2009 artikli 34 lõike 1 kohaselt makstakse toetust aktiveeritud toetusõiguste ehk toetuskõlblike hektarite arvule vastavate toetusõiguste eest. Seega, nagu komisjon õigesti märgib, mõjutab toetuskõlbliku pindala osas tehtud viga igal juhul kogu väljamakstud toetussummat.
Teiseks tuleneb eespool punktis 93 esitatud kaalutlustest, et alusetult eraldatud toetusõiguste alusel antud abi kujutab endast määruse nr 796/2004 artikli 73a lõike 1 kolmanda lõigu ja artikli 73a lõike 4 koostoimes alusetut abi, mis tuleb määruse nr 796/2004 artikli 73 kohaselt tagasi nõuda.
Kuid Ühendkuningriigi lähenemine, mille kohaselt hinnatakse enne määruse nr 796/2004 artikli 73 sätete kohaldamist iga toetusõiguse ühikuväärtus tagasiulatuvalt ümber ja arvutatakse ümberhinnatud toetusõiguste õige arvu alusel uuesti toetuse kogusumma, mis oleks tulnud 2005. aastal vea tegemata jätmisel põllumajandustootjale maksta, ei võimalda – nagu komisjon käesoleva väite esimesele ja kolmandale osale vastates õigesti märgib – alusetu abi nõuetekohast ja tulemuslikku tagasinõudmist.
Seega, selle asemel, et pidada alusetult eraldatud toetusõiguse alusel ja mittetoetuskõlbliku hektariga seoses antud toetust tervikuna alusetuks, on Ühendkuningriigi lähenemise tagajärg see, et alusetult makstud osana käsitletakse üksnes erinevust makstud toetussumma ning suuremaks ümberhinnatud toetusõiguste ja toetuskõlblikuks tunnistatud hektarite arvu alusel muudetud toetussumma vahel, mis vastab alusetult eraldatud toetusõiguse kindlasummalise elemendi suurusele.
Tuleb tõdeda, et kuna puuduvad sätted, mis näevad juhul, kui on eraldatud alusetu hulk toetusõigusi, mis mõjutab toetusõiguste koguväärtust, ette toetusõiguste ühikuväärtust suurendava tagasiulatuva ümberhindamise, ei ole niisugune tõlgendus kooskõlas kulutuste hüvitamise tingimuste kitsa tõlgendamise kohustusega, mille Euroopa Kohus on sedastanud seoses 21. aprilli 1970. aasta määrusega (EMÜ) nr 729/70 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
EÜT L 94, lk 13
), mis asendati nõukogu 17. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
EÜT L 160, lk 103
), mis omakorda asendati määrusega nr 1290/2005 (vt selle kohta kohtuotsus, 6.11.2014, Madalmaad
vs
. komisjon, C‑610/13 P,
EU:C:2014:2349
, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
Edasi, mis puudutab Ühendkuningriigi väidet repliigis selle kohta, et lähenemine, mille kohaselt arvutatakse enammakstud summa esialgu eraldatud toetusõiguste alusel, muudab alusetult saadu nõuetekohase tagasinõudmise võimatuks, kuna olenevalt olukorrast ei saada enammakstud summasid kunagi tagasi või nõutakse sisse liigsed summad, tuleb esiteks liigselt sissenõutud summadega seoses märkida, et need argumendid tuleb punktides 113 ja 114 esitatud kaalutlusi arvesse võttes tagasi lükata.
Teiseks tuleb argumendi kohta, et niisugune lähenemine, mida kasutab komisjon, võib takistada enammakstud summade tagasinõudmist seetõttu, et toetus on arvutatud olematute toetusõiguste alusel, tuleb märkida, et asjaomasele argumendile, mis esitati hagiavalduses üksnes neljanda väiteosa raames ja millele viidati seoses määruse nr 796/2004 artikliga 51, tuginetakse enammakstud summade kindlaksmääramise kontekstis esimest korda repliigis ja seda ei ole peale neljanda väiteosa all hagiavalduses toodud selgitustele viitamise repliigis täiendavalt põhjendatud. Igal juhul tuleb märkida, nagu eespool punktist 93 tuleneb, et alusetult eraldatud toetusõiguse alusel antud toetus on ise alusetu. Kuigi Ühendkuningriik väidab, et teatud asjaoludel võib komisjoni lähenemise tagajärg olla see, et niisugust toetussummat ei peeta alusetuks, kuna ta arvutab enammakstud summa deklareeritud toetusõiguste alusel, tuleb siiski nentida, et komisjon märgib oma menetlusdokumentides Ühendkuningriigi esimesele väitele vastates selgelt, et põllumajandustootjale ei anta toetust alusetult eraldatud toetusõiguse alusel. Peale selle ei ilmne kohtuasja materjalidest, et Ühendkuningriik oleks pidanud riski hindamise aruandes jätma enammakstud summade arvutamisel välja summad, mis maksti alusetult eraldatud toetusõiguste alusel.
Lõpetuseks tuleb täpsustada, et eespool punktis 105 viidatud kohtupraktikat arvestades ei kujuta tagasinõudmine endast sanktsiooni, nagu arvab Ühendkuningriik, vaid pelgalt toetuskõlblikkuse tingimuste täitmata jätmise tagajärge.
Muu hulgas on oluline lisada, et määruse nr 796/2004 artikli 73 lõike 4 esimeses lõigus on igal juhul ette nähtud, et artikli 73 lõikes 1 osutatud tagasimaksekohustust ei kohaldata, kui makse on tehtud pädeva asutuse või mõne teise asutuse vea tõttu ning põllumajandustootjal ei olnud tõenäoliselt võimalik seda avastada. Järelikult on heauskne põllumajandustootja alusetu toetuse tagasinõudmise eest kaitstud, kui viga, mis mõjutas toetuskõlblikku pindala või toetusõiguste andmist, on omistatav ametiasutustele ja viga ei oleks olnud tõenäoliselt võimalik avastada.
Seega tuleb käesolev väiteosa tagasi lükata.
– Neljas väiteosa, mis puudutab vähendamisi ja väljaarvamisi pindala üledeklareerimise puhul
Ühendkuningriik vaidleb vastu väitele, et ta kohaldas ebaõigesti määruse nr 796/2004 artikli 51 sätteid. Ta leiab esiteks, et kui vead on tehtud õiguste algsel eraldamisel, saab selles artiklis sätestatud sanktsioone kohaldada alles pärast toetusõiguste väärtuse uuesti arvutamist määruse nr 796/2004 artikli 73a kohaselt. Teiseks, tunnistades küll, et sanktsioonid peavad olema määratud kogu taotlusaasta alusel, kui põllumajandustootja deklareerib tegelikult tema käsutuses oleva toetusõiguse aktiveerimiseks mittetoetuskõlbliku pindala, märgib Ühendkuningriik siiski, et komisjon leiab ebaõigesti, et kui vead on tehtud toetusõiguste algse määramise käigus ja neid järgmistel taotlusaastatel korratakse, tuleb sanktsioone kohaldada mitte ainult 2005. aasta alusel, vaid ka järgmiste aastate alusel, kuigi põllumajandustootja on tegelikult tema käsutuses olevate toetusõiguste aktiveerimiseks deklareerinud piisavalt toetuskõlblikke hektareid. Seega tehakse määruse nr 796/2004 artiklis 51 vahet pindala üledeklareerimise, mis annab aluse tegelikult põllumajandustootja käsutuses olevate toetusõiguste aktiveerimiseks, ja sellise üledeklareerimise vahel, mille tagajärg on toetusõiguste algsel eraldamisel vea tegemine. Nimelt tuleneb nii määruse nr 796/2004 artikli 51 lõigete 1 ja 2a ülesehitusest, mida kinnitab määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõike 2 teine taane, kui ka kergema karistuse tagasiulatuva kohaldamise põhimõttest, mis käesoleval juhul on sätestatud määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõike 2 teises lõigus, et järgmiste aastate osas sanktsiooni ei kohaldata.
Komisjon leiab, et Ühendkuningriigi argumendid ei ole põhjendatud.
Esiteks tuleb märkida, et käesoleva väiteosa põhjendamiseks esitatud Ühendkuningriigi argumendid põhinevad eeldusel, et enne vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamist vastavalt määruse nr 796/2004 artiklile 51 tuleb kohaldada selle määruse artiklit 73a, nagu Ühendkuningriik seda sätet tõlgendab.
Sellega seoses piisab, kui meenutada, et selline eeldus ei ole õige, nagu ilmneb eespool punktidest 97 ja 108.
Eespool punktides 97 ja 108 sai juba märgitud, et määruse nr 796/2004 artiklit 73a ei saa tõlgendada nii, et sellega nähakse niisugustel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, ette toetusõiguste väärtuse tagasiulatuv ümberhindamine.
Siit järeldub samuti, et kuna määruse nr 796/2004 artikli 73a kohaselt ei ole niisugustel asjaoludel nagu käesolevas kohtuasjas lubatud toetusõigusi tagasiulatuvalt uuesti arvutada, ei saa Ühendkuningriik komisjonile ette heita, et ta käsitleb deklareeritud pindala ja deklareeritud toetusõigusi erinevalt, kohandades deklareeritud pindala, kuid mitte toetusõigusi.
Teiseks leiab Ühendkuningriik ühelt poolt, et taotlusaasta 2005 puhul tuleb vastavalt määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikele 1 kohaldada üledeklareerimise korral sanktsiooni, kusjuures tuleb täpsustada, asjaomane sanktsioon arvutatakse tagasiulatuvalt korrigeeritud toetusõiguste alusel. Teiselt poolt, mis puudutab järgnevaid taotlusaastaid, mil sama viga korrati, leiab Ühendkuningriik, et määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikeid 1 ja 2a koostoimes kohaldades on nendel aastatel igasugused sanktsioonid välistatud. Sellise järelduse võib teha nimetatud sätete ülesehituse alusel, mis tähendab Ühendkuningriigi sõnul, et kui põllumajandustootja deklareerib toetuskõlbliku pindala, mis tegelikult on tema käsutuses olevate toetusõiguste aktiveerimiseks piisav (st vajaduse korral pärast toetusõiguste arvu vähendamist ja nende väärtuse ümberhindamist), ei ole talle vastavalt määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikele 2a vaja sanktsiooni kohaldada.
Nende argumentide põhjendatuse hindamiseks on vaja esmalt kontrollida, kas määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikes 1 on sama määruse artikli 73a sõnastusest sõltumata nähtud ette toetusõiguste väärtuse tagasiulatuv ümberhindamine, ja teiseks, kas artikli 51 lõikest 2a tuleneb, nagu väidab Ühendkuningriik, et sanktsiooni ei kohaldata, kui põllumajandustootja deklareerib pindala, mis on tegelikult tema käsutuses olevate toetusõiguste arvu aktiveerimiseks piisav.
Kõigepealt olgu märgitud, et määruse nr 796/2004 ja eelkõige selle määruse artikli 51 eesmärk on vastavalt põhjendustele 29 ja 55 tõhusalt jälgida ühtse süsteemi raames hallatavate toetuskavade sätete täitmist ja võtta liidu finantshuvide tõhusaks kaitsmiseks asjakohased meetmed, et võidelda eeskirjade eiramise ja pettuste vastu (vt analoogia alusel kohtuotsus, 28.11.2002, Agrargenossenschaft Pretzsch, C‑417/00, EKL,
EU:C:2002:715
, punkt 33).
Seejärel on määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikes 1 ette nähtud, et kui toetustaotluses deklareeritud pindala ületab kontrolli käigus tuvastatud pindala, kohaldatakse sanktsioone astmeliselt vastavalt eiramise raskusele (vt analoogia alusel kohtuotsus Agrargenossenschaft Pretzsch, punkt 129 eespool,
EU:C:2002:715
, punkt 35). Esiteks, kui deklareeritud pindala ja kooskõlas määruse nr 796/2004 artikli 50 lõigetega 3 ja 5 kindlaksmääratud pindala vaheline erinevus on suurem kui 3% või kaks hektarit, kuid mitte suurem kui 20% kindlaks määratud pindalast, arvutatakse toetus kindlaks määratud pindala alusel miinus kahekordne leitud erinevus. Teiseks, kui see erinevus on suurem kui 20% kindlaksmääratud pindalast, siis toetust ei anta. Kolmandaks, kui see erinevus on üle 50%, arvatakse põllumajandustootja taas toetuse saajate hulgast välja kuni selle summa ulatuses, mis vastab deklareeritud pindala ja kooskõlas määruse nr 796/2004 artikli 50 lõigetega 3 ja 5 kindlaksmääratud pindala vahele.
Seevastu on määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikes 2a esimeses lõigus ette nähtud, et selliseid vähendamisi ja väljaarvamisi ei kohaldata, kui põllumajandustootja deklareerib toetusõigustest suurema pindala ja deklareeritud pindala vastab kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele. Teisalt on selle sätte teises lõigus sätestatud, et kui põllumajandustootja deklareerib toetusõigustest suurema pindala ja deklareeritud pindala ei vasta kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele, on artikli 51 lõikes 1 viidatud erinevus kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele vastava pindala ja deklareeritud toetusõiguste arvu vaheline erinevus.
Veel tuleb lisada, et kohtupraktikast tuleneb, et kui pädev asutus avastab, et toetuse taotleja on tahtmatult esitanud ebaõige deklaratsiooni, mis on põhjustanud toetuskõlbliku pindala ülehindamise, ja sama viga on tehtud vea avastamisele eelnevatel aastatel, mille tõttu on toetuskõlblik pindala kõigil neil aastatel üle hinnatud, on asjaomane asutus määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 sätestatud aegumistähtaegu järgides kohustatud kõikide asjassepuutuvate aastate eest makstava toetuse arvutamiseks tegelikult kindlaksmääratud pindala vähendama (vt selle kohta kohtuotsused, 19. 11.2002, Strawson ja Gagg & Sons, C‑304/00, EKL,
EU:C:2002:695
, punkt 64, ja 25.7.2006, Belgia
vs
. komisjon, T‑221/04,
EU:T:2006:223
, punkt 88).
Nende meenutuste taustal tuleb eespool punktis 128 tõstatud küsimusi järgemööda analüüsida.
Esiteks, mis puudutab küsimust, kas määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikes 1 ette nähtud vähendamised ja väljaarvamised tuleb määrata toetusõiguste ümberarvutatud ühikuväärtuse alusel, tuleb märkida, et vastupidi Ühendkuningriigi väidetele ei tulene asjaomase artikli sõnastusest, mis on selle liikmesriigi hinnangul „väljendatud õiguste seisukohast”, ega selle artikli tõlgendamisest artikli 2 punktis 22 määratletud mõistest „määratletud maa‑ala” lähtudes, et määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikes 1 sätestatud sanktsioon määratakse tagasiulatuvalt ümberarvutatud toetusõiguste alusel.
Nimelt tuleneb määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 1 sõnastusest, et selles sättes ette nähtud vähendamisi ja väljaarvamisi kohaldatakse juhul, kui põllumajandustootja deklareeritud pindala ületab muu hulgas artikli 50 lõike 3 kohaselt kindlaks määratud pindala ja kui nende pindalade vaheline erinevus ületab asjaomases sättes osutatud piirid.
Kuigi selle sätte sõnastusest tuleneb, et üledeklareerimist karistatakse kindlaksmääratud pindala – mille alusel arvutatakse toetussumma – vähendamisega vastavalt samas sättes ette nähtud tingimustele, tuleb siiski sedastada, et kõnealuse sätte sõnastusest lähtudes ei ole selle kohaldamise eelduseks toetusõiguste ühikuväärtuse eelnev ümberhindamine juhul, kui toetusõigusi on eraldatud alusetult.
Peale selle tuleb seoses Ühendkuningriigi viitega määruse nr 796/2004 artikli 2 punktile 22 märkida, et selle sätte mõttes on pindala kindlaks määratud üksnes siis, kui see vastab kõigile toetuse andmise eeskirjades sätestatud tingimustele, kusjuures ühtse otsemaksete kava puhul võidakse deklareeritud pindala lugeda kindlaksmääratud pindalaks üksnes juhul, kui sellega tegelikult kaasneb vastav arv toetusõigusi.
Isegi kui oletada, nagu väidab Ühendkuningriik, et määruse nr 796/2004 artikli 2 punktis 22 määratletakse kindlaksmääratud pindala sellise pindalaga seonduvalt, millega kaasneb vastavalt põllumajandustootjale tegelikult kuuluv toetusõiguste arv, ja see määratlus on artikli 51 kontekstis asjassepuutuv, ei nähta selle määratlusega ette määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 1 alusel kohaldatava sanktsiooni arvutamist toetusõiguste ümberarvutatud väärtuse alusel. Nimelt ei sisalda artikli 2 punkt 22 ühtegi viidet toetusõiguste väärtusele, mida tuleb arvesse võtta, kui see on asjakohane.
Niisugune määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 1 tõlgendus peab esiteks seda enam paika, kui arvestada sama määruse artiklit 50 ja eelkõige selle lõiget 2. Määruse nr 796/2004 artikli 50 lõikest 2, milles sätestatakse toetuse arvutamise alus, tuleneb, et kui deklareeritud toetusõigused ja deklareeritud pindala erinevad, võetakse toetuse arvutamise aluseks väiksem suurus. Teisisõnu tuleneb sellest sättest, et kui ei ole ette nähtud teisiti, arvutatakse toetus põllumajandustootja deklareeritud toetusõiguste alusel, ilma et oleks vaja võtta arvesse mis tahes toetusõiguste ühikuväärtust suurendavat ümberhindamist.
Teiseks on määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 1 niisugune tõlgendus kooskõlas käesoleva väite esimese osa raames artiklile 73a antud tõlgendusega, kuna – nagu eespool punktis 125 meenutatud – selles artiklis ei näha niisugustel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, ette toetusõiguste väärtuse tagasiulatuvat ümberhindamist.
Seega ei kinnita argumendid, mis Ühendkuningriik on esitanud määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 1 kohta koostoimes artikli 2 punktiga 22, et vähendamised ja väljaarvamised tuleb määrata tagasiulatuvalt ümberhinnatud toetusõiguste alusel.
Mis puudutab teiseks küsimust, kas juhul, kui korratakse toetuskõlbliku pindala osas tehtud viga, mis tehti esimest korda 2005. aastal, välistab määruse nr 796/2004 artikli 51 lõige 2a vähendamise või väljaarvamise lõike 1 alusel, kui põllumajandustootja deklareerib pindala, mis on tegelikult tema käsutuses olevate toetusõiguste arvu aktiveerimiseks piisav, tuleb meenutada, et tulenevalt määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikest 2a ei kohaldata lõikes 1 ette nähtud vähendamisi ja väljaarvamisi, kui põllumajandustootja deklareerib toetusõigustest suurema pindala ja deklareeritud pindala vastab kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele, kusjuures olgu täpsustatud, et kui deklareeritud pindala ei vasta sellisel juhul kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele, on artikli 51 lõikes 1 viidatud erinevus kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele vastava pindala ja deklareeritud toetusõiguste arvu vaheline erinevus.
Niisiis tuleneb esiteks määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a mõlema lõigu koostoimest – lisaks asjaolule, et selle sätte sõnastus ei näe ette ühtegi reservatsiooni juhuks, kui kordub üledeklareerimine, mille tõttu eraldati esialgu liiga suur hulk toetusõigusi, ega tee vahet õiguste algsel eraldamisel üledeklareerimise ja pärast õiguste algset eraldamist üledeklareerimise vahel –, et seda sätet kohaldatakse siis, nagu väidab ka komisjon, kui põllumajandustootja deklareeritud pindala ületab tema deklareeritud toetusõiguste arvu, ilma et võetaks arvesse tegelikult tema käsutuses olevate õiguste arvu. Ehkki on tõsi, et kõnealuse sätte esimeses lõigus ei ole määratletud, et selles ette nähtud toetusõigused on deklareeritud toetusõigused, on need siiski sellisena sama sätte teises lõigus selgelt määratletud.
Seega ei kohaldata vastavalt määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a esimesele lõigule sama sätte lõike 1 kohaseid vähendamisi ja väljaarvamisi üksnes juhul, kui deklareeritud pindala on deklareeritud toetusõiguste arvust suurem ja pindala vastab kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele.
Seevastu, vastupidi Ühendkuningriigi argumentidele võrreldakse omavahel deklareeritud pindala ja deklareeritud toetusõigusi määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a raames tegelikult põllumajandustootja käsutuses olevate toetusõiguste arvu arvestamata, mida võidakse teha pärast alusetult eraldatud toetusõiguste tagasinõudmist määruse nr 796/2004 artikli 73a alusel.
Teiseks tuleb lisada, et määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a sellist grammatilist tõlgendust kinnitab ka asjaomase sätte kontekstipõhine ja teleoloogiline tõlgendamine.
Siinjuures tuleb esiteks meenutada, et määruse nr 796/2004 artikli 50 lõige 2 sätestab, et kui deklareeritud toetusõigused ja deklareeritud pindala erinevad, võetakse ühtse otsemaksete kava raames toetuse arvutamise aluseks väiksem suurus. Seega määratakse selles sättes kindlaks toetuse arvutamise alus.
Teiseks, nagu eespool punktis 129 märgitud, on määruse nr 796/2004 artikkel 51 sisuliselt osa eesmärgist kaitsta eeskirjade eiramise ja pettuste vastu võitlemisega tõhusalt liidu finantshuve. Selleks on juhul, kui deklareeritud pindala ületab kindlaksmääratud pindala, määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikes 1 ette nähtud astmelised sanktsioonid (vt eespool punkt 130).
Seevastu, nagu tuleneb määruse nr 659/2006 põhjendusest 12, millega lisati määruse nr 796/2004 artiklile 51 lõige 2a, ei ole need sanktsioonid vajalikud olukorras, kus juhul, kui põllumajandustootja deklareeris toetusõigustest suurema pindala, vastab deklareeritud pindala kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele. Nimelt, nagu põhjenduses 12 öeldud, näeb määruse nr 796/2004 artikli 50 lõige 2 sellisel juhul ette, et toetuse arvutamise aluseks on hektarite hulk, millega kaasnevad toetusõigused.
Seega kinnitab määruse nr 659/2006 põhjenduses 12 loodud seos määruse nr 796/2004 artikli 50 lõike 2 – mis põhineb deklareeritud pindala ja deklareeritud toetusõiguste võrdlemisel – ja artikli 51 lõike 2a vahel järeldust, et viimasena nimetatud sätte kohaselt läbiviidav võrdlus tuleb teha ühelt poolt deklareeritud pindala ja teiselt poolt deklareeritud toetusõiguste, mitte tegelikult põllumajandustootja käsutuses olevate toetusõiguste vahel, mida võidakse teha pärast alusetult eraldatud toetusõiguste tagasinõudmist määruse nr 796/2004 artikli 73a alusel.
Teiseks, mis puudutab määruse nr 796/2004 artikli 51 üldist ülesehitust eeskirjade eiramise ja pettuste vastu võitlemiseks, siis on sellele sättele lõike 2a lisamisel lähtutud kaalutlusest, et kui deklareeritud pindala ja deklareeritud toetusõiguste vahel on erinevus, puudub põhimõtteliselt eeskirjade eiramise ja pettuse oht, tingimusel et deklareeritud pindala vastab kõigile teistele abikõlblikkuse tingimustele. Nimelt juhul, kui deklareeritud pindala ja deklareeritud toetusõiguste arv erinevad, määratakse toetussumma määruse nr 796/2004 artikli 50 lõike 2 kohaselt igal juhul kindlaks väiksema suuruse alusel, mistõttu on igal juhul välistatud, et toetus makstakse kindlaks määramata pindala alusel. Järelikult ei ole sellisel juhul põhimõtteliselt mingit ohtu toetuse alusetult maksmiseks kindlaks määramata pindala alusel.
Kolmandaks tuleb märkida, et on tõsi, nagu osutab Ühendkuningriik, et määruse nr 796/2004 artikli 51 ja eelkõige selle artikli lõike 2a tõlgendus ei välista, et sanktsioon võidakse erandkorras arvutada olematute toetusõiguste alusel, kui põllumajandustootja deklareerib toetusõigusi rohkem, kui talle tegelikult kuulub.
Tuleb siiski tõdeda – ilma et oleks vaja tuvastada, nagu väidab Ühendkuningriik, kas viidet kindlaksmääratud pindalale määruse nr 796/2004 artikli 51 lõikes 1 tuleb käsitleda viitena toetuskõlblikule pindalale, millega kaasneb vastav arv deklareeritud toetusõigusi või deklareeritud toetusõigus, mis on tegelikult põllumajandustootja käsutuses –, et eespool punktis 152 välja toodud asjaolu ei muuda vaidlustatud otsust õigusvastaseks, nagu väitis Ühendkuningriik kohtuistungil.
Nimelt lisaks sellele, et Ühendkuningriik ei ole seadnud kahtluse alla määruse nr 796/2004 artikli 51 õigusvastasust, tuleb tõdeda, et see asjaolu, nii kahetsusväärne kui see ka ei ole, ei muuda määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a sätetele eespool antud tõlgendust, mis on põhjendatud nii nimetatud sätete grammatilise, kontekstipõhise kui ka teleoloogilise analüüsi seisukohast.
Sellega seoses olgu veel lisatud, et määruse nr 1122/2009, millega alates 1. jaanuarist 2010 tunnistati kehtetuks ja asendati määrus nr 796/2004, artikli 57 „Deklareeritud pindalade arvutamise alus” lõike 2 teises taandes on nüüd selgelt sätestatud, et „kui deklareeritud toetusõiguste arv ületab põllumajandustootja olemasolevate toetusõiguste arvu, vähendatakse deklareeritud toetusõigusi põllumajandustootja olemasolevate toetusõiguste arvuni”.
Nagu tuleneb määruse nr 1122/2009 põhjendusest 78, põhineb asjaomane uus säte järgmisel kaalutlusel:
„Toetuse maksmine ühtse otsemaksete kava alusel eeldab, et toetusõigustele vastab samaväärne kogus toetuskõlblikke hektareid. Selle kava puhul on seega asjakohane ette näha, et juhul, kui deklareeritud toetusõigused ja deklareeritud pindala erinevad, võetakse toetuse arvutamise aluseks väiksem suurus. Selleks et vältida olukorda, kus arvutus põhineb olematutel toetusõigustel, tuleks ette näha, et arvutuses kasutatav toetusõiguste arv ei tohi ületada põllumajandustootja toetusõiguste arvu.”
Vastupidi Ühendkuningriigi argumentatsioonile, et määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a tõlgendust kinnitab määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõige 2, tuleb märkida, et määruse nr 1122/2009 vastuvõtmine ja sellega kaasnenud muudatused ei muuda määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a eespool esitatud tõlgendust ega õigusta nimetatud sätte tõlgendust, mis läheb vastuollu mitte ainult selle sõnastuse, vaid ka põhjendustega, miks see säte määrusesse lisati (vt selle kohta analoogia alusel, kohtuotsus, 16.9.2013, Madalmaad
vs
. komisjon, T‑343/11,
EU:T:2013:468
, punkt 91).
Nimelt lisaks asjaolule, et tulenevalt pealkirjast erineb määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõike 2 ese määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a esemest, mis puudutab vähendamisi ja väljaarvamisi üledeklareerimise puhul, tuleb märkida, ilma et isegi oleks vaja tõlgendada määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõiget 2, et nimetatud määrus ei olnud ajal, mil kontrollide käigus avastati üledeklareerimise tõttu tehtud vead, kohaldatav, kuna vastavalt artikli 87 teisele lõigule kohaldatakse seda määrust alles 1. jaanuaril 2010 algavate turustusaastate või toetusperioodidega seotud toetustaotluste suhtes.
Kolmandaks, mis puudutab Ühendkuningriigi kavatsust tugineda määruse nr 796/2004 artikli 51 sätete tõlgendamisega seotud väidete põhjendamiseks näidetele sanktsioonide arvutamise kohta nende sätete alusel, tuleb lisada, et niisuguste puhtalt illustratiivsete näidetega ei saa tõendada, et komisjon eksis, kui ta heitis Ühendkuningriigile ette, et viimane arvutas kõnealuste sätete alusel sanktsioonid ebaõigesti, ning et fondi riskihindamise aruandes ei ole üledeklareerimise puhul kohaldatavate sanktsioonide arvutamiseks kasutatud õiget meetodit.
Lõpetuseks tugineb Ühendkuningriik teise võimalusena kergema karistuse tagasiulatuva kohaldamise põhimõttele. Ta leiab sellega seoses sisuliselt, et määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõike 2 teine taane on vähendamisi ja väljaarvamisi käsitlev uus norm ja kuna see on leebem norm kui määruse nr 796/2004 artikkel 51, nagu komisjon seda tõlgendab, tuleb seda kohaldada tagasiulatuvalt. Uue normi kohaselt ei kohaldata vähendamisi ja väljaarvamisi üledeklareerimise puhul siis, kui põllumajandustootja deklareerib toetuskõlbliku pindala, mis on vähemalt võrdne deklareeritud toetusõiguste arvuga, mis ei tohi ületada põllumajandustootja käsutuses olevat toetusõiguste arvu.
Siinkohal tuleb meenutada, et nagu eespool punktis 158 märgitud, kohaldatakse vastavalt määruse nr 1122/2009 artikli 87 teisele lõigule seda määrust alles 1. jaanuaril 2010 algavate turustusaastate või toetusperioodidega seotud taotluste suhtes, mis tähendab, et määrus nr 796/2004 oli põhimõtteliselt kohaldatav 2009. aasta kohta esitatud toetustaotluste suhtes. Siiski olgu veel meenutatud, et määruse nr 2988/95 artikli 2 lõikes 2 on sätestatud, et kui liidu eeskirjades kehtestatud halduskaristusi määravaid sätteid hiljem muudetakse, kohaldatakse tagasiulatuvalt kergemaid sätteid.
Kohtupraktika kohaselt kujutavad määruse nr 796/2004 artiklis 51 sätestatud vähendamised ja väljaarvamised endast halduskaristust määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 tähenduses (vt selle kohta kohtuotsused, 17.7.1997, National Farmers’ Union jt, C‑354/95, EKL,
EU:C:1997:379
, punktid 40 ja 41; Strawson ja Gagg & Sons, punkt 132 eespool,
EU:C:2002:695
, punkt 46, ja 4.5.2006, Haug, C‑286/05, EKL,
EU:C:2006:296
, punkt 21).
Samas tuleneb kohtupraktikast veel, et arvutamise aluse määratlemist käsitlevad sätted ei kujuta endast halduskaristust (vt selle kohta kohtuotsus Haug, punkt 162 eespool,
EU:C:2006:296
, punkt 24).
Täpselt nii on see määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõike 2 teise taande puhul, millele Ühendkuningriik viitab.
Nimelt kuulub määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõike 2 teine taane, milles on sätestatud, et „kui deklareeritud toetusõiguste arv ületab põllumajandustootja olemasolevate toetusõiguste arvu, vähendatakse deklareeritud toetusõigusi põllumajandustootja olemasolevate toetusõiguste arvuni”, deklareeritud pindalade arvutamise aluse määratluse alla, mis tuleneb selle artikli pealkirjast ja millele komisjon kohtuistungil tähelepanu juhtis.
Peale selle ei muuda määruse nr 1122/2009 artikli 57 lõike 2 teine taane mingil moel vähendamisi ja väljaarvamisi käsitlevaid eeskirju, nagu need tulenevad määruse nr 1122/2009 artiklist 58. Tegelikult selles artiklis korratakse määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 1 eeskirju, kuid olgu siinjuures täpsustatud, et määruse nr 796/2004 artikli 51 lõike 2a sätteid, mis moodustavad artikli 51 lõikes 1 sätestatud vähendamistest ja väljaarvamistest erandi, ei ole määruse nr 1122/2009 artiklis 58 korratud.
Järelikult ei saa Ühendkuningriigi argumentidega kergema sanktsiooni tagasiulatuva kohaldamise kohta nõustuda.
Seega tuleb neljas väiteosa tervikuna tagasi lükata.
Teine väiteosa, mis puudutab toetusõiguste uuesti arvutamisel loomakasvatustoetustega seotud pindalade erinevuste arvessevõtmist
Ühendkuningriik väidab sisuliselt, et komisjon eksis, kui ta leidis, et ajaloolist elementi võivad mõjutada loomakasvatustoetustega seotud pindalade kindlaksmääramisel tehtud vead. Nimelt tuleneb komisjoni 15. juuli 2010. aasta otsusest 2010/399/EL, mille kohaselt Euroopa Liidu rahastamine ei kata teatavaid kulutusi, mida liikmesriigid on teinud EAGGFi tagatisrahastu, EAGFi ja EAFRD raames (
ELT L 184, lk 6
), et taotlusaasta 2004 puhul kohaldas komisjon ekstensiivistamistoetuse kava raames tehtud kulutustele üksnes kindla määraga korrektsiooni 2%. Kuigi, arvestades kavade ja seotud tingimuste suurt sarnasust, tekib toetusperioodil samasugune risk, mis on äärmiselt väike.
Komisjon leiab, et need argumendid ei ole põhjendatud.
Käesoleval juhul ilmneb kohtuasja materjalidest, et komisjon leidis raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise käigus, et Ühendkuningriigi poolt toetusõiguste uuesti arvutamisel võeti arvesse üksnes kindlasummalist elementi, kuid samas ei teostatud ühtegi kontrolli, et teha kindlaks, kas pindalade erinevused mõjutasid ka toetusperioodil 2000–2002 makstud loomakasvatustoetusi ja seega toetusõiguste ajaloolist elementi.
Isegi kui eeldada, nagu väidab Ühendkuningriik, et loomakasvatustoetustega seotud pindalade kindlaksmääramisel tehtud vigade mõju kontrollimata jätmisega kaasnenud risk oli väga väike, tuleb siiski nentida, et Ühendkuningriik ei vaielnud vastu järeldusele, et ta jättis niisuguse kontrolli teostamata. Nimelt ei vaidle Ühendkuningriik vastu, et pindalade vahel oli erinevusi, mis võis mõjutada loomakasvatustoetusi. Pealegi kinnitas see liikmesriik kohtuistungil Üldkohtu küsimusele vastates, et ta ei teostanud kontrolle niisuguste erinevuste võimaliku mõju kohta toetusõiguste ajaloolisele elemendile, ning see on kantud ka kohtuistungi protokolli.
Seega, kui võtta arvesse eespool punktis 65 viidatud kohtupraktikat, mille kohaselt peab komisjon küll tõendama tõsist ja põhjendatud kahtlust siseriiklike ametiasutuste läbiviidud kontrollide või nende esitatud arvandmete osas, kuid liikmesriigi kohustus on tõendada, et komisjoni järeldused on ebatäpsed, ei ole Ühendkuningriik suutnud ümber lükata komisjoni järeldusi, mis on eespool punktis 171 sisuliselt kokku võetud.
Mis puudutab lisaks Ühendkuningriigi väidet, et loomakasvatustoetuste osas kontrollide teostamata jätmisega kaasnenud risk on äärmiselt väike, tuleb märkida, et käesolevas asjas kohaldatud finantskorrektsiooni määr on põhjendatud võtmekontrollide ja teiseste kontrollide käigus komisjoni tuvastatud puudustega ning tuleneb Ühendkuningriigi enda läbi viidud riskihindamisest. Lisaks sellele, et Ühendkuningriik ei ole selgitanud, kuidas kontrollide teostamata jätmine 5,19‑protsendilist määra mõjutas, kui üldse mõjutas, piisab tõdemusest, et isegi kui kontrollide puudumisest tulenev risk oli fondi jaoks tühine, ei sea see järeldus käesolevas asjas kindla määraga korrektsiooni 5,19% kohaldamist kahtluse alla.
Seega tuleb käesolev väiteosa tagasi lükata.
Viies väiteosa, mis puudutab tahtlikku üledeklareerimist
Ühendkuningriik vaidleb vastu määruse nr 796/2004 artiklis 53 tahtliku üledeklareerimisega seotud teiseste kontrollide käigus puuduste avastamisele. Ta väidab sisuliselt, et tahtlik üledeklareerimine kujutab endast kriminaalkorras karistatavat pettust ja Põhja‑Iirimaa õiguses on see käsitletav kuriteona. Kuigi on tõsi, et määruse nr 796/2004 artiklis 53 nähakse ette haldus‑, mitte kriminaalkaristus, saab Põhja‑Iirimaa põllumajanduse ja maaelu arengu ministeerium (Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development, edaspidi „DARD”) teha otsuse, et põllumajandustootja on kasutanud taotluse esitamisel pettust vaid juhul, kui see asjaolu on kriminaalmenetluses tõendatud. Samuti ei saa komisjon heita Ühendkuningriigile ette, et DARD ei saatnud keskuurimisbüroole (Central Investigation Service, CIS) edasi juhtumeid, mis oleks komisjoni hinnangul tulnud edasi saata, kuna niisugust edasisaatmise kohustust ei ole igal juhul siis, kui puuduvad piisavad tõendid. Ühendkuningriik lisab, et pettusel põhinevaid taotlusi esineb äärmiselt harva, mistõttu on Põhja‑Iirimaal tahtliku üledeklareerimise tõttu ohustatud kulutuste osa arvatavasti äärmiselt väike.
Komisjon leiab, et Ühendkuningriigi argumendid ei ole põhjendatud.
Esiteks olgu märgitud, et pärast 27. veebruari 2013. aasta kohtuotsust Poola
vs
. komisjon (T‑241/10,
EU:T:2013:96
) taganes Ühendkuningriik kohtuistungil Üldkohtu küsimusele vastates oma argumendist, mille kohaselt heitis komisjon talle sisuliselt ebaõigesti ette, et ta seadis tahtliku üledeklareerimise eest määruse nr 796/2004 artikli 53 alusel sanktsiooni kohaldamise tingimuseks kriminaalmenetluse eelneva läbimise; see asjaolu on kantud ka kohtuistungi protokolli.
Teiseks, osas, milles Ühendkuningriik ei taganenud selgelt oma argumendist, et komisjon ei võinud talle ette heita, et DARD ei saatnud teatavaid juhtumeid edasi CIS‑ile, tuleb ilma selle argumendi tulemuslikkust kahtluse alla seadmata märkida, et ainuüksi see asjaolu – mille üle eespool punktist 178 tulenevalt vaidlus puudub –, et Ühendkuningriik seadis halduskaristuste kohaldamise tingimuseks eelneva kriminaalmenetluse läbimise, on piisav järeldamaks, et määruse nr 796/2004 artikliga 53 kehtestatud halduskaristuste kohaldamise süsteem Ühendkuningriigis on puudulik. Seega ei ole vaja hinnata, kas selles süsteemis esines puudusi ka seetõttu, et teatavad üledeklareerimise juhtumid, mis oleks tulnud komisjoni hinnangul CIS‑ile üle anda, jäeti siiski esitamata.
Igal juhul tuleb tõdeda, et Ühendkuningriik ei ole tõendanud, et komisjoni järeldus CIS‑ile juhtumite üle andmata jätmise kohta oli ekslik. Nimelt piirdub Ühendkuningriik üksnes üldiste väidetega, et uurimise eest vastutava asutuse poole pöördumine ei ole kohustuslik, kui on ilmne, et tõendid tahtliku täitmata jätmise olemasolu tuvastamiseks ei ole piisavad. Selline väide ei ole aga eespool punktis 65 viidatud kohtupraktikat silmas pidades komisjoni tõsise ja põhjendatud kahtluse kõrvaldamiseks piisav.
Kolmandaks, mis puudutab Ühendkuningriigi väidet, et Põhja‑Iirimaal tahtliku üledeklareerimise tõttu fondile tekkiv finantsrisk on igal juhul „arvatavasti äärmiselt väike”, tuleb märkida – ilma, et oleks vaja kontrollida, kas see väide on tulemuslik, kuigi vastavalt Ühendkuningriigi poolt kohtuistungil esitatud teabele, ei ole tema teostatud riskihindamises võetud arvesse tahtlikke üledeklareerimisi –, et see väide ei ole piisav, et seada kahtluse alla määruse nr 796/2004 artiklis 53 sätestatud halduskaristuste puuduliku kohaldamise kohta tehtud komisjoni järeldust.
Isegi kui oletada, et Ühendkuningriik soovib selle argumendi abil vaielda vastu komisjoni kohaldatud finantskorrektsiooni määrale, tuleb märkida, nagu eespool punktis 174 juba öeldud, et selline määr on põhjendatud võtmekontrollide ja teiseste kontrollide käigus komisjoni tuvastatud puudustega ning tuleneb Ühendkuningriigi enda läbi viidud riskihindamisest. Järelikult, isegi kui puudustega määruse nr 796/2004 artiklis 53 ette nähtud halduskaristuse määramise menetluses kaasnenud risk oli fondi jaoks tühine, ei sea see kahtluse alla ühekordse korrektsiooni 5,19% kohaldamist käesolevas asjas.
Igal juhul tuleb märkida, et vastupidi eespool punktis 66 viidatud kohtupraktikale, mille kohaselt on liikmesriigi ülesanne tõendada, et komisjon on eksinud tema poolt tuvastatud rikkumise finantstagajärgede määratlemisel, on Ühendkuningriik esitanud üksnes hüpoteetilised ja ebamäärased väited, mis vaatamata asjaolule, et nende aluseks on komisjoni 2009. aasta aruanne Euroopa Liidu finantshuvide kaitse ja pettustevastase võitluse kohta, ei ole üksikasjalikult põhjendatud tõendamaks, et komisjon kohaldas käesolevas asjas ebaõiget korrektsioonimäära.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teise väite viies osa tagasi lükata.
Järelikult tuleb teine väide tervikuna tagasi lükata.
Esimene väide, et on rikutud õigusnormi ja tehtud faktivigu fondi tegeliku kahju suuruse kindlaksmääramisel
Ühendkuningriik heidab esimese tühistamisväite raames komisjonile ette, et kuna viimane kohaldas Põhja‑Iirimaal kõikidele taotlusaastal 2009 tehtud kulutustele kindla määraga korrektsiooni 5,19%, rikkus ta õigusnormi ja tegi faktivigu fondile kahju tekkimise ohu osas. Komisjon jättis arvesse võtmata esiteks asjaolu, et umbes 80% taotlusaastal 2009 tehtud vigadest seoses toetuskõlblike pindaladega tulenes nende pindalade üledeklareerimisest 2005. aastal toetusõiguste algse eraldamise käigus, ja teiseks, et staatilise hübriidmudeli alusel 2005. aastal määratud toetusõiguste ühikuväärtus koosneb ajaloolisest elemendist, mis saadakse võrdlussumma ja toetusõiguste koguarvu jagamisel, ning kindlasummalisest elemendist, mis on 78,33 eurot toetusõiguse kohta. Seega kulutuste 80% ulatuses tekib fondile risk üksnes kindlasummalise elemendiga seotud kulutuste osas, mis moodustab umbes 22% kõikidest tehtud kulutustest. Sellest järeldub, et kui ohustatud kulutustele kohaldada ühekordset korrektsiooni 5,19%, ei oleks saanud finantskorrektsioon olla suurem kui 1,95%.
Komisjon leiab, et Ühendkuningriigi argumendid ei ole põhjendatud.
Kõigepealt tuleb märkida, et finantskorrektsioonide osas on dokumendi nr VI/5330/97 2. lisas nähtud ette, et finantskorrektsioon tehakse, kui komisjon tuvastab, et kulutused ei ole tehtud kooskõlas liidu eeskirjadega. Samuti on selles dokumendis sätestatud, et komisjon peab liidu eelarvest rahastamisest keelduma, välja arvatud juhul, kui siseriiklikud kontrolliorganid on seadusevastase makse tuvastanud ja võtnud vastavad parandus‑ ja hüvitamismeetmed. Olukorras, kus alusetult makstud summad ja seega ka liidule põhjustatud kahju suurus on võimalik kindlaks määrata, näeb dokument nr VI/5330/97 ette, et summa, mis on arvutatud taotluste väljavõttelise kontrollimise tulemuste ekstrapoleerimisel taotluste üldkogumile, mis piirdub sellise haldusvaldkonnaga, kus samade puuduste kordumine on tõenäoline, tuleb kõrvale jätta (vt selle kohta kohtuotsus, 7.6.2013, Portugal
vs
. komisjon, T‑2/11, EKL,
EU:T:2013:307
, punkt 120). Seevastu juhul, kui mittenõuetekohaste kulutuste tegelikku määra ei saa kindlaks teha, kohaldatakse kindla määraga finantskorrektsiooni (kohtuotsused, 18.9.2003, Ühendkuningriik
vs
. komisjon, C‑346/00, EKL,
EU:C:2003:474
, punkt 53, ja 24.4.2008, Belgia
vs
. komisjon, C‑418/06 P, EKL,
EU:C:2008:247
, punkt 136; vt samuti eespool viidatud kohtuotsus Belgia
vs
. komisjon,
EU:C:2013:307
, punkt 121 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tulenevalt on oluline lisada, et kuigi komisjon võttis dokumendi nr VI/5330/97 vastu EAGGFi raames ja selles on vastavalt pealkirjale ette nähtud suunised finantstagajärgede arvutamiseks EAGGFi tagatisrahastu raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise otsuse ettevalmistamisel, ei takista miski komisjonil kohaldada seda dokumenti muu hulgas pädevuse teostamisel, mis talle on määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 1 kohaselt antud fondi raamatupidamisarvestuse kontrollimiseks ja heakskiitmiseks (vt selle kohta kohtuotsus, 17.5.2013, Bulgaaria
vs
. komisjon, T‑335/11,
EU:T:2013:262
, punkt 86), millele ei ole vastu vaielnud ka Ühendkuningriik.
Nende meenutuste taustal tuleb esmalt hinnata, kas käesolev väide on põhjendatud.
Käesoleval juhul ilmneb kohtuasja materjalidest, et komisjon kohaldas kõikidele taotlusaastal 2009 Põhja‑Iirimaal ühtse otsemaksete kava raames tehtud kulutustele ühekordset korrektsiooni 5,19%. Kohaldatud korrektsiooni määra aluseks on Ühendkuningriigi ametiasutuste teostatud riskihindamine, mida komisjon aktsepteeris, kuna see võimaldas komisjoni hinnangul mõistlikul viisil määrata kindlaks liidule tekitatud finantskahju. Ühendkuningriigi ametiasutuste teostatud hindamises oli finantsrisk määratletud väljamakstud summa ja kohandatud toetussumma, mis võib hõlmata kohaldatavaid sanktsioone, vahena, kusjuures olgu täpsustatud, alusetult makstud toetused ja kohaldatavad sanktsioonid määras Ühendkuningriik kindlaks komisjoni välja pakutud meetodi alusel. Riskihindamine põhines 2009. aastal ühtse otsemaksete kava raames esitatud 394 taotlusest koosneva valimi ekstrapoleerimisel.
Niisiis nähtub kohtuasja materjalidest, et Ühendkuningriigi läbi viidud finantsriski hindamise eesmärk oli valimi alusel ja ekstrapoleerimise teel teha kindlaks liidu tegelik finantskahju. Nagu riski hindamise aruandest ja Ühendkuningriigi menetlusdokumentidest tuleneb, moodustab asjaomase finantskahju ja seega sellele vastava finantsriski alusetult makstud toetuste ja komisjoni välja pakutud meetodi alusel arvutatud sanktsioonide summa. Sel viisil hinnatud finantsriski väljendati riski hindamise aruandes protsendina kõikidest asjassepuutuvatest maksetest. Riski hindamise aruandest tuleneb ühemõtteliselt, et finantsrisk on 5,19% kõikidest taotlusaastal 2009 Põhja‑Iirimaal ühtse otsemaksete kava raames tehtud kulutustest – seda kinnitas Ühendkuningriik ka kohtuistungil Üldkohtu küsimusele vastates.
Siit järeldub, et kuna komisjon võis Ühendkuningriigi ametiasutuste esitatud ja komisjoni poolt aktsepteeritud riskihinnangu alusel tuvastada mittenõuetekohased kulutused ja seega liidule tekitatud finantskahju, tegi ta vastavalt dokumendi nr VI/5330/97 suunistele, mida on meenutatud eespool punktis 188, õige otsuse kahjule vastav summa tagasi lükata.
Siit järeldub samuti, et kuna sel viisil hinnatud kahju väljendati – nagu eespool punktis 192 märgitud – protsendina kõikidest taotlusaastal 2009 Põhja‑Iirimaal ühtse otsemaksete kava raames tehtud kulutustest, kohaldas komisjoni kõikidele nimetatud kulutustele õigesti ühekordset korrektsiooni 5,19%.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla käesoleva väite raames esitatud Ühendkuningriigi argumendid sisuliselt selle kohta, et ühekordset korrektsiooni 5,19% tuleb kohaldada taotlusaastal 2009 Põhja‑Iirimaal tehtud kulutustest üksnes sellele osale, mille puhul rikuti asjaomase liikmesriigi sõnul eeskirju, mistõttu on tegelik finantsrisk 1,95%. Ühendkuningriik väidab siinjuures, et 80% aastal 2009 tehtud vigadest tulenes toetusõiguste eraldamise ja algse arvutamise käigus toetuskõlblike pindaladega seoses tehtud vigadest. Seetõttu, mis puudutab 80% asjassepuutuval perioodil Põhja‑Iirimaal tehtud kulutustest, tuleb ajaloolisest elemendist ja kindlasummalisest elemendist (vt eespool punkt 70) koosnevate toetusõiguste arvutamise meetodi tõttu võtta arvesse asjaolu, et fondile tekitab riski üksnes kindlasummaline element, mitte toetussumma tervikuna. Kindlasummaline element moodustab umbes 22% kõikidest Põhja‑Iirimaal tehtud maksetest.
Sellega seoses tuleb meenutada, et finantskorrektsioon määrati käesolevas asjas riskihinnangu alusel, mille Ühendkuningriik ise raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluse käigus esitas.
Kõigepealt olgu märgitud, et Ühendkuningriik määratles riskihinnangus finantsriski väljamakstud summa ja kohandatud toetussumma, mis võib hõlmata kohaldatavaid sanktsioone, vahena, kusjuures olgu täpsustatud, alusetult makstud toetused ja kohaldatavad sanktsioonid määras Ühendkuningriik kindlaks komisjoni välja pakutud meetodi alusel.
Lisaks asjaolule, et argumendid, mis Ühendkuningriik teise väite raames niisuguse arvutusmeetodi vaidlustamiseks esitas, on eespool tagasi lükatud, tuleb sedastada, et asjaomane liikmesriik ei vaidle mingil moel vastu sellele, et fondi finantsriskiks on alusetult makstud toetuste ja sanktsioonide summa.
Teiseks oli Ühendkuningriik ise see, kes kasutas komisjonile esitatud riskihinnangus arvutamise alusena kõiki taotlusaastal 2009 Põhja‑Iirimaal tehtud kulutusi, nagu ta kohtuistungil kinnitas (vt eespool punkt 192). Pealegi ei nähtu menetlusdokumentidest, et ta oleks raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluses riskihinnangu esitamisel sellise arvutamise aluse suhtes vähimatki kõhklust väljendanud.
Kui käesolevas menetluses väita, et finantskorrektsioon 5,19%, mis on riski hindamise aruandes määratud kindlaks kõiki asjaomaseid kulutusi arvestades, on kohaldatav üksnes maksete väiksemale osale, mida risk kõnealuse liikmesriigi sõnul tegelikult puudutab, siis tegelikult seab Ühendkuningriik kaudselt kahtluse alla finantsriski hindamise aluse, millele ta tugines.
Kolmandaks seavad Ühendkuningriigi argumendid kahtluse alla arvutused, mille tulemusena jõuti riski hindamise aruandes määrani 5,19%. Seega, kuivõrd see määr väljendab osa kõikidest kulutustest, millele vastab alusetult makstud toetuste ja sanktsioonide summa (arvudes väljendatud finantsrisk), kaotab see määr oma tähenduse, kui seda kohaldada muu arvutamise aluse suhtes. Nimelt, kui finantsriski kindlaksmääramisel asendada vähendatud arvutamise alus (see osa maksetest, mida risk Ühendkuningriigi hinnangul tegelikult puudutab) alguses kasutatud arvutamise alusega (kõik maksed), mis mõjutas kohaldatud finantsmäära, siis lõhub see algse arvutamise aluse ja kehtestatud määra vahelise suhte.
Järelikult, väites, et kõikide taotlusaastal 2009 Põhja‑Iirimaal tehtud kulutuste alusel kehtestatud finantskorrektsiooni 5,19% tuleb kohaldada ainult ühele osale neist kulutustest, seab Ühendkuningriik raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluses läbi viidud hindamise aluse põhimõtteliselt kahtluse alla. Lisaks, soovides kohaldada finantskorrektsiooni, mis vastab fondi tegelikule riskile ja mida väljendatakse protsendina kõikidest asjassepuutuvatest kulutustest, ainult ühele osale nendest kulutustest, seab Ühendkuningriik sellega kahtluse alla riskianalüüsi ja 5,19‑protsendilise määra enda õigsuse, samas kui Ühendkuningriik ise koostas selle analüüsi ja kehtestas nimetatud määra riski määratluse alusel, millele see liikmesriik vastu ei vaidle.
Kuivõrd Ühendkuningriik märkis kohtuistungil Üldkohtu küsimusele vastates, et käesoleva väite raames esitatud määr 1,95% tuleneb alusetult makstud toetuste ja sanktsioonide arvutamise meetodist, mis oli kõne all teise väite raames, piisab, kui meenutada, et argumendid, mis Ühendkuningriik nimetatud meetodi kohta esitas, on teise väite analüüsi juures tagasi lükatud.
Seega Ühendkuningriik, kelle ülesanne on vastavalt eespool punktis 66 meenutatud nõuetele tõendada, et komisjon on eksinud põllumajandusturgude ühist korraldust käsitlevate liidu eeskirjade rikkumise finantstagajärgede määratlemisel, ei saa sellise argumendiga tõendada, et komisjon on tema tuvastatud rikkumise finantstagajärgede määratlemisel eksinud.
Seetõttu tuleb järeldada, et komisjon ei eksinud, kui ta kohaldas kõikidele taotlusaastal 2009 Põhja‑Iirimaal ühtse otsemaksete kava raames tehtud kulutustele ühekordset korrektsiooni 5,19%.
Järelikult tuleb esimene väide tagasi lükata.
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud Ühendkuningriigi kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele Ühendkuningriigi kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Martins Ribeiro
Gervasoni
Madise
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 4. septembril 2015 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Õiguslik raamistik

Ühise põllumajanduspoliitika rahastamist reguleerivad liidu õigusnormid

Määrus (EÜ) nr 1290/2005

Määrus (EÜ) nr 885/2006

Määrused (EÜ) nr 1782/2003 ja nr 73/2009

Määrused (EÜ) nr 796/2004 ja nr 1122/2009

Dokument nr VI/5330/97

Liidu õigusnormid liidu finantshuvide kaitse kohta

Vaidluse taust

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

Sissejuhatavad kaalutlused

Teine väide, et on rikutud õigusnormi ja tehtud faktivigasid teiseste kontrollide puudulikkuse ning eeskätt alusetult makstud toetuste ja üledeklareerimise puhul kohaldatavate sanktsioonide arvutamise meetodite osas

Esimene, kolmas ja neljas väiteosa, mis puudutavad fondi finantsriski hindamismeetodit

– Esimene väiteosa, mis puudutab toetusõiguste väärtuse tagasiulatuvat ümberhindamist

– Kolmas väiteosa, mis puudutab alusetult saadu tagasinõudmist

– Neljas väiteosa, mis puudutab vähendamisi ja väljaarvamisi pindala üledeklareerimise puhul

Teine väiteosa, mis puudutab toetusõiguste uuesti arvutamisel loomakasvatustoetustega seotud pindalade erinevuste arvessevõtmist

Viies väiteosa, mis puudutab tahtlikku üledeklareerimist

Esimene väide, et on rikutud õigusnormi ja tehtud faktivigu fondi tegeliku kahju suuruse kindlaksmääramisel

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.