CELEX: 62009CJ0262
Kapitāla brīva aprite
Ienākuma nodoklis
Apliecinājums par faktiski samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli par ārvalsts izcelsmes dividendēm
Nodokļu dubultās uzlikšanas dividendēm novēršana
Nodokļa atlaide par sabiedrību rezidentu pārskaitītajām dividendēm
Saistībā ar atskaitāmo ārvalsts nodokli prasītie pierādījumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 56. un 58. panta, kuri kopš 2009. gada 1. decembra ir aizstāti ar LESD
63. un 65. pantu, interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp 1997. gada 3. maijā mirušā H. Meilikes [
H. Meilicke
] mantiniekiem V. Meiliki, H. K. Veidi, M. Štefleri un
Finanzamt Bonn‑Innenstadt
(Bonnas‑Innenštates Finanšu pārvalde, turpmāk tekstā – “
Finanzamt
”) par nodokļu uzlikšanu dividendēm, ko mirušajai personai 1995.–1997. gadā izmaksāja Dānijā un Nīderlandē reģistrētas sabiedrības.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības
EK līguma trešās daļas par Eiropas Kopienas politiku III sadaļas “Personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite” 4. nodaļas
“Kapitāls un maksājumi” 56. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
un trešo valstu starpā.”
EKL 58. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Šā Līguma 56. pants neskar dalībvalstu tiesības:
a)      piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas
vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ;
[..].”
EKL 58. panta 3. punktā bija noteikts:
“Šā panta 1. un 2. punktā minētie pasākumi un procedūras nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla
brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka 56. pants.”
Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīvas 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo
nodokļu jomā (OV L 336, 15. lpp.) 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“1.      Dalībvalsts kompetenta iestāde var lūgt citas dalībvalsts kompetentu iestādi konkrētā gadījumā nosūtīt 1. panta 1. punktā
minēto informāciju. [..]”

No 1995. līdz 1997. gadam piemērojamās Vācijas tiesību normas
Atbilstoši Vācijas 1990. gada 7. septembra Likuma par ienākuma nodokli (
Einkommensteuergesetz
,
BGBl
. 1990 I, 1898. lpp.), kas ir grozīts ar 1993. gada 13. septembra likumu (
BGBl
. 1993 I, 1569. lpp.; turpmāk tekstā – “
EStG
”), 1., 2. un 20. pantam personu, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā un kuras tādējādi ir arī Vācijas iekšzemes nodokļu
maksātāji, saņemtās dividendes Vācijā tiek apliktas ar nodokli kā ienākumi no kapitālieguldījumiem.
Atbilstoši 1991. gada 11. marta Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli (
Körperschaftsteuergesetz
,
BGBl
. 1991 I, 638. lpp.), kas ir grozīts ar 1993. gada 13. septembra likumu (turpmāk tekstā – “
KStG
”), 27. panta 1. punktam kapitālsabiedrību, kas ir Vācijas iekšzemes uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas, izmaksātās dividendes
tiek apliktas ar šo nodokli 30 % apmērā. Tas izpaužas kā peļņas, kas atbilst 70 % no ienākumiem pirms nodokļa samaksas, izmaksāšana
un nodokļa atlaides 30/70 jeb 3/7 apmērā no saņemtajām dividendēm piešķiršana.
Saskaņā ar
EStG
36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunktu, kas interpretēts Tiesas 2007. gada 6. marta spriedumā lietā C‑292/04
Meilicke
u.c. (Krājums, I‑1835. lpp.), šī nodokļa atlaide tiek piemērota tikai dividendēm, kas saņemtas no kapitālsabiedrībām, kuras
ir Vācijas vai citas dalībvalsts iekšzemes uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas. Līdz ar to ienākuma nodokļa maksātājiem,
kas ir Vācijas iekšzemes nodokļu maksātāji, ir tiesības uz minēto nodokļa atlaidi, ja tie saņem dividendes no Vācijā vai no
citās valstīs reģistrētām sabiedrībām.
Atbilstoši
EStG
36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunkta ceturtā teikuma b) punktam uzņēmumu ienākuma nodokļa atskaitīšana nenotiek,
ja nav iesniegts
KStG
44. pantā un nākamajos pantos minētais apliecinājums par uzņēmumu ienākuma nodokļa samaksu.

KStG
44. pantā ir paredzēts:
“1.      Sabiedrībai, kas ir iekšzemes nodokļu maksātāja un kas uz sava rēķina veic maksājumus tās akcionāriem, kuri uzskatāmi par
ienākumiem
EStG
20. panta 1. punkta 1. vai 2. otrā apakšpunkta izpratnē, ir pienākums, ievērojot 2. punktu, saviem akcionāriem pēc pieprasījuma
sagatavot apliecinājumu par samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli atbilstoši oficiāli noteiktam paraugam, ietverot šādus datus:
1.       akcionāra uzvārdu un adresi;
2.      maksājumu summu;
3.      samaksas datumu;
4.      atskaitāmo uzņēmumu ienākuma nodokļa summu saskaņā ar
EStG
36. panta 2. punkta 3. apakšpunkta pirmo teikumu;
5.      atmaksājamā uzņēmumu ienākuma nodokļa summu 52. panta izpratnē; pietiek, ka norāde attiecas uz akciju, daļu vai tiesībām uz
visu maksājumu;
6.      daļu, kādā maksājums ir domāts izlietošanai [pašu] kapitālā 30. panta 2. punkta 1. apakšpunkta izpratnē;
7.      daļu, kādā maksājums ir domāts izlietošanai [pašu] kapitālā 30. panta 2. punkta 4. apakšpunkta izpratnē.
[..]”
Vācijas Likuma par nodokļiem (
Abgabenordnung
), ieviests ar 1976. gada 16. marta likumu (
BGBl
. 1976 I, 613. lpp., un labojums,
BGBl
. 1977 I, 269. lpp.), tā 2002. gada 1. oktobrī publicētajā versijā (
BGBl
. 2002 I, 3866. lpp., un labojums,
BGBl
. 2003 I, 61. lpp.; turpmāk tekstā – “
AO
”) 175. pantā ir paredzēts:
“(1)      Nodokļa paziņojumu sagatavo, atceļ vai groza,
[..]
2.      ja iestājas notikums, kam nodokļu kontekstā ir nozīme attiecībā uz pagātni (notikums ar retroaktīvu ietekmi).
Pirmajā teikumā 2. punktā minētajos gadījumos termiņš nodokļu noteikšanai sākas, beidzoties kalendārajam gadam, kurā notikums
iestājies.
[..]”
2004. gada 9. decembrī
AO
tika grozīts daļā, kas attiecas uz nodokļa paziņojuma galīgo raksturu un tā grozīšanu notikuma ar retroaktīvu ietekmi gadījumā,
ar Likumu par ES direktīvu transponēšanu valsts nodokļu tiesību aktos un grozījumiem pārējos tiesību aktos (
Gesetz zur Umsetzung von EU‑Richtlinien in nationales Steuerrecht und zur Änderung weiterer Vorschriften
,
BGBl
. 2004 I, 3310. lpp.; turpmāk tekstā – “grozītais
AO
”). No šī likuma par grozījumiem 8. panta izriet, ka grozītā
AO
175. panta 2. punkta otrā teikuma redakcija ir šāda:
“Vēlāka apliecinājuma vai sertifikāta iesniegšana nav uzskatāma par līdzvērtīgu notikumam ar retroaktīvu ietekmi.”
Grozītā
AO
175. panta 2. punkta otrā teikuma piemērojamības laikā ierobežošanai 1976. gada 14. decembra Likuma par nodokļiem ieviešanas
likuma (
Einführungsgesetz zur Abgabenordnung
,
BGBl
. 1976 I, 3341. lpp., un labojumi
BGBl
. 1977 I, 667. lpp.; turpmāk tekstā – “
EGAO
”) 97. panta 9. punkta trešā daļa, kas arī tikusi grozīta, ir izteikta šādā redakcijā:
“[Grozītā]
AO
175. panta 2. punkta otrais teikums tiek piemērots tad, ja apliecinājums vai sertifikāts ir ticis iesniegts pēc 2004. gada
28. oktobra. [..]”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
H. Meilikem, kura pastāvīgā dzīvesvieta bija Vācijā, piederēja Nīderlandē un Dānijā reģistrētu sabiedrību akcijas. No 1995. līdz
1997. gadam viņš saņēma dividendes DEM 39 631,32 jeb EUR 20 263,17 kopsummā.
2000. gada 30. oktobra vēstulē prasītāji pamata prāvā lūdza
Finanzamt
piešķirt nodokļa atlaidi 3/7 no šīm dividendēm apmērā, kas būtu atskaitāma no H. Meilikes maksājamā ienākuma nodokļa.

Finanzamt
noraidīja šo lūgumu, pamatodama, ka no ienākuma nodokļa var atskaitīt tikai tādu uzņēmumu ienākuma nodokli, kurš uzlikts sabiedrībām,
kas ir Vācijas iekšzemes uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas.
Prasītāji pamata lietā pārsūdzēja šo lēmumu
Finanzgericht Köln
(Ķelnes Finanšu tiesa), kura ar 2004. gada 24. jūnija lēmumu Tiesai uzdeva šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai EKL 56. panta 1. punktam un 58. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 3. punktam atbilst [
EStG
] 36. panta 2. punkta 3. apakšpunkts, saskaņā ar kuru tikai tāds uzņēmumu ienākuma nodoklis, kuru maksā sabiedrība vai apvienība,
kas ir iekšzemes nodokļu maksātāja, tiek atskaitīts no maksājamā iedzīvotāju ienākuma nodokļa 3/7 no ienākumiem apmērā
EStG
20. panta 1. punkta 1. vai 2. apakšpunkta izpratnē?”
Pēc 2004. gada 7. septembra sprieduma lietā C‑319/02
Manninen
(Krājums, I‑7477. lpp.) prasītāji pamata prāvā grozīja savu prasību ar 2005. gada 7. janvāra, 2007. gada 16. maija un 2007. gada
23. novembra procesuālajiem rakstiem, prasot uzņēmumu ienākuma nodokļa atlaidi noteikt nevis vairs 3/7 apmērā no strīdīgajām
dividendēm, bet gan 34/66 apmērā no Dānijas izcelsmes bruto dividendēm un 35/65 – apmērā no Nīderlandes bruto dividendēm.
Iepriekš minētajā spriedumā lietā
Meilicke
u.c. Tiesa nosprieda:
“EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds nodokļu tiesiskais regulējums, saskaņā ar
kuru, saņemot kapitālsabiedrības izmaksātās dividendes, akcionāram, kas ir dalībvalsts iekšzemes nodokļu maksātājs, ir tiesības
uz nodokļa atlaidi, kuras apmērs ir aprēķināts, ievērojot sadalāmajiem ienākumiem piemērojamā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes,
ja sabiedrība, kas izmaksā dividendes, ir reģistrēta tajā pašā dalībvalstī, bet šādu tiesību nav, ja minētā sabiedrība ir
reģistrēta citā dalībvalstī.”
Pēc šī sprieduma iesniedzējtiesa uzskata, ka attiecībā uz prasītājiem pamata lietā būtu jāatzīst tiesības uz nodokļa atlaidi,
kuras apmērs tiek aprēķināts, ievērojot sadalāmajiem ienākumiem piemērotā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes dalībvalstī, kurā
sabiedrība, kas izmaksā dividendes, ir reģistrēta.

Finanzgericht Köln
tajā pašā laikā atzīst, ka reāli nevar noteikt šī nodokļa kontekstā Nīderlandē un Dānijā faktiski samaksātās summas. Tādējādi
iesniedzējtiesa šaubās par veicamajiem soļiem, it īpaši par konkrētu aprēķinu, lai varētu noteikt nodokļa atlaides apmēru,
uz ko prasītāji pamata lietā varētu pretendēt. Šajā ziņā minētā tiesa spēj iztēloties trīs iespējamos risinājumus, proti,
pirmkārt, piemērot valsts tiesību normu, kurā noteikts, ka uzņēmumu ienākuma nodokli par ārvalsts izcelsmes dividendēm var
atskaitīt ienākuma nodoklī tādā apmērā, kas atbilst piemērojamai daļai attiecībā uz bruto dividendēm, ko izmaksājušas iekšzemes
sabiedrības, otrkārt, veikt par ārvalsts dividendēm samaksātā uzņēmumu ienākuma nodokļa aplēses vai, treškārt, noteikt, cik
precīzi vien iespējams, uzlikto ārvalsts uzņēmumu ienākuma nodokļa summu. Saistībā ar šo pēdējo minēto pieņēmumu tā jautā,
kādi ir vajadzīgie pierādījumu elementi, lai varētu veikt nodokļa atlaides aprēķinu.
Šajā kontekstā
Finanzgericht Köln
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai EKL 56. panta 1. punktā un 58. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 3. punktā paredzētajai kapitāla brīvai apritei, kā arī
efektivitātes principam un
effet utile
principam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā
EStG
36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunkts ([pamata lietas] faktiskajiem apstākļiem piemērojamā redakcijā), saskaņā
ar kuru uzņēmumu ienākuma nodoklis 3/7 apmērā no bruto dividendēm ir atskaitāms no iedzīvotāju ienākuma nodokļa, ja tās neizriet
no pašu kapitāla sadales tai piemērojamā
KStG
30. panta 2. daļas 1. punkta izpratnē ([pamata lietā] apskatāmajos gados piemērojamā redakcijā), kaut arī kādā Eiropas Kopienas
dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātajām dividendēm uzliktais un reāli samaksātais uzņēmumu ienākuma nodoklis nav
faktiski konstatējams un var būt lielāks?
2)      Vai [..]paredzētajai kapitāla brīvai apritei, efektivitātes principam un
effet utile
principam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā
EStG
36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunkta ceturtā teikuma b) punkts ([pamata lietā] apskatāmajos gados piemērojamā
redakcijā), saskaņā ar kuru, lai atskaitītu uzņēmumu ienākuma nodokli, ir nepieciešams iesniegt apliecinājumu par samaksāto
uzņēmumu ienākuma nodokli
KStG
44. un nākamo pantu izpratnē ([pamata lietā] apskatāmajos gados piemērojamā redakcijā), kurā tostarp ir ietverta atskaitāmā
uzņēmumu ienākuma nodokļa summa, kā arī maksājuma sastāvs atbilstoši dažādām izmantojamā pašu kapitāla daļām saskaņā ar speciālo
regulējumu par pašu kapitālu
KStG
30. panta izpratnē ([pamata lietā] apskatāmajos gados piemērojamā redakcijā), kaut arī ārvalstī reāli samaksātais atskaitāmais
uzņēmumu ienākuma nodoklis nav faktiski konstatējams un apliecinājumu par ārvalstu dividendēm faktiski nav iespējams iesniegt?
3)      Vai [..] paredzētā kapitāla brīvā aprite pieprasa, lai gadījumos, kad nav reāli iespējams iesniegt apliecinājumu par samaksāto
uzņēmumu ienākuma nodokli
KStG
44. panta izpratnē ([pamata lietā] apskatāmajos gados piemērojamā redakcijā) un kad nav iespējams noteikt ārvalstu dividendēm
uzlikto samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli, tiktu ņemti vērā arī iepriekšējie netiešie uzņēmumu ienākuma nodokļa maksājumi,
nosakot uzliktā uzņēmumu ienākuma nodokļa apmēru?
4)      a)     Ja atbilde uz 2. jautājumu ir noliedzoša un [tādējādi] ir nepieciešams apliecinājums par samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli:
vai efektivitātes princips un
effet utile
princips ir jāsaprot tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā
AO
175. panta 2. punkta otrais teikums kopā ar
EGAO
97. panta 9. punkta trešo daļu, saskaņā ar kuriem no 2004. gada 29. oktobra, neparedzot pārejas posmu atskaitāmā ārvalsts
uzņēmumu ienākuma nodokļa pieprasīšanai, apliecinājuma par samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli iesniegšana vairs netiek uzskatīta
par notikumu ar retroaktīvām sekām, līdz ar ko ārvalsts uzņēmumu ienākuma nodokļa atskaitīšana atbilstoši spēkā esošajām tiesībām
par iedzīvotāju ienākuma nodokļa aprēķināšanu ir padarīta par neiespējamu?
b)      Ja atbilde uz 2. jautājumu ir apstiprinoša un nav nepieciešams apliecinājums par samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli: vai
EKL 56. pantā paredzētajai kapitāla brīvai apritei, efektivitātes principam un
effet utile
principam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā
AO
175. panta 1. punkta 2. apakšpunkts, saskaņā ar kuru nodokļa apmērs ir jāgroza, ja iestājas notikums ar retroaktīvām sekām,
kā, piemēram, tiek iesniegts apliecinājums par samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli, un tādēļ attiecībā uz iekšzemes sabiedrību
dividendēm ir iespējama uzņēmumu ienākuma nodokļa atskaitīšana arī tad, ja nodokļa apmērs ir galīgi noteikts, bet attiecībā
uz ārvalsts sabiedrību dividendēm tas nav iespējams bez apliecinājuma par samaksāto uzņēmumu ienākuma nodokli?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar šo jautājumu, to lasot kopā ar nākamajiem diviem jautājumiem, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 56. un 58. pants ir
jāinterpretē tādējādi, ka, neiesniedzot vajadzīgos pierādījumu elementus, kas prasīti saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem,
lai saņemtu nodokļa atlaidi saistībā ar uzņēmumu ienākuma nodokli, kas ir samaksāts par dividendēm, ar tiem netiek pieļauta
tāda tiesību norma kā
EStG
36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunkts, saskaņā ar kuru uzņēmumu ienākuma nodoklis par ārvalsts izcelsmes dividendēm
ir jāatskaita no ienākumu nodokļa tādā apmērā, kas atbilst uzņēmumu ienākuma nodokļa daļai par bruto dividendēm, ko izmaksājušas
iekšzemes sabiedrības.
Iepriekš minētā sprieduma lietā
Meilicke
u.c. motīvu daļā Tiesa vispirms norādīja, ka
Finanzgericht Köln
iesniedza savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pirms tika pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā
Manninen
.
Tālāk Tiesa minētā sprieduma lietā
Manninen
54. punktā atgādināja, ka, aprēķinot nodokļa atlaidi, kuru piešķir akcionāram, kas ir Somijas iekšzemes nodokļu maksātājs
un kas saņem dividendes no citā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības, ir jāņem vērā nodoklis, kuru faktiski samaksājusi sabiedrība,
kas reģistrēta šajā citā dalībvalstī, kā tas izriet no vispārējiem noteikumiem, kas piemērojami apliekamās bāzes aprēķinam,
kā arī no uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes šajā pēdējā minētajā dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā
Meilicke
u.c., 15. punkts).
Ņemot vērā, no vienas puses, prasītāju pamata lietā prasību saņemt nodokļa atlaidi atbilstoši 34/66 Dānijas izcelsmes dividendēm
un 35/65 – Nīderlandes izcelsmes dividendēm, un, no otras puses, Vācijas valdības nostāju, ka ārvalstu izcelsmes dividenžu
gadījumā nodokļa atlaidi iepriekš noteiktā apmērā, kas atbilst 3/7 no saņemtajām dividendēm, nevarot piešķirt, jo nodokļa
atlaidei esot jābūt saistītai ar nodokļa likmi, ko piemēro sadalītajai peļņai, atbilstoši tās valsts nodokļu tiesību aktiem
par uzņēmumu ienākuma nodokli, kuras teritorijā ir reģistrēta sabiedrība, kas izmaksājusi dividendes (iepriekš minētais spriedums
lietā
Meilicke
u.c., 16. un 17. punkts), Tiesa apstiprināja no iepriekš minētā sprieduma lietā
Manninen
izrietošo judikatūru.
No iepriekš minētā izriet, ka, sniegdama atbildi uz prejudiciālo jautājumu iepriekš minētajā spriedumā lietā
Meilicke
u.c., kas atgādināta šī sprieduma 20. punktā, Tiesa izslēdza to, ka nodokļa atlaides, uz kuru nodokļu maksātājam akcionāram
ir tiesības dalībvalstī saistībā ar dividendēm, kas saņemtas no citā dalībvalstī reģistrētas kapitālsabiedrības, aprēķinu
var veikt, pamatojoties uz ko citu, nevis uz uzņēmumu ienākuma nodokļu likmi, kāda piemērota sadalītajai peļņai, saskaņā ar
sabiedrības, kas izmaksājusi dividendes, reģistrācijas valsts tiesībām.
Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja dalībvalstī pastāv sistēma nodokļu vairākkārtējas uzlikšanas vai ekonomiskās dubultās
nodokļu uzlikšanas novēršanai vai samazināšanai gadījumā, kad sabiedrības rezidentes izmaksā dividendes rezidentiem, tāda
pati attieksme ir jāpiemēro arī attiecībā uz dividendēm, kuras rezidentiem izmaksā sabiedrības nerezidentes (šajā ziņā skat.
2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑315/02
Lenz
, Krājums, I‑7063. lpp., 27.–49. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Manninen
, 29.–55. punkts, un 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑374/04
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
, Krājums, I‑11673. lpp., 55. punkts).
Faktiski šādu sistēmu ietvaros dalībvalsts rezidenta akcionāra situācija, kurš saņem dividendes no šajā pašā valstī reģistrētas
sabiedrības, ir salīdzināma ar to minētās valsts akcionāru rezidentu situāciju, kuri saņem dividendes no citā dalībvalstī
reģistrētas sabiedrības, tiktāl, ciktāl gan valsts izcelsmes dividendēm, gan ārvalsts izcelsmes dividendēm var, pirmkārt,
akcionāru sabiedrību gadījumā – vairākkārtēji uzlikt nodokli un, otrkārt, galīgo akcionāru gadījumā – piemērot dubulto ekonomisko
nodokļu uzlikšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Lenz
, 31. un 32. punkts; lietā
Manninen
, 35. un 36. punkts, kā arī lietā
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
, 56. punkts).
Šīs judikatūras kontekstā tādai dalībvalstij kā Vācijas Federatīvajai Republikai, ņemot vērā tās ekonomiskās nodokļu dubultas
uzlikšanas novēršanas sistēmu, dividendēm, kuras sabiedrības nerezidentes izmaksā fiziskām personām rezidentiem, ir jāpiemēro
līdzvērtīgs režīms kā dividendēm, kuras rezidentiem izmaksā sabiedrības nerezidentes. Tas nozīmē, ka šis valsts tiesiskais
režīms, cik vien iespējams, ir jāattiecina uz pārrobežu gadījumiem. Tā gadījumos, kuros uzņēmumu ienākuma nodokļa sakarā netieši
iepriekšēju nodokļa uzlikšanu nav iespējams ņemt vērā valsts līmenī – kas ir jāizvērtē valsts tiesai –, šādu vērā ņemšanu
nevar arī īstenot attiecībā uz dividendēm, kuras no sabiedrībām nerezidentēm saņēmuši rezidenti.
Tādā kontekstā kā pamata lietā dalībvalsts pienākums līdzsvarot ekonomisko nodokļu dubultu uzlikšanu attiecībā uz fizisku
personu, kas ir ārvalstu izcelsmes dividenžu gala saņēmēja, ir ierobežots ar uzņēmuma ienākuma nodokļa par dividendēm, ko
izmaksājusī sabiedrība saskaņā ar tās reģistrācijas valsts tiesībām ir samaksājusi, atskaitīšanu no ienākuma nodokļa, kas
akcionāram, savukārt, ir jāmaksā par šīm dividendēm.
Faktiski – kā to arī apgalvo
Finanzamt Köln
un Vācijas valdība – kapitāla brīva aprite, kas noteikta LESD 56. panta 1. punktā, nevar būt pamats tam, lai dalībvalstīm
noteiktu par pienākumu darīt ko vairāk nekā atcelt valsts ienākuma nodokli, kas akcionāriem jāmaksā par saņemtajām ārvalstu
izcelsmes dividendēm, un atmaksāt summu, kuras izcelsme meklējama citas dalībvalsts nodokļu sistēmā (skat. pēc analoģijas
2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑446/04
Test Claimants in the FII Group Litigation
, Krājums, I‑11753. lpp., 52. punkts), jo citādi, īstenojot otrās dalībvalsts pilnvaras nodokļu jomā, tiktu ierobežota pirmās
dalībvalsts nodokļu autonomija (skat. tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā
Test Claimants in the FII Group Litigation
, 47. punkts; 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C‑194/06
Orange European Smallcap Fund
, Krājums, I‑3747. lpp., 30. punkts, kā arī 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑128/08
Damseaux
, Krājums, I‑6823. lpp., 25. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu, to lasot kopā ar diviem nākamajiem jautājumiem, ir jāatbild, ka, lai aprēķinātu
nodokļa atlaidi, uz kuru akcionāram ir tiesības dalībvalstī, kurā viņš ir reģistrēts kā nodokļu maksātājs, saistībā ar citā
dalībvalstī reģistrētas kapitālsabiedrības izmaksātajām dividendēm, ar EKL 56. un 58. pantu netiek pieļauts, ka – ja netiek
iesniegti pierādījumi, ko prasījis pirmās minētās dalībvalsts likumdevējs, – tiek piemērota tāda tiesību norma kā
EStG
36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunkts, saskaņā ar kuru uzņēmumu ienākuma nodoklis par ārvalsts izcelsmes dividendēm
tiek atskaitīts no akcionāra ienākuma nodokļa apmērā, kas atbilst uzņēmumu ienākuma nodoklim par bruto dividendēm, ko izmaksājušas
pirmās minētās dalībvalsts sabiedrības. Nodokļa atlaides apmērs būtu jāaprēķina, ievērojot uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes,
kas sadalītajai peļņai ir bijis piemērots atbilstoši izmaksātājas sabiedrības reģistrācijas valsts tiesībām, taču katrā ziņā
atskaitāmā summa nevar pārsniegt tā ienākuma nodokļa summu, kas akcionāram dalībvalstī, kurā viņš ir reģistrēts kā nodokļu
maksātājs, ir jāmaksā par saņemtajām dividendēm.

Par otro un trešo jautājumu
Ar savu otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 56. un 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem
netiek pieļauts piemērot tādu tiesību normu kā
EStG
36. panta 2. punkta otro teikuma 3. apakšpunkta ceturtā teikuma b) punktu, saskaņā ar kuru precizitātes pakāpei, kā arī pierādījumu
iesniegšanas formai, kas akcionāram–nodokļu maksātājam ir jāievēro vienā dalībvalstī, lai tajā saņemtu nodokļa atlaidi saistībā
ar citā dalībvalstī reģistrētas kapitālsabiedrības izmaksātajām dividendēm, ir jābūt tādai pašai kā tai, kas pieprasīta, ja
izmaksātāja sabiedrība ir pirmās minētās dalībvalsts rezidente. Apstiprinošanas atbildes gadījumā tā jautā, kāda precizitātes
pakāpe ir uzskatāma par apmierinošu saistībā ar pierādījumiem, kas pierāda par dividendēm samaksāto ārvalsts uzņēmumu ienākuma
nodokļa likmi, lai noteiktu nodokļa atlaides apmēru, uz kuru tā saņēmējam ir tiesības, un vajadzības gadījumā, vai ar EKL
56. un 58. pantu valsts tiesai tiek ļauts minēto nodokļa likmi aplēst.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms ir jānorāda, ka nodokļa likme, kādai ir pakļauta sadalītā peļņa, pamatojoties
uz uzņēmumu ienākuma nodokli, kas piemērojams dividendes izmaksājušai sabiedrībai, ir jānosaka, cik vien precīzi iespējams,
jo tai ir izšķiroša nozīme, aprēķinot nodokļa atlaidi, uz kuru akcionāram ir tiesības savas dzīvesvietas valstī. Tā jau
a priori
ir izslēgts, ka šīs nodokļa atlaides aprēķins tiek balstīts uz vienkāršu pieņēmumu par atbilstošo likmi.
Tālāk ir jāatzīst, ka dalībvalstu nodokļu autonomijas princips ietver to, ka tās nosaka, kādi pierādījumi saskaņā ar to tiesību
sistēmām ir vajadzīgi, lai šādu nodokļa atlaidi saņemtu.
Neraugoties uz to, šī dalībvalstu nodokļu autonomija ir jāīsteno, ievērojot no Savienības tiesībām izrietošās prasības, tostarp
tās, kas minētas Līguma noteikumos par kapitāla brīvu apriti.
Šajā ziņā Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka iespējamās grūtības noteikt faktiski citā dalībvalstī samaksāto nodokļa
summu nevar pamatot šķērsli brīvai kapitāla apritei (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Manninen
, 54. punkts, un
Test Claimants in the FII Group Litigation
, 70. punkts).
Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nodokļa atskaitījuma saņemšana tiek
nodrošināta tikai tad, ja ir iesniegts attiecīgās dalībvalsts iekšējai sistēmai atbilstošs apliecinājums, nedodot akcionāram
iespēju ar citiem elementiem un atbilstošu informāciju pierādīt sabiedrības, kas izmaksājusi dividendes, reāli samaksāto nodokļa
summu, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kas aizliegts ar LESD 65. panta 3. punktu (skat. pēc analoģijas 2009. gada
27. janvāra spriedumu lietā C‑318/07
Persche
, Krājums. I‑359. lpp., 72. punkts).
Protams, no judikatūras izriet, ka fiskālās kontroles efektivitāte ir uzskatāma par primāru vispārējo interešu iemeslu, kas
var pamatot Līgumā garantēto pamatbrīvību izmantošanas ierobežošanu, un ka dalībvalsts drīkst piemērot pasākumus, kas ļauj
skaidri un precīzi pārbaudīt atskaitāmos izdevumus, kuri šajā dalībvalstī ir radušies (skat. tostarp 1997. gada 15. maija
spriedumu lietā C‑250/97
Futura Participations
un
Singer
,
Recueil
, I‑2471. lpp., 31. punkts, kā arī 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C‑39/04
Laboratoires Fournier
, Krājums, I‑2057. lpp., 24. punkts).
Tomēr, lai ierobežojošs pasākums būtu pamatots, tam ir jāatbilst samērīguma principam, proti, tam jābūt piemērotam paredzētā
mērķa sasniegšanai un tas nedrīkst pārsniegt tā sasniegšanai nepieciešamo (skat. it īpaši 2007. gada 18. decembra spriedumu
lietā C‑101/05
A
, Krājums, I‑11531. lpp., 55. un 56. punkts un tajos minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Persche
, 52. punkts).
Taču dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru šīs dalībvalsts ienākuma nodokļa maksātājiem, kas veikuši ieguldījumus citā
dalībvalstī reģistrētās kapitālsabiedrībās, pilnībā tiek aizliegts iesniegt citiem kritērijiem – nevis tiem, kas saskaņā ar
pirmās minētās dalībvalsts tiesību aktiem paredzēti vietējiem investoriem – atbilstošus pierādījumus, it īpaši attiecībā uz
iesniegšanas veidu, būtu pretrunā ne vien labas pārvaldības principam, bet, vispirmām kārtām, pārsniegtu to, kas vajadzīgs
nodokļu kontroles efektivitātes mērķa sasniegšanai.
Faktiski nav pieļaujams
a priori
izslēgt, ka minētie akcionāri būtu spējīgi sniegt atbilstošus pierādījumus, lai nodokli uzliekošās dalībvalsts nodokļu iestādes
varētu skaidri un precīzi pārbaudīt citās dalībvalstīs radušos izdevumu patiesumu un to veidu (skat. pēc analoģijas iepriekš
minēto spriedumu lietā
Laboratoires Fournier
, 25. punkts, un spriedumu lietā
Persche
, 53. punkts).
Attiecībā uz prasīto pierādīšanas pienākumu un precizitātes līmeni, kas prasīts pierādījumu sakarā nodokļa atlaides saņemšanai
par dividendēm, ko samaksājusi citā dalībvalstī reģistrēta kapitālsabiedrība, ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi,
ka dalībvalsts nodokļu iestādēm ir tiesības no nodokļu maksātāja pieprasīt pierādījumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai
izvērtētu, vai ir izpildīti attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktie nodokļa priekšrocības saņemšanas nosacījumi un tādējādi
– vai ir jāpiešķir pieprasītā priekšrocība (skat. 2011. gada 10. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑436/08 un C‑437/08
Haribo Lakritzen Hans Riegel
un
Österreichische Salinen
, Krājums, I‑0000. lpp., 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādu vērtējumu nedrīkst veikt pārāk formāli tā, ka tādu attaisnojošu dokumentu iesniegšana, kas nav pietiekami detalizēti
un nav noformēti kā apliecinājums par uzņēmumu ienākuma nodokļa samaksu, kā paredzēts tā akcionāra dalībvalsts tiesību aktos,
kurš saņēmis dividendes no citā dalībvalstī reģistrētas kapitālsabiedrības, bet kuri tomēr nodokli uzlikušās dalībvalsts nodokļu
iestādēm ļauj skaidri un precīzi noteikt, vai ir izpildīti nosacījumi nodokļa atlaides saņemšanai, šīm iestādēm būtu jāuzskata
par līdzvērtīgu minētā apliecinājuma iesniegšanai.
Attiecīgās nodokļu iestādes prasīto nodokļa priekšrocību var atteikt tikai tad, ja ieinteresētais akcionārs neiesniedz šī
sprieduma iepriekšējā punktā norādīto informāciju.
Šajā ziņā Tiesa jau ir precizējusi, ka iztrūkstošā informācijas plūsma nav problēma, ar ko būtu jānodarbojas attiecīgajai
dalībvalstij (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Haribo Lakritzen Hans Riegel
un
Österreichische Salinen
, 98. punkts).
Šajā spriedumā, kas attiecas uz sabiedrību, kura izmaksā dividendes, bet kas tādā pašā situācijā attiecas arī uz fiziskām
personām – akcionāriem, Tiesa turklāt atgādināja Direktīvas 77/799 tvērumu, kuras mērķis ir izvairīties no krāpšanas nodokļu
jomā.
Šajā ziņā fakts, ka attiecībā uz citās dalībvalstīs, kas nav tās valstis, kurās piešķirta nodokļa atlaide, dibinātu sabiedrību
izmaksātām dividendēm šīs dalībvalsts nodokļu administrācija var atsaukties uz savstarpējās palīdzības mehānismu, kas paredzēts
Direktīvā 77/799, nenozīmē, ka tai būtu jāatbrīvo dividendes saņēmusī sabiedrība no pienākuma iesniegt pierādījumus par nodokli,
ko dividenžu maksātāja sabiedrība samaksājusi citā dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Haribo Lakritzen Hans Riegel
un
Österreichische Salinen
, 100. punkts).
Faktiski, tā kā Direktīvā 77/799 ir paredzētas valstu nodokļu iestāžu tiesības pieprasīt informāciju, ko tās nevar iegūt pašas,
tad Direktīvas 77/799 2. panta 1. punktā ietvertā atsauce uz vārdu “var” ir domāta, lai norādītu, ka, lai gan minētajām iestādēm
ir tiesības lūgt informāciju no citas dalībvalsts kompetentās iestādes, šāds lūgums nekādā gadījumā nav obligāts. Katra dalībvalsts
izvērtē konkrētos gadījumus, kuros trūkst informācijas par tās teritorijā reģistrēto nodokļu maksātāju veiktajiem darījumiem,
un izlemj, vai šajos gadījumos ir pamatoti pieprasīt informāciju no citas dalībvalsts (iepriekš minētais spriedums lietā
Haribo Lakritzen Hans Riegel
un
Österreichische Salinen
, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ar Direktīvu 77/799 netiek prasīts, lai minētās nodokļu iestādes izmantotu šajā direktīvā paredzēto savstarpējās
palīdzības mehānismu ikreiz, kad šī nodokļa maksātāja sniegtā informācija nav pietiekama, lai izvērtētu, vai tā atbilst valsts
tiesiskajā regulējumā uzskaitītajiem nosacījumiem nodokļa atskaitīšanas metodes piemērošanai (skat. šajā ziņā iepriekš minēto
spriedumu lietā
Haribo Lakritzen Hans Riegel
un
Österreichische Salinen
, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
Iepriekš minētajā sakarā uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka attiecībā uz precizitātes līmeni, kādam jāatbilst prasītajiem
pierādījumiem, lai saņemtu nodokļa atlaidi par dividendēm, ko samaksājusi vienā dalībvalstī reģistrēta kapitālsabiedrība,
kas nav tā dalībvalsts, kurā šīs atlaides saņēmējs ir reģistrēts kā nodokļa maksātājs, ar EKL 56. un 58. pantu netiek pieļauts,
ka tiek piemērota tāda tiesību norma kā
EStG
36. panta 2. punkta otrais teikuma 3. apakšpunkta ceturtā teikuma b) punkts, saskaņā ar kuru atlaides pierādījumu, kas saņēmējam
jāiesniedz, precizitātei un iesniegšanas formai ir jābūt tādai pašai, kāda tā tiek prasīta, ja dividendes izmaksājošā sabiedrība
ir reģistrēta dalībvalstī, kurā atlaides saņēmējam nodoklis ir ticis uzlikts. Šīs pēdējās minētās dalībvalsts nodokļu iestādes
ir tiesīgas no attiecīgā atlaides saņēmēja pieprasīt attaisnojošus dokumentus, kas tām ļauj skaidri un precīzi izvērtēt, vai
ir izpildīti valsts tiesību aktos paredzētie nosacījumi nodokļa atlaides saņemšanai, un tās nedrīkst veikt minētās nodokļa
atlaides aplēses.

Par ceturto jautājumu
Uzdodama ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai efektivitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek
pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kas izriet no grozītā
AO
175. panta 2. punkta otrā teikuma un
EGAO
97. panta 9. punkta trešās daļas, saskaņā ar kuru retroaktīvi un bez pārejas perioda attiecīgās dalībvalsts nodokļu maksātājam
netiek ļauts saņemt ārvalsts uzņēmumu ienākuma nodokļa atskaitījumu saistībā ar dividendēm, ko tam samaksājusi citā dalībvalstī
reģistrēta kapitālsabiedrība, ja tas iesniedzis vai nu pirmās minētās dalībvalsts tiesību aktos noteiktajām prasībām atbilstošu
apliecinājumu [par nodokļa samaksu], vai arī attaisnojošus pierādījumus, kas tās nodokļu iestādēm ļauj skaidri un precīzi
izvērtēt, vai ir izpildīti šīs nodokļu priekšrocības saņemšanai minētie nosacījumi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma attiecīgajā jomā, procesuālie
noteikumi, kas paredzēti, lai nodrošinātu to tiesību aizsardzību, kas attiecīgajām personām pienākas atbilstoši Savienības
tiesībām, ir katras dalībvalsts iekšējās tiesiskās kārtības jautājums, ņemot vērā dalībvalstu procesuālās autonomijas principu,
tomēr ar nosacījumu, ka tie nav nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas valsts tiesībās (līdzvērtības
princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai ārkārtīgi sarežģītu Savienības tiesiskās kārtības piešķirto tiesību
izmantošanu (efektivitātes princips) (skat. 2004. gada 7. janvāra spriedumu lietā C‑201/02
Wells
,
Recueil
, I‑723. lpp., 67. punkts, kā arī 2006. gada 19. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑392/04 un C‑422/04
i‑21 Germany
un
Arcor
, Krājums, I‑8559. lpp., 57. punkts).
Attiecībā uz pēdējo minēto principu ir jāatgādina, ka Tiesa par saderīgu ar Savienības tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu
noteikšanu prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs,
kas vienlaikus aizsargā nodokļu maksātāju un attiecīgo administrāciju. Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi
grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (skat. 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑228/96
Aprile
,
Recueil
, I‑7141. lpp., 19. punkts).
Turklāt attiecībā uz nepamatoti iekasēto nodokļu atmaksu Tiesa jau ir precizējusi, ka, ja ar valsts tiesībām retroaktīvi tiek
grozīta nodokļa atmaksas kārtība, tad saskaņā ar efektivitātes principu tiek prasīts, lai jaunajā tiesiskajā režīmā tiktu
ietverts pārejas periods, ļaujot indivīdiem paredzēt periodu, lai piemērotos pēc tā pieņemšanas, un tie varētu iesniegt pieprasījumus
nodokļa atmaksai, ko tie būtu varējuši iesniegt saskaņā ar iepriekšējo regulējumu (skat. šajā ziņā 2002. gada 11. jūlija spriedumu
lietā C‑62/00
Marks & Spencer
,
Recueil
, I‑6325. lpp., 38. punkts, kā arī 2002. gada 24. septembra spriedumu lietā C‑255/00
Grundig Italiana
,
Recueil
, I‑8003. lpp., 37. punkts).
Taču no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ar saistītajiem grozītā
AO
175. panta 2. punkta otrā teikuma un
EGAO
97. panta 9. punkta trešās daļas noteikumiem to 2004. gada 9. decembra redakcijā retroaktīvi tika grozītas valsts tiesības,
un atbilstoši pārejas režīmam attiecīgie akcionāri nevarēja atsaukties uz savām tiesībām uz nodokļa atlaidi. Tādējādi ar efektivitātes
principu nav pieļaujams šāds grozījums tiesību aktos, jo ar to nodokļu maksātājiem saprātīgā termiņā nav ļauts izmantot savas
tiesības uz nodokļa atlaidi pārejas periodā. Iesniedzējtiesai ir jānosaka šis termiņš, lai ļautu akcionāriem izmantot šīs
tiesības – vai nu iesniegt apliecinājumu par uzņēmumu ienākuma nodokli valsts tiesību normu izpratnē, vai arī attaisnojošus
dokumentus, kā minēts šī sprieduma 54. punktā.
No iepriekš minētā izriet, ka uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka ar efektivitātes principu netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais
regulējums, kāds izriet no kā saistītajiem grozītā
AO
175. panta 2. punkta otrā teikuma un grozītā
EGAO
97. panta 9. punkta trešās daļas noteikumiem, saskaņā ar kuriem retroaktīvi un neparedzot pārejas periodu netiek pieļauts
atskaitīt par dividendēm, ko samaksājusi citā dalībvalstī dibināta kapitālsabiedrība, maksājamo uzņēmumu ienākuma nodokli,
ja tiek iesniegts vai nu apliecinājums par šī nodokļa samaksu saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā šo dividenžu
saņēmējs ir reģistrēts kā nodokļu maksātājs, vai arī attaisnojošus dokumentus, kas ļauj šīs dalībvalsts nodokļu iestādēm precīzi
un skaidri pārbaudīt, vai ir izpildīti nosacījumi nodokļa atlaides saņemšanai. Iesniedzējtiesas ziņā ir noteikt, kāds ir saprātīgs
termiņš minētā apliecinājuma vai attaisnojošu dokumentu iesniegšanai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
lai aprēķinātu nodokļa atlaidi, uz kuru akcionāram ir tiesības dalībvalstī, kurā viņš ir reģistrēts kā nodokļu maksātājs,
saistībā ar citā dalībvalstī reģistrētas kapitālsabiedrības izmaksātajām dividendēm, ar EKL 56. un 58. pantu netiek pieļauts,
ka – ja netiek iesniegti pierādījumi, ko prasījis pirmās minētās dalībvalsts likumdevējs, – piemēro tādu tiesību normu kā
1990. gada 7. septembra Likuma par ienākuma nodokli (
Einkommensteuergesetz
), kas grozīts ar 1993. gada 13. septembra likumu, 36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunkts, saskaņā ar kuru uzņēmumu
ienākuma nodoklis par ārvalsts izcelsmes dividendēm tiek atskaitīts no akcionāra ienākuma nodokļa apmērā, kas atbilst uzņēmumu
ienākuma nodoklim par bruto dividendēm, ko izmaksājušas pirmās minētās dalībvalsts sabiedrības. Nodokļa atlaides apmērs būtu
jāaprēķina, ievērojot sadalāmajiem ienākumiem piemērojamā uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes, kas izmaksājošai sabiedrībai ir
piemērojama saskaņā ar tās rezidences dalībvalsts tiesībām, taču katrā ziņā atskaitāmā summa nevar pārsniegt tā ienākuma nodokļa
summu, kas akcionāram dalībvalstī, kurā viņš ir reģistrēts kā nodokļu maksātājs, ir jāmaksā par saņemtajām dividendēm;
2)
attiecībā uz precizitātes līmeni, kādam jāatbilst prasītajiem pierādījumiem, lai saņemtu nodokļa atlaidi par dividendēm, ko
samaksājusi vienā dalībvalstī reģistrēta kapitālsabiedrība, kas nav tā dalībvalsts, kurā šīs atlaides saņēmējs ir reģistrēts
kā nodokļa maksātājs, ar EKL 56. un 58. pantu netiek pieļauts, ka tiek piemērota tāda tiesību norma kā
EStG
36. panta 2. punkta otrā teikuma 3. apakšpunkta ceturtā teikuma b) punkts, saskaņā ar kuru atlaides pierādījumu, kas saņēmējam
jāiesniedz, precizitātei un iesniegšanas formai ir jābūt tādai pašai kāda tā tiek prasīta, ja dividendes izmaksājošā sabiedrība
ir reģistrēta dalībvalstī, kurā atlaides saņēmējam nodoklis ir ticis uzlikts.
Šīs pēdējās minētās dalībvalsts nodokļu iestādes ir tiesīgas no attiecīgā atlaides saņēmēja pieprasīt attaisnojošus dokumentus,
kas tām ļauj skaidri un precīzi izvērtēt, vai ir izpildīti valsts tiesību aktos paredzētie nosacījumi nodokļa atlaides saņemšanai,
un tās nedrīkst veikt minētās nodokļa atlaides aplēses;
3)
ar efektivitātes principu netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds izriet no kā saistītajiem Likuma par nodokļiem
(
Abgabenordnung
), kas grozīts ar Likumu par ES direktīvu transponēšanu valsts nodokļu tiesību aktos un grozījumiem pārējos tiesību aktos
(
Gesetz zur Umsetzung von EU‑Richtlinien in nationales Steuerrecht und zur Änderung weiterer Vorschriften
), 175. panta 2. punkta otrā teikuma un grozītā 1976. gada 14. decembra Likuma par nodokļiem ieviešanas likuma (
Einführungsgesetz zur Abgabenordnung
) 97. panta 9. punkta trešās daļas noteikumiem, saskaņā ar kuriem retroaktīvi un neparedzot pārejas periodu netiek pieļauts
atskaitīt par dividendēm, ko samaksājusi citā dalībvalstī dibināta kapitālsabiedrība, maksājamo uzņēmumu ienākuma nodokli,
ja tiek iesniegts vai nu apliecinājums par šī nodokļa samaksu saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā šo dividenžu
saņēmējs ir reģistrēts kā nodokļu maksātājs, vai arī attaisnojoši dokumenti, kas ļauj šīs dalībvalsts nodokļu iestādēm precīzi
un skaidri pārbaudīt, vai ir izpildīti nosacījumi nodokļa atlaides saņemšanai. Iesniedzējtiesas ziņā ir noteikt, kāds ir saprātīgs
termiņš minētā apliecinājuma vai attaisnojošu dokumentu iesniegšanai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.