CELEX: 62007TJ0113
Kilpailu
Kartellit
Kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden markkinat
Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen
Markkinoiden jakaminen
Puolustautumisoikeudet
Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen
Sakot
Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto
Perustelut
Sakon laskentapohja
Viitevuosi

Asian tausta
1.
Kantaja
Kantaja, Toshiba Corp., on japanilainen yhtiö, jolla on toimintaa eri sektoreilla ja erityisesti kaasueristeisten kytkinlaitteiden
alalla. Lokakuun 2002 ja huhtikuun 2005 välisenä aikana sen toiminnasta kaasueristeisten kytkinlaitteiden alalla vastasi yhteisyritys
eli TM T & D Corp., jonka Toshiba Corp. omisti puoliksi Mitsubishi Electric Corp:in (jäljempänä Melco) kanssa ja joka purettiin
vuonna 2005.
2.
Tuotteet
Kaasueristeisiä kytkinlaitteita käytetään ohjaamaan energian virtausta sähköverkoissa. Ne ovat raskaita sähkölaitteita, joita
käytetään sähköasemien pääasiallisina komponentteina. Kaasueristeisiä kytkinlaitteita myydään maailmanlaajuisesti toimintavalmiiden
sähköasemien peruskomponentteina tai tällaisiin sähköasemiin liitettävinä erillisinä osina.
3.
Hallinnollinen menettely
ABB Ltd ilmoitti 3.3.2004 Euroopan yhteisöjen komissiolle kilpailua rajoittavista käytännöistä kytkinlaitealalla ja esitti
sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon
(EYVL C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötä koskeva tiedonanto) mukaisen, suullisen sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen.
ABB:n hakemusta sakoista vapauttamisesta täydennettiin suullisilla huomautuksilla ja asiakirjatodisteilla. Komissio myönsi
tämän perusteella ABB:lle 24.4.2004 ehdollisen vapautuksen sakoista.
Komissio aloitti ABB:n ilmoitusten perusteella tutkimuksen ja teki 11. ja 12.5.2004 tarkastuskäyntejä useiden sellaisten yhtiöiden
toimitiloissa, jotka toimivat kaasueristeisten kytkinlaitteiden alalla.
Komissio antoi 20.4.2006 väitetiedoksiannon, joka annettiin tiedoksi 20 yhtiölle, myös kantajalle. Komissio kuuli 18. ja 19.7.2006
niitä yhtiöitä, joille väitetiedoksianto oli osoitettu.
4.
Riidanalainen päätös
Komissio teki 24.1.2007 [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä päätöksen K(2006) 6762 lopullinen
(asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kojeistot; jäljempänä riidanalainen päätös).
Komissio esitti riidanalaisen päätöksen 113–123 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet
maailmanlaajuisesta kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden (jäljempänä kytkinlaitehankkeet) jakamisesta, tiettyjä
hankintamenettelyjä lukuun ottamatta, sopimiensa sääntöjen mukaisesti erityisesti niiden arvioituja historiallisia markkinaosuuksia
ilmentävien kiintiöiden säilyttämiseksi. Se täsmensi, että kytkinlaitehankkeiden jakamisessa käytettiin ”Japanin” yhteiskiintiöitä
ja ”Euroopan” yhteiskiintiöitä, joista ensimmäisen japanilaiset ja toisen eurooppalaiset tuottajat sitten jakoivat keskenään.
Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella (jäljempänä kiintiösopimus) määritettiin säännöt kytkinlaitehankkeiden jakamisesta
joko japanilaisille tai eurooppalaisille tuottajille ja niiden arvon huomioon ottamisesta vastaavassa kiintiössä. Lisäksi
komissio täsmensi riidanalaisen päätöksen 124–132 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat
sopineet kirjoittamattomasta järjestelystä (jäljempänä yhteistoimintajärjestely), jonka perusteella kytkinlaitehankkeet yhtäältä
Japanissa ja toisaalta kartellin eurooppalaisten jäsenten kotimaissa, joita kutsuttiin yhteisesti nimellä kytkinlaitehankkeiden
”tuotantomaat”, varattiin kartellin japanilaisille ja eurooppalaisille jäsenille. Tietojenvaihto kahden ryhmän välillä ei
koskenut kytkinlaitehankkeita ”tuotantomaissa”, eikä niitä sisällytetty vastaaviin kiintiöihin.
Kiintiösopimukseen sisältyi myös sääntöjä kartellin toiminnan kannalta välttämättömästä, kahden tuottajaryhmän välisestä tietojenvaihdosta,
josta vastasivat erityisesti mainittujen ryhmien sihteerit, toimintaan liittyvien hankintamenettelyjen manipuloinnista ja
niiden kytkinlaitehankkeiden hintojen asettamisesta, joita ei voitu jakaa. Kiintiösopimusta sovellettiin sen liitteen 2 mukaan
koko maailmassa, pois luettuina Yhdysvallat, Kanada, Japani ja 17 Länsi-Euroopan maata. Lisäksi kytkinlaitehankkeet muissa
Euroopan maissa kuin ”tuotantomaissa” varattiin yhteistoimintajärjestelyn perusteella myös eurooppalaiselle ryhmälle, ja japanilaiset
tuottajat sitoutuivat siihen, etteivät ne tee tarjouksia eurooppalaisissa kytkinlaitehankkeissa.
Komission mukaan kytkinlaitehankkeiden jakamista eurooppalaisten tuottajien välillä säänneltiin myös Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla
sopimuksella nimeltään ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-ryhmän sopimus kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta)
(jäljempänä Euroopan kiintiösopimus). Se mainitsi, että kytkinlaitehankkeita jaettiin Euroopassa samoja sääntöjä ja menettelytapoja
noudattaen kuin kytkinlaitehankkeita jaettaessa muissa maissa. Erityisesti kytkinlaitehankkeista Euroopassa oli myös ilmoitettava
ja ne oli luetteloitava, jaettava ja otettava huomioon yhteistoimintajärjestelyssä tai niille oli määritettävä vähimmäishintataso.
Päätöksessä esitettyjen tosiseikkojen ja oikeudellisten arviointien perusteella komissio katsoi kyseessä olevien yritysten
rikkoneen EY 81 artiklaa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklaa ja määräsi kyseessä
oleville yrityksille sakot, joiden määrä laskettiin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65
artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä
sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat) sekä yhteistyötä koskevassa tiedonannossa esitetyn menetelmän mukaisesti.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että kantaja oli osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen 15.4.1988–11.5.2004.
Kantajalle määrättiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetusta rikkomisesta riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa 90 900 000 euron
suuruinen sakko, josta sen oli maksettava TM T & D:n tekemää rikkomista vastaava määrä eli 4 650 000 euroa yhteisvastuullisesti
Melcon kanssa.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 18.4.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Vastine toimitettiin 27.8.2007 ja kantajan vastaus 22.10.2007.
Kantaja vaati unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 29.11.2007 toimittamallaan asiakirjalla yksipuolista tuomiota unionin
yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan nojalla. Tämä vaatimus hylättiin unionin yleisen tuomioistuimen toisen
jaoston 11.12.2007 antamalla päätöksellä.
Kirjallinen käsittely päättyi vastaajan toimitettua vastauksensa 17.12.2007.
Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti 22.9.2009 esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn. Unionin yleinen tuomioistuin pyysi työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena komissiota esittämään
joitakin asiakirjoja ja asianosaisia lausumaan näiden samojen asiakirjojen merkityksestä väitteissä, jotka koskevat asiakirjaan
tutustumisoikeuden loukkaamista. Unionin yleinen tuomioistuin esitti komissiolle myös kirjallisesti kaksi kysymystä, joihin
se pyysi komission vastausta istunnossa.
Komissio toimitti kyseiset asiakirjat vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen pyyntöön 26.10.2009. Kantaja esitti huomauksensa
näistä asiakirjoista 19.11.2009. Komissio vastasi kantajan huomautuksiin 2.12.2009.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin ja suullisiin kysymyksiin kuultiin
11.12.2009 pidetyssä istunnossa.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti 11.6.2010 antamallaan määräyksellä aloittaa suullisen käsittelyn uudelleen, määräsi komission
toimittamaan tiettyjä asiakirjoja työjärjestyksen 65 artiklan mukaisina asian selvittämistoimina ja määritti yksityiskohtaiset
säännöt siitä, kuinka kantaja voi tutusta asiakirjoihin.
Komissio noudatti tätä asian selvittämistointa säädetyssä määräajassa.
Suullinen käsittely päätettiin 28.7.2010.
Kantaja vaatii kannekirjelmässään, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen,
–        toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee kantajaa,
–        toissijaisesti muuttaa riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artiklaa kantajalle määrätyn sakon määrän kumoamiseksi tai sen alentamiseksi
huomattavasti,
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut pankkitakauksesta aiheutuneet kustannukset mukaan lukien.
Kantaja luopui istunnossa ensimmäisestä vaatimuksestaan, joka koski riidanalaisen päätöksen kumoamista kokonaisuudessaan.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen perusteettomana,
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi neljään kanneperusteeseen. Ensimmäisen kanneperusteen mukaan komissio ei ole näyttänyt riidanalaisessa
päätöksessä yhteistoimintajärjestelyä oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen. Toisen kanneperusteen mukaan komissio ei
ole näyttänyt toteen yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista. Kolmannen kanneperusteen mukaan
kantajan puolustautumisoikeuksia on loukattu. Neljännen kanneperusteen mukaan komissio on tehnyt virheen määrätessään kantajalle
sakon.
Komissio kiistää kantajan esittämien kanneperusteiden perusteltavuuden.
Aivan ensiksi on todettava, ettei kantaja ole täsmentänyt, mihin esittämistään kanneperusteista se perustaa eri vaatimuksensa.
Tästä on todettava, että kantaja on vedonnut ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen kanneperusteeseen tukeakseen vaatimustaan
siitä, että riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin se koskee kantajaa. Jos jokin näistä kanneperusteista hyväksytään,
riidanalainen päätös on kumottava lähtökohtaisesti kokonaisuudessaan siltä osin kuin se koskee kantajaa. Toisaalta neljäs
kanneperuste koskee kantajalle määrätyn sakon määrittämistä, joten kantaja on vedonnut siihen tukeakseen vaatimustaan sille
määrätyn sakon määrän kumoamisesta tai huomattavasta alentamisesta.
1.
Vaatimus riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artiklan kumoamisesta siltä osin kuin ne koskevat kantajaa
Ensimmäisenä on käsiteltävä kolmas kanneperuste, koska riidanalaisen päätöksen kumoaminen kantajan puolustautumisoikeuksien
loukkaamisen perusteella tekisi mainitun päätöksen aineellisen tutkimisen tarpeettomaksi. Sen jälkeen on tutkittava ensimmäinen
ja toinen kanneperuste.

Kolmas kanneperuste, jonka mukaan komissio on loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia
Kantaja katsoo, että sen puolustautumisoikeuksia on loukattu. Tämän kanneperusteen ensimmäisessä osassa kantaja vetoaa perustavanlaatuiseen
menettelyvirheeseen, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen määrittämistä riidanalaisen päätöksen päätösosassa. Toisessa
osassa kantaja väittää, että sen oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu. Kolmannessa osassa kantaja väittää, että komissio
on ottanut asiakirja-aineiston tietoja huomioon vääristyneellä tavalla.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan rikkominen on määritetty riittämättömästi riidanalaisen päätöksen päätösosassa
–       Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan komissio tyytyi riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 artiklassa vai mainitsemaan, että kantaja on osallistunut
erinäisiin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin määrittämättä, millä tavoin EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklaa on rikottu, mikä merkitsee perustavanlaatuista menettelyvirhettä.
Komissio kiistää kantajan väitteen paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta käy ilmi, että komissio toteaa asianomaisten yritysten osallistuneen erinäisiin EY 81
artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan vastaisiin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin kaasueristeisten kytkinlaitteiden
alalla ja täsmentää, mistä ajanjaksoista on kyse. Riidanalaisen päätöksen päätösosassa ei siis täsmennetä, millaisiin sopimuksiin
ja menettelytapoihin kantajan väitetään syyllistyneen.
On kuitenkin muistutettava, että päätöksen päätösosaa on tulkittava sen taustalla olevien perustelujen valossa (yhdistetyt
asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T‑325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij
ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 761 kohta). Esillä olevassa asiassa seuraamuksiin johtaneen kilpailusääntöjen
rikkomisen osatekijät esitetään lyhyesti etenkin riidanalaisen päätöksen 2 perustelukappaleessa ja niitä tarkennetaan riidanalaisen
päätöksen muissa perustelukappaleissa. Näissä olosuhteissa on katsottava, että riidanalaisen päätöksen päätösosan taustalla
olevien perustelujen perusteella komissio on määrittänyt kyseessä olevan rikkomisen riittävän tarkasti. Tämä kanneperusteen
osa on näin ollen hylättävä.
Kolmannen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että komissio ei ole antanut sen tutustua kaikkiin sitä vastaan ja sen puolesta puhuviin seikkoihin.
Kantajaa vastaan puhuvista seikoista se väittää, että se sai tutustua vain osittain vastaukseen, jonka Hitachi antoi väitetiedoksiantoon,
ja ettei se saanut tutustua Fujin lausuntoihin, joiden väitettiin tukevan riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa
mainittuja ABB:n lausuntoja. Kantaja katsookin, ettei se voinut lausua näkemystään eikä tullut kuulluksi näistä seikoista,
joten niihin ei sen mielestä voida vedota riidanalaisessa päätöksessä.
Kantajan puolesta puhuvista seikoista se täsmentää, että koska se ei saanut tutustua koko asiakirja-aineistoon, se ei kyennyt
päättämään, olivatko muut asianosaiset esittäneet muita merkityksellisiä seikkoja. Kantaja katsoo joka tapauksessa, että sen
olisi pitänyt saada tutustua täydentävään vastaukseen, jonka Hitachi Ltd antoi väitetiedoksiantoon ja joka on ristiriidassa
niiden päätelmien kanssa, joita riidanalaisessa päätöksessä tehtiin kiintiöön lukemista koskevista Hitachin lausunnoista.
Kantaja vetoaa myös Melcon ja Hitachin työntekijöiden lausuntoihin, jotka osoittavat, ettei yhteistoimintajärjestelyä ollut.
Se mainitsee lopuksi Arevan esittämät S:n lausunnot, jotka ovat selvästi ristiriidassa kiintiösopimuksen kestoa koskevan teorian
kanssa.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Puolustautumisoikeuksien noudattaminen edellyttää, että asianomainen saa hallinnollisen menettelyn kuluessa ilmaista asianmukaisesti
näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista,
joita komissio on käyttänyt perustamissopimuksen rikkomista koskevan väitteensä tukena (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P,
C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 66 kohta).
Puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus tutustua asiakirjoihin merkitsee sitä,
että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät asiakirjat,
joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta. Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat
asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta
(edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 68 kohta).
Tässä yhteydessä on palautettava mieleen, että asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan vasta hallinnollisen menettelyn kontradiktorisen
vaiheen alussa väitetiedoksiannolla kaikista niistä olennaisista seikoista, joihin komissio nojautuu tässä menettelyn vaiheessa,
ja että tällä yrityksellä on oikeus tutustua asiakirjoihin puolustautumisoikeuksiensa tehokkaan käyttämisen turvaamiseksi.
Näin ollen muiden kartelliin osallistuneiden yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset eivät lähtökohtaisesti kuulu
niihin tutkinta-aineiston asiakirjoihin, joihin osapuolet voivat tutustua (asia T-161/05, Hoechst v. komissio, tuomio 30.9.2009,
163 kohta, Kok., s. II-03555).
Jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen tai tällaiseen vastaukseen liitettyyn
asiakirjaan näyttääkseen EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamismenettelyssä toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä
menettelyssä mukana oleville yrityksille on kuitenkin annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen. Tällaisissa
olosuhteissa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen kyseinen ote tai tähän vastaukseen liitetty asiakirja on todellisuudessa
niitä yrityksiä vastaan puhuvaa näyttöä, jotka ovat mahdollisesti osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen (ks. edellä
42 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion 164 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Mainittua oikeuskäytäntöä
voidaan soveltaa vastaavasti ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.
On todettava vastaavasti, että jos väitetiedoksiantoon annetun vastauksen ote tai tällaiseen vastaukseen liitetty asiakirja
voivat olla merkityksellisiä yrityksen puolustautumiselle siten, että yritys voi vedota niihin komission tuossa vaiheessa
tekemien päätelmien vastaisina seikkoina, ne ovat puolustuksen puolesta puhuvia seikkoja. Kyseisen yrityksen on tällöin voitava
tutkia kyseinen vastauksen ote tai asiakirja ja lausua niistä.
Toisaalta pelkästään se seikka, että muut yritykset ovat esittäneet samat väitteet kuin kyseinen yritys ja että ne ovat mahdollisesti
käyttäneet enemmän resursseja puolustautumiseen, ei riitä siihen, että näitä väitteitä pidettäisiin yrityksen puolesta puhuvina
seikkoina (ks. vastaavasti asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 353 ja 355 kohta).
Sen seurauksista, että asiakirjaan tutustuminen ei ole tapahtunut näiden sääntöjen mukaan, on todettava, että se, että asiakirjaa,
johon komissio on nojautunut todetessaan kyseisen yrityksen rikkoneen kilpailusääntöjä, ei ole annettu tiedoksi, merkitsee
puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys osoittaa, että lopputulos, johon
komissio on päätöksessä päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli asianomaista vastaan puhuva asiakirja, jota ei ole annettu
tiedoksi, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta (edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v.
komissio, tuomion 71 ja 73 kohta).
Mikäli kyseessä on tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen yrityksen
on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn kulkuun
ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi kyennyt käyttämään kyseistä sen puolesta puhuvaa
asiakirjaa puolustuksessaan, eli se osoittaa, että jos se olisi kyennyt vetoamaan siihen hallinnollisessa menettelyssä, se
olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission siinä vaiheessa tekemien päätelmien kanssa,
ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan arviointeihin, joita komissio on tehnyt päätöksessä ainakin sen osalta
todetun menettelytavan vakavuudesta ja kestosta ja samalla sakon määrästä (edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 74 ja 75 kohta).
Se mahdollisuus, että tiedoksi antamatta jäänyt asiakirja olisi saattanut vaikuttaa menettelyn kulkuun ja komission päätöksen
sisältöön, voidaan näyttää toteen ainoastaan sen jälkeen, kun on tutkittu alustavasti tietyt todisteet, joista ilmenee, että
tiedoksi antamatta jääneillä asiakirjoilla saattoi – näiden todisteiden osalta – olla merkitystä, jota ei olisi saanut vähätellä
(edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 76 kohta).
Esillä olevassa asiassa on heti hylättävä ne kantajan väitteet, joiden mukaan se ei saanut tutustua komission asiakirja-aineistoon
kokonaisuudessaan. Edellä 41 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä käy nimittäin ilmi, että hallinnollisessa menettelyssä
osallisena olevien henkilöiden puolustamisoikeuksien turvaaminen ei edellytä, että heille on myönnettävä täysi oikeus tutustua
asiakirja-aineistoon.
Kantajaa vastaan puhuvista seikoista on huomautettava, ettei se täsmennä, mitkä sitä vastaan esitetyt seikat riidanalaisessa
päätöksessä olisivat sisältyneet siihen osaan Hitachin väitetiedoksiantoon antamaa vastausta, johon se ei saanut tutustua.
Kantaja ei myöskään yksilöi syitä, joiden vuoksi se, että se sai tutustua mainittuun asiakirjaan vain osittain, esti sitä
lausumasta näkemystään kiintiöön lukemista koskevista Hitachin lausunnoista, jotka ovat asiakirjassa olennainen kantajaa vastaan
puhuva näyttö. Näissä olosuhteissa on hylättävä kantajan väite siitä, että se sai tutustua Hitachin väitetiedoksiantoon antamaan
vastaukseen vain osittain.
Komissio myöntää lisäksi, ettei se voinut tukeutua Fujin esittämiin huomautuksiin, joita kantajalle ei annettu tiedoksi, perustellakseen
väitteet, joita kantajaa vastaan esitettiin riidanalaisessa päätöksessä, mutta kiistää, että se on tosiasiallisesti viitannut
niihin asianomaisia vastaan puhuvina seikkoina.
On kuitenkin todettava, että komissio viittasi Fujin esittämiin täydentäviin huomautuksiin ja varsinkin sen 21.11.2006 esittämiin
huomautuksiin riidanalaisen päätöksen 125 ja 255 perustelukappaleessa yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon toteen näyttämisen
tueksi.
Lopputulos, johon kantajan väitteen osalta päädytään, riippuu siksi tuloksesta, johon päädytään yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolon näyttöä koskevan ensimmäisen kanneperusteen tutkimisessa. Jos nimittäin todetaan, että kyseisen järjestelyn olemassaolo
on näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen myös sen jälkeen kun mainitut Fujin esittämät huomautukset on poistettu
asianomaisia vastaan puhuvien seikkojen joukosta, kantajan väitteet on hylättävä. Jos sen sijaan todetaan, että kyseiset huomautukset
ovat tarpeellinen todiste, joka tukee yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta esitettyjä riidanalaisen päätöksen toteamuksia,
kantajan väite on hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on siis kumottava siltä osin kuin se koskee kantajaa.
Unionin yleinen tuomioistuin on pyytänyt komissiota toimittamaan kantajan puolesta puhuvien seikkojen osalta kaikki asiakirjat,
jotka tämä on yksilöinyt jollakin tarkkuudella. Koska komissiolle osoitettu pyyntö perustui kantajan itsensä toimittamiin
tietoihin, kantajan 19.11.2009 esittämissä huomautuksissaan esittämää pyyntöä, että komissio toimittaa sille kaikki asiakirjat,
jotka se toimitti vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen vastaavasti asiassa T-112/07, Hitachi ym. vastaan komissio, ja
asiassa T-133/07 Mitsubishi Electric vastaan komissio, esittämiin pyyntöihin, ei ole syytä hyväksyä.
Komission tässä asiassa toimittamista eri asiakirjoista on ensinnäkin huomautettava, että toisin kuin kantaja väittää, Hitachin
väitetiedoksiantoon antamassa täydentävässä vastauksessa ei kyseenalaisteta ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismista esitettyjen
kantajan lausuntojen asiasisältöä. Hitachi tyytyi mainitussa täydentävässä vastauksessaan ainoastaan kiistämään komission
tulkinnan kyseisistä lausunnoista ja varsinkin niiden merkityksen näyttönä yhteistoimintajärjestelystä ja kilpailusääntöjen
yhtenä kokonaisuutena pidettävästä rikkomisesta, joka käsitti tämän yhteistoimintajärjestelyn ja kiintiösopimuksen. Hitachi
oli kuitenkin esittänyt nämä samat perustelut jo väitetiedoksiantoon antamansa ensimmäisen vastauksen otteessa, jonka komissio
oli antanut tiedoksi kantajalle. Hitachin väitetiedoksiantoon antamaa täydentävää vastausta ei näin ollen voida pitää asianomaisen
puolesta puhuvana seikkana, jonka tiedoksi antaminen olisi voinut vaikuttaa menettelyn kulkuun ja riidanalaisen päätöksen
sisältöön.
Huomautettakoon myös, että kantaja on väärässä valittaessaan 19.11.2009 esittämissään huomautuksissa siitä, että unionin yleisen
tuomioistuimen annettua komissiolle kehotuksen kantaja sai tutustua vain osittain Hitachin väitetiedoksiantoon antamaan täydentävään
vastaukseen. Se, että kantaja sai tutustua mainittuun asiakirjaan vain osittain johtuu nimittäin siitä, että kantaja oli määrittänyt
asiakirjan kirjelmissään mahdolliseksi itsensä puolesta puhuvaksi seikaksi yksinomaan siltä osin kuin se koski ilmoittamis-
ja kiintiöönlukemismekanismia.
Toiseksi on huomautettava, että Melcon ja Hitachin työntekijät kiistävät marraskuussa 2006 esittämissään kirjallisissa lausunnoissa
yhteistoimintajärjestelyn ja siitä käydyt keskustelut ja mainitsevat, että Euroopan markkinoille pääsyssä oli ollut ”huomattavia”
esteitä. Yksi Melcon todistajista huomauttaa lisäksi, että Fuji ei osallistunut kiintiösopimuksen allekirjoittamista edeltäviin
keskusteluihin, ja toinen puolestaan kertoo, että tiettyjen Euroopan maiden jättäminen kiintiösopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle
johtui kilpailulainsäädännön soveltamiseen liittyvästä riskistä. Hitachin todistajat puolestaan kertovat yksityiskohtia Alstomin
heinäkuussa 2002 tekemästä ehdotuksesta, joka koski eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien välistä järjestelyä, ja he
kertovat Hitachin hylänneen tämän ehdotuksen.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että yhtiön työntekijöiden kirjallisia todistajanlausuntoja, jotka on laadittu yhtiön valvonnan
alaisena ja jotka se on esittänyt puolustautuakseen komission hallinnollisen menettelyn aikana, ei voida pääsääntöisesti pitää
saman yhtiön ilmoituksista erillisinä ja itsenäisinä todisteina. Yhtiön näkemys tosiseikoista, joista komissio sitä moittii,
perustuu nimittäin yleensä ensisijaisesti sen työntekijöiden ja johtajien tietoihin ja mielipiteisiin.
Kantaja toisaalta itse kiisti yhteistoimintajärjestelyn ja siitä käydyt keskustelut hallinnollisen menettelyn aikana ja vetosi
siihen, että Euroopan markkinoille pääsyssä oli ollut ”huomattavia” esteitä. Näin ollen sitä, että tällaisia argumentteja
ovat esittäneet myös muut yritykset, ei voida pitää kantajan puolesta puhuvana seikkana.
Myös Alstomin heinäkuussa 2002 tekemän ehdotuksen yksityiskohdat tuotiin esiin väitetiedoksiannossa, ja Fujin jättäytyminen
pois kiintiösopimukseen liittyvistä neuvotteluista mainitaan puolestaan M:n todistajanlausunnossa, johon kantaja ei kiistä
saaneensa oikeutta tutustua. Nämä todisteet eivät näin ollen ole kantajan puolesta puhuvia seikkoja.
Kantaja ei sen sijaan ole esittänyt väitettä siitä, miksi tietyt Euroopan maat jätettiin kiintiösopimuksen soveltamisalan
ulkopuolelle, eikä vaikuta myöskään siltä, että kantaja olisi saanut tutustua asiakirjaan, jossa tämä sopimus selostettiin.
Näin ollen kyseistä kohtaa Melcon työntekijän antamassa todistajanlausunnossa voidaan pitää kantajan puolesta puhuvana seikkana.
Kyseessä on kuitenkin yhden kartelliin osallistuneen yrityksen työntekijän antama lausunto, jossa kyseinen työntekijä ainoastaan
kiistää kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevän toiminnan ja jonka tueksi ei esitetä todisteita. Näissä olosuhteissa ei ole
syytä katsoa, että tämän seikan tiedoksi antaminen saattoi vaikuttaa menettelyn kulkuun ja riidanalaisen päätöksen sisältöön.
Kolmanneksi on huomautettava, että kantaja itse myöntää 19.11.2009 esittämissään huomautuksissa, että Arevan esittämät S:n
lausunnot vahvistavat sen omia perusteluja, jotka koskevat kiintiösopimuksen täytäntöönpanon väitettyä keskeyttämistä vuosina
1999–2002. Lisäksi – toisin kuin kantaja vakuuttaa – väite, jonka mukaan TM T & D:hen oli pakko ottaa yhteyttä vuonna 2002
kartellin toiminnan jatkamiseksi, esitettiin kartellin toimintaa koskevassa Arevan selvityksessä, johon kantaja sai tutustua.
Ainoa S:n lausuntoihin sisältyvä seikka, joka mahdollisesti puhuu kantajan puolesta, on väite siitä, että kiintiösopimus ei
voinut toimia, koska Siemensin kaltainen merkittävä tuottaja ei osallistunut siihen. Koska tämä väite on kuitenkin peräisin
sellaisen yrityksen työntekijältä, jonka väitetään osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen, se ei ole perusteltu vaan
ristiriidassa sekä muiden kartelliin osallistuneiden yritysten lausuntojen että niiden komission kokoamien asiakirjojen kanssa,
jotka esitetään riidanalaisen päätöksen 191–198 perustelukappaleessa. Tämän seikan tiedoksi antaminen ei siis voinut vaikuttaa
menettelyn kulkuun ja riidanalaisen päätöksen sisältöön.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajan väitteet siitä, että se ei saanut tutustua itsensä puolesta puhuviin seikkoihin,
on hylättävä. Kuten edellä 53 kohdasta ilmenee, lopputulos, johon tämän kanneperusteen osan osalta päädytään, riippuu kuitenkin
tuloksesta, johon päädytään kantajan ensimmäisessä kanneperusteessaan esittämien väitteiden tutkimisessa.
Kolmannen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan asiakirja-aineiston tietoja on otettu huomioon vääristyneellä tavalla
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on ottanut asiakirja-aineiston tietoja huomioon vääristyneellä tavalla ja loukannut siis kantajan
puolustautumisoikeuksia sekä lyönyt laimin velvollisuutensa käsitellä asiakirja-aineistoa puolueettomasti ja huolellisesti.
Kantaja katsoo ensinnäkin, että toisin kuin riidanalaisen päätöksen 255 perustelukappaleessa todetaan, yritys, joka kuuluu
samaan konserniin kuin VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (jäljempänä VA TECH), ei vaiennut yhteistoimintajärjestelystä
vaan kiisti sen nimenomaisesti kuulemistilaisuudessa.
Kantaja kiistää toiseksi sen, että se ei olisi kuulemistilaisuudessa kyennyt vastaamaan kysymyksiin, jotka koskivat kiintiösopimuksessa
määrättyyn kiintiöön luettuja hankkeita ja ABB:n toimittamaa listaa hankkeista, jotka väitettiin annetun tiedoksi. Kantaja
tukeutuu kuulemisesta laaditun pöytäkirjan otteeseen ja täsmentää vastauksensa olleen, ettei se ollut tietoinen kiintiöönlukemisesta.
Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä virheellisesti kantajan vahvistaneen, että kiintiökartelli
oli jatkunut 24.4.1999 jälkeen, vaikka tämä oli aina korostanut, että maailmanlaajuinen kartelli oli päättynyt sen jälkeen,
kun Siemens ja Hitachi olivat keskeyttäneet osallistumisensa siihen.
Kantaja väittää neljänneksi riidanalaisen päätöksen 306 perustelukappaleessa esitetyn komission toteamuksen vastaisesti, ettei
se ollut tukenut ilmoittamista koskevia Hitachin lausuntoja ja oli kiistänyt sekä ilmoittamisen että kiintiöön lukemisen.
Kantaja korostaa viidenneksi, että koska se ei saanut tutustua muiden asianosaisten lausuntoihin, joihin komissio päätelmissään
tukeutui, se ei voi sulkea pois mahdollisuutta siitä, että myös mainittujen lausuntojen sisältö otettiin riidanalaisessa päätöksessä
huomioon vääristyneellä tavalla, mikä on edellä esitettyjen väitteiden perusteella sitä paitsi hyvin todennäköistä.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomautettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta, jonka sisältö esitettiin edellä 40 kohdassa,
voidaan loukata ottamalla tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla vain, jos tämä on heikentänyt asianomaisen osapuolen
mahdollisuutta ymmärtää komission esittämiä väitteitä tai arvioida niiden tueksi esitettyjä tietoja.
Kantaja ei kuitenkaan esillä olevassa asiassa tarkenna, missä määrin se, että komissio on ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä
tavalla, olisi vaikeuttanut kantajan puolustautumista.
Puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteen loukkaamista koskeva väite on näin ollen hylättävä.
Toisaalta on todettava, että asiakirja-aineiston puolueettoman ja huolellisen käsittelyn velvollisuus, joka on olennainen
osa hyvän hallinnon periaatetta, lyödään laimin aina, kun jokin tosiseikka otetaan huomioon vääristyneellä tavalla. Riidanalainen
päätös voidaan katsoa lainvastaiseksi tällaisen laiminlyönnin vuoksi kuitenkin vain sikäli kuin komissio ei olisi voinut tehdä
samoja päätelmiä, jos se olisi tulkinnut kyseessä olevia tosiseikkoja oikein.
Vääristetyksi väitettyjen tosiseikkojen tulkintaa ja mahdollisten vääristämisten seurauksia tarkastellaan näin ollen niiden
kanneperusteiden yhteydessä, joissa kyseiset tosiseikat kyseenalaistetaan.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmannen kanneperusteen kolmas osa on hylättävä.

Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan komissio ei ole näyttänyt yhteistoimintajärjestelyä oikeudellisesti riittävällä tavalla
toteen
Oikeuskäytännön mukaan komission on esitettävä selvitys niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi,
ja hankittava oikeudellisesti riittävät todisteet kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista (ks. yhdistetyt asiat
T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP ja T-61/02 OP, tuomio 27.9.2006, Dresdner Bank ym. v. komissio, Kok., s. II-3567,
59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on todettava, että tuomioistuimen ollessa epävarma, sen on ratkaistava asia sen yrityksen eduksi, jolle päätös,
jolla kailpailusääntöjen rikkominen todetaan, on osoitettu. Tuomioistuin ei voi todeta, että komissio on oikeudellisesti riittävällä
tavalla näyttänyt kyseessä olevan kilpailusääntöjen rikkomisen tapahtuneen, jos se ei ole saavuttanut täyttä varmuutta tämän
kysymyksen osalta, ja näin erityisesti silloin, kun kyse on sakkopäätökseen kohdistuvasta kumoamiskanteesta (edellä 78 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 60 kohta).
Viimeksi mainitussa tilanteessa on nimittäin otettava huomioon syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti
Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleesta, sillä se kuuluu perusoikeuksiin,
jotka sisältyvät yhteisön oikeuden yleisiin periaatteisiin. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin
liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen
rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen (ks. vastaavasti edellä 78
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komission on siis esitettävä täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet näyttääkseen kilpailusääntöjen rikkomisen. On kuitenkin
korostettava, että kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen
osatekijöiden osalta. Riittää, että välilliset todisteet, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna vastaavat
tätä vaatimusta (ks. edellä 78 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 62 ja 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska kilpailunvastaisten sopimusten kielto on yleisesti tunnettu, ei komissiota voida myöskään edellyttää toimittamaan asiakirjoja,
jotka osoittavat nimenomaisesti kyseessä olevien toimijoiden yhteydenpidon. Niitä vaillinaisia ja hajanaisia asiakirjoja,
jotka komissiolla on mahdollisesti käytettävissään, on kaikissa tapauksissa voitava täydentää päättelyllä, jonka avulla voidaan
muodostaa kuva asiassa merkityksellisistä seikoista. Kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä
tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla
osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (ks. edellä 78 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion
64 ja 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja väittää tässä yhteydessä, ettei näyttökynnystä ole enää syytä laskea, koska komission olisi vaikeaa yrittää näyttää
kilpailusääntöjen rikkominen toteen. Kantaja katsoo ensinnäkin, että komission toimivaltaa tällä osa-alueella on vahvistettu
[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetulla neuvoston asetuksella
(EY) N:o 1/2003 (EYVL L 1, s. 1). Kantaja väittää toiseksi, että komissio on saanut esillä olevassa asiassa merkittävän määrän
todisteita sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan ohjelmansa ansiosta. Kolmanneksi kantaja väittää, että
kartellin jäseniä koskevista asiakirjoista on uudenaikaisten tekniikkojen ansiosta monia jäljennöksiä useilla tietokoneilla.
Kantajan mukaan kyseessä olevia asiakirjoja voidaan siis hakea ja tunnistaa helpommin, ja niiden sisältö voidaan palauttaa
senkin jälkeen, kun ne on poistettu tietokoneelta.
Kantajan väitteitä ei voida kuitenkaan hyväksyä. On nimittäin ensinnäkin todettava, että vaikka asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan
25 perustelukappaleesta käy ilmi, että komission toimivallan lisäämisen tarkoituksena on mahdollistaa erityisesti EY 81 artiklan
rikkomistapausten toteaminen, toimivallan lisääminen ei kuitenkaan itsessään takaa, että komission olisi tietyssä tapauksessa
tosiasiallisesti helpompi kerätä todisteita. Toiseksi on todettava, että samaa havaintoa voidaan soveltaa sakoista vapauttamista
tai niiden lieventämistä koskevaan ohjelmaan. Jotta komissio voisi esittää asianomaisilta yrityksiltä saamansa tiedot pätevinä
todisteina kilpailusääntöjen rikkomisesta, tietojen on nimittäin aina täytettävä asiaan sovellettavassa oikeuskäytännössä
vahvistetut perusteet. Sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevat hakemukset eivät siis itsessään välttämättä
helpota komission tehtävää. Kolmanneksi on todettava, että kartellin jäsenet ovat ottaneet käyttöön teknisiä toimenpiteitä
tiedostojen nopean lisääntymisen vaikutuksen vastapainoksi. Esillä olevassa asiassa riidanalaisen päätöksen 173–175 perustelukappaleesta
käy ilmi, että kartellin jäsenet koodasivat merkityksellisiä asiakirjoja salakielelle tietoteknisillä välineillä ja että ne
käyttivät nimettömiä sähköpostilaatikoita välittääkseen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevään toimintaan liittyviä tietoja.
Ei ole osoitettu, että kantaja olisi järjestelmällisesti kieltäytynyt osallistumasta tällaisiin toimenpiteisiin, koska asiakirja-aineiston
tiedot eivät osoita sen vastustaneen niitä sitkeästi. Samasta asiakirja-aineistosta käy toisaalta ilmi, että koska kantaja
ei käyttänyt salausta eikä nimettömiä sähköpostilaatikoita, sen kanssa kommunikoitiin puhelimen ja faksin välityksellä eikä
sähköpostitse tai jonkin muun tiedostonvaihtomenetelmän avulla.
Jos komissio lisäksi tukeutuu yksinomaan kyseessä olevien yritysten menettelyyn markkinoilla todetakseen rikkomisen olemassaolon,
viimeksi mainittujen tarvitsee vain osoittaa sellaisten olosuhteiden olemassaolo, jotka valaisevat komission toteamia tosiseikkoja
eri tavalla ja joiden perusteella komission esittämä tosiseikkojen selitys, jonka perusteella se totesi unionin kilpailusääntöjä
rikotun, voidaan korvata toisella uskottavalla selityksellä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja
T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501, 186 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja korostaakin, että tätä sääntöä voidaan soveltaa myös silloin, kun todisteet, joihin komissio tukeutuu, ovat riittämättömät.
Rikkomisen olemassaoloa ei nimittäin tällöin voida todeta yksiselitteisesti ja ilman tulkinnan tarvetta mainittujen todisteiden
perusteella (ks. vastaavasti asia T-36/05, Coats Holdings ja Coats v. komissio, tuomio 12.9.2007, 74 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Toisin kuin kantaja väittää, tätä sääntöä ei sitä vastoin voida soveltaa kaikissa tilanteissa, joissa rikkominen on näytetty
toteen muihin seikkoihin perustuvilla päätelmillä tai epäsuorilla tai ei-kirjallisilla todisteilla. Todistuskeinoista, joihin
voidaan vedota EY 81 artiklan rikkomisen näyttämiseksi toteen, on nimittäin todettava, että yhteisön oikeudessa vallitseva
periaate on vapaan todistusharkinnan periaate (asia T-50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2395, 72 kohta).
Mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa vastaavasti ETA-sopimuksen 53 artiklaan.
Vaikka siis olosuhteet, joihin kantaja vetoaa, voivat vaikuttaa merkityksellisiltä – mikäli ne on näytetty toteen – laadittaessa
kokonaisarviota aihetodisteista, joihin komissio vetoaa, pelkästään niistä ei seuraa, että kyseinen yritys voisi kyseenalaistaa
komission väitteet esittämällä vaihtoehtoisen selvityksen tosiseikoista.
Missään säännöksessä tai millään yhteisön oikeuden yleisellä periaatteella ei myöskään kielletä komissiota tukeutumasta yhtä
yritystä vastaan niiden yritysten lausuntoihin, joiden väitetään osallistuneen kartelliin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka
EY 81 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää, mikä olisi yhteensopimatonta sille uskotun näiden määräysten
moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa (edellä 85 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym.
v. komissio, tuomion 192 kohta). Mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa vastaavasti ETA-sopimuksen 53 artiklaan.
Kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi muu kartelliin osalliseksi
katsottu yritys, ei voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta,
jos sen tukena ei ole muita todisteita, mutta vaatimukset muista todisteista voivat olla kyseisten lausuntojen luotettavuuden
vuoksi lievempiä (edellä 85 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 219 ja 220 kohta).
Kun on kyse erilaisen näytön merkityksestä todisteena, ainoa merkityksellinen arviointiperuste esitettyjen todisteiden harkinnassa
on niiden uskottavuus (edellä 87 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 72 kohta).
Todistelua koskevien yleisten sääntöjen mukaan asiakirjan uskottavuus ja siksi sen todistusarvo riippuu sen alkuperästä, laatimisolosuhteista,
vastaanottajasta ja sisällöstä (yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95,
T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000,
Kok., s. II-491, 1053 ja 1838 kohta).
Erityisen vahvana näyttönä voidaan lisäksi pitää lausuntoja, jotka ovat ensinnäkin luotettavia, toiseksi on annettu yrityksen
nimissä, kolmanneksi on antanut henkilö, joka on työnsä puolesta velvoitettu toimimaan kyseisen yrityksen intressissä, neljänneksi
ovat lausunnon antajan intressien vastaisia, viidenneksi antaa henkilö, joka on havainnut välittömästi lausunnoissa mainitut
seikat, ja kuudenneksi on toimitettu kirjallisesti ja annettu tarkoituksellisesti ja tarkan harkinnan jälkeen (ks. vastaavasti
edellä 85 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 205–210 kohta).
Lainvastaisen kartellin pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin todisteisiin on yleensä asianmukaista suhtautua tietyllä
tavalla epäluuloisesti, kun otetaan huomioon se kantajan väittämä mahdollisuus, että kyseiset osallistujat ovat taipuvaisia
toimittamaan kilpailijoidensa toiminnasta mahdollisimman paljon näitä vastaan puhuvia seikkoja. Se, että pyydetään yhteistyötä
koskevan tiedonannon soveltamista sakosta vapauttamiseksi tai sen lieventämiseksi, ei kuitenkaan välttämättä kannusta esittämään
kartellin muihin osanottajiin nähden vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa
pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti
yhteistyötä koskevasta tiedonannosta (ks. vastaavasti asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok.,
s. II-4441, 70 kohta).
Vääristeltyjen todisteiden toimittamisen mahdolliset seuraukset ovat lisäksi entistä vakavammat, sillä – kuten edellä 90 kohdasta
ilmenee – yrityksen riitautetulla lausunnolla on oltava tukea muista todisteista. Riski siitä, että sekä komissio että muut
kyseeseen tulevat yritykset huomaavat paikkansapitämättömät lausunnot, on nimittäin tästä syystä suurempi.
Sovellettaessa näitä sääntöjä nyt käsiteltävään asiaan on muistettava, että riidanalaisessa päätöksessä tehtyjen huomioiden
mukaan yhteistoimintajärjestely oli kirjoittamaton järjestely, joka käsitti ensinnäkin japanilaisten yritysten sitoumuksen
jäädä pois kytkinlaitehankkeiden markkinoilta Euroopan talousalueella (ETA), toiseksi eurooppalaisten yritysten sitoumuksen
jäädä pois kytkinlaitehankkeiden markkinoilta Japanissa ja kolmanneksi eurooppalaisten yritysten sitoumuksen ilmoittaa japanilaisille
yrityksille kytkinlaitehankkeista muissa Euroopan maissa kuin tuottajamaissa ja lukea nämä samat hankkeet kiintiösopimuksessa
sovittuun ”Euroopan” yhteiskiintiöön. Komission mukaan ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin tarkoituksena oli korvauksen
myöntäminen japanilaisille yrityksille, joita eurooppalaiset yritykset pitivät mahdollisina kilpailijoinaan Euroopan talousalueen
markkinoilla.
Edellä 96 kohdassa todetuista yhteistoimintajärjestelyn eri elementeistä japanilaisten yritysten väitetty sitoumus jäädä pois
Euroopan talousalueen markkinoilta on komission kantajaan kohdistaman väitteen perusta. Tämän sitoumuksen olemassaolo on siksi
näytettävä toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla. Jos yhteistoimintajärjestelyn muut elementit voidaan näyttää toteen,
ne voivat kuitenkin olla merkityksellisiä epäsuorina todisteina, joiden perusteella voidaan päätellä, että japanilaiset yritykset
olivat tehneet vastaavan sitoumuksen.
Kantaja kiistää yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon ja osallistumisensa kyseiseen järjestelyyn. Se kiistää komission riidanalaisessa
päätöksessä mainitsemien eri todisteiden näyttöarvon ja vetoaa muihin todisteisiin, jotka sen mukaan osoittavat, ettei yhteistoimintajärjestelyä
ollut olemassa. Näin ollen kantaja katsoo, että komissio oli velvollinen hyväksymään vaihtoehtoisen selityksen japanilaisten
tuottajien poissaolosta Euroopan talousalueen kytkinlaitehankkeiden markkinoilta, sillä kyseinen selitys liittyi samoille
markkinoille pääsyä haittaaviin oikeudellisiin, teknisiin ja kaupallisiin esteisiin. Kantajan mielestä komissio käänsi todistustaakan,
loukkasi syyttömyysolettaman periaatetta ja ylitti toimivaltansa, kun se teki riidanalaisen päätöksen näissä olosuhteissa.
Komissio väittää, että yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo ja etenkin japanilaisten yritysten sitoumus Euroopan talousalueen
markkinoilta poisjäämisestä on näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen näytöllä, joka käsittää kirjallisia todisteita,
yritysten lausuntoja, todistajanlausuntoja sekä todisteita kartellin tosiasiallisesta toiminnasta.
Kyseisen näytön uskottavuus ja sisältö on siis arvioitava sen määrittämiseksi, voidaanko komission esittämien todisteiden
perusteella, kun niitä tarkastellaan kokonaisvaltaisesti, olla vakuuttuneita yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta tavalla,
jota kantajan todisteet eivät voi horjuttaa.
Kantaja väittää, että syyttömyysolettaman periaatetta on loukattu ja että komissio on ylittänyt toimivaltansa. Näiden väitteiden
lähtökohtana on, ettei komissio ole näyttänyt toteen yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloa eikä kantajan osallistumista kyseiseen
järjestelyyn. Jos kantajan väitteet, jotka koskevat näyttöä kilpailusääntöjen rikkomisesta ja kantajan osallisuudesta siihen,
on hylättävä, on siis väistämättä hylättävä myös väitteet syyttömyysolettaman periaatteen loukkaamisesta ja siitä, että komissio
ylitti toimivaltansa. Jos sen sijaan katsotaan, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole osoitettu kantajan osallistuneen väitettyyn
kilpailusääntöjen rikkomiseen, kyseisen päätöksen kumoaminen siltä osin kuin se koskee kantajaa on yksin tämän toteamuksen
perusteella perusteltu.
ABB:n esittämät todisteet
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja kiistää, että ABB:n esittämät todisteet muodostavat näytön yhteistoimintajärjestelystä.
Kantaja väittää ensinnäkin, että ABB:n esittämillä todisteilla on heikko näyttöarvo siksi, että ABB:lle oli myönnetty ehdollinen
vapautus sakoista. Kantajan mukaan ABB:n lausunnot eivät enää vaikuttaneet sitä itseään koskeviin syytöksiin. Kantajan mielestä
ABB:tä oli ehkä kehotettu painokkaasti vahvistamaan kartellin olemassaolo komissiolle antamissaan vastauksissa, koska se oli
yhä vaarassa menettää ehdollisen sakoista vapauttamisensa, jos se ei osoittanut riittävää yhteistyöhalukkuutta. Kantaja katsookin,
että ABB:n esittämiin todisteisiin on suhtauduttava kriittisesti.
Kantaja kyseenalaistaa lisäksi erikseen jokaisen ABB:n esittämän todisteen näyttöarvon. Kantaja väittää ensinnäkin, että 11.3.2004
annettu ABB:n lausunto, jossa se vahvisti yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon, on epäselvä, koska ABB myönsi myös, että
mitään selkeää sopimusta ei ollut vaan yhteistoimintajärjestely perustui tosiasialliseen tilanteeseen eli siihen, että eurooppalaiset
asiakkaat hyväksyivät japanilaisia yrityksiä vain rajoitetussa määrin ja että kyseiset yritykset kohtasivat teknisiä ja oikeudellisia
esteitä, jos ne halusivat päästä Euroopan markkinoille. ABB:n mukaan japanilaiset tuottajat osallistuivat kartelliin vain
sikäli kuin kartelli koski ETA:n ulkopuolella sijaitsevia alueita.
Kantaja epäilee toiseksi todistajanlausuntoa, jonka ABB:n entinen työntekijä M antoi 23.9.2005 pidetyssä haastattelussa. Kantaja
väittää tässä yhteydessä, että ABB:n halu tukea komission teoriaa kävi ilmi ABB:n ulkoisen neuvonantajan pyrkimyksistä ohjailla
M:n lausuntoja siten, että tämä myöntäisi, että japanilaisille tuottajille saattaisi olla tietyn ajan kuluttua kannattavaa
päästä Euroopan markkinoille.
Kantaja toteaa lisäksi, että M ei ollut enää haastattelun aikana ABB:n palveluksessa, mikä tarkoittaa, että hän ei ollut velvollinen
toimimaan sen edun mukaisesti. Myös se, että M myöhemmin tarkisti lausuntojaan, osoittaa kantajan mielestä, että M joutui
pikemminkin painostuksen kohteeksi kuin halusi antaa tarkkoja tietoja.
Kantaja korostaa myös, että M:n lausunnot yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta ovat ”kuulopuheeseen perustuva todiste”
eikä kovinkaan vakuuttava. Kantajan mukaan M ilmoitti, ettei hän ollut läsnä, kun yhteistoimintajärjestelystä sovittiin ja
ettei järjestelyä ollut mainittu kokouksissa, johon hän oli osallistunut. M:n lausunnot perustuvat siis kantajan mielestä
M:n henkilökohtaiseen näkemykseen kartellin olemassaolosta. Kantaja huomauttaa tässä yhteydessä, että vaikka yhteistoimintajärjestely
olisikin ollut olemassa, sen väitetyn merkityksen vuoksi on oikeutettua odottaa, että sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä
hakeneet yritykset esittävät todisteita, jotka ajoittuvat riidanalaisten tekojen tapahtumahetkeen.
M:n lausuntojen sisällöstä kantaja tähdentää, että vaikka M kertoi ulkomaanmarkkinoita koskevan sopimuksen tekemisen edellyttäneen
kartelliin osallistuneet eri tuottajamaat kattavaa sopimusta, hän totesi myös, että vaikka japanilaisten tuottajien olisi
ollut mahdollista päästä Euroopan markkinoille, niiden ei olisi kuitenkaan kannattanut pyrkiä kyseisille markkinoille. ABB:n
ulkoinen neuvonantaja antoi myöhemmin, 4.10.2005, uuden lausunnon, jolla hän nähtävästi yritti selkeyttää M:n aiempia lausuntoja
ja jossa hän vahvisti virallisesti yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon. Kantajan mielestä nämä kaksi todistetta ovat keskenään
ristiriidassa, joten niihin ei voida vedota.
Kantaja väittää kolmanneksi, että ABB:n työntekijöiden W:n ja P:n lausunnot ovat ”epämääräisiä spekulaatioita”, jotka perustuvat
toteen näyttämättömiin henkilökohtaisiin mielipiteisiin. Kun W:ltä tiedusteltiin, mihin japanilaisia tuottajia koskeva kielto
osallistua kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskeviin tarjouspyyntöihin perustui, hän ei siis maininnut yhteistoimintajärjestelyä.
Kantaja väittää W:n sitä vastoin kertoneen aiemmissa lausunnoissaan, että Euroopan markkinoille pääsy oli ”huomattavien” esteiden
vuoksi vaikeaa.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Edellä 94 ja 95 kohdasta käy ensinnäkin ilmi, että sakoista vapauttamista hakeneen yrityksen esittämiin todisteisiin ei ole
syytä suhtautua automaattisesti epäilevästi. Etenkin todistajien lausunnoista on todettava, että on kyllä mahdollista, että
tällaisen yrityksen työntekijät, joiden on toimittava yrityksen edun mukaisesti, haluavat esittää mahdollisimman paljon asianosaisia
vastaan puhuvia seikkoja, kun otetaan myös huomioon, että heidän yhteistyöllään menettelyssä voi olla positiivinen vaikutus
heidän ammatilliseen tulevaisuuteensa. Vaikka tilanne olisi tällainen, kyseiset työntekijät ovat kuitenkin myös tietoisia
paikkansapitämättömien todisteiden esittämisen mahdollisista negatiivisista seurauksista, jotka ovat todennäköisempiä muita
todisteita koskevan vaatimuksen vuoksi.
Kantaja, väittää M:stä, että ABB:n entisen työntekijän ei periaatteessa enää tarvitse toimia entisen työnantajansa edun mukaisesti
osallistuessaan vapaaehtoisesti hallinnolliseen menettelyyn. Tämä seikka tarkoittaa kuitenkin myös, ettei hänellä periaatteessa
ole intressiä esittää tässä yhteydessä paikkansapitämättömiä todisteita. Tässä yhteydessä on todettava, että M oli todistajanlausuntonsa
esittämisen aikaan jo eläkkeellä. Ei näin ollen näytä siltä, että hänen yhteistyön puutteensa hallinnollisen menettelyn aikana
olisi johtanut hänelle epäsuotuisiin seurauksiin.
Ei myöskään voida katsoa, että ABB:n esittämät todisteet eivät voisi johtaa sille vahingollisiin seurauksiin. Koska mainitut
todisteet esitettiin ennen väitetiedoksiannon lähettämistä, ABB tai sen työntekijät ja entinen työntekijä eivät voineet olla
varmoja niiden väitteiden laajuudesta ja tarkasta sisällöstä, joita ABB:tä vastaan esitettäisiin.
Kantajan esittämistä eri todisteista on ensinnäkin todettava, että ABB viittasi 11.3.2004 esittämissään huomautuksissa, eli
ennen kuin sille myönnettiin ehdollinen vapautus sakoista, nimenomaisesti yhteistoimintajärjestelyyn, jonka nojalla japanilaiset
yhtiöt eivät aikoneet esittää tarjouksia eurooppalaisista hankkeista ja eurooppalaiset yhtiöt japanilaisista hankkeista.
On totta, että ABB ilmoitti yhteistoimintajärjestelyn perustuneen siihen, että eurooppalaiset asiakkaat eivät ottaneet hyvin
vastaan japanilaisia tuottajia, jotka kohtasivat tiettyjä esteitä Euroopan markkinoilla. ABB:n 11.3.2004 esittämistä huomautuksista
ilmenee kuitenkin selvästi, että sen mukaan mainitut japanilaiset yritykset eivät ainoastaan todenneet näiden esteiden olemassaoloa
vaan lupasivat eurooppalaisille kumppaneilleen jäädä pois Euroopan talousalueen markkinoilta. Esteet kyseisille markkinoille
pääsylle olivat siis tekijä, joka johti kyseisen järjestelyn syntymiseen. On siksi todettava, ettei tällainen toteamus ole
ristiriitainen, sillä tuottajalle on luonnollista markkinoiden jakamisen tilanteessa, jollaisen komissio väittää olevan kyseessä
nyt käsiteltävässä asiassa, jättää kilpailijoilleen markkinat, joilla sen asema on heikko.
Lisäksi ABB todella ilmoitti, että hankintamenettelyjen manipuloinnista, hintojen sopimisesta tai hankkeiden jakamisesta Euroopan
talousalueella ei ollut tehty japanilaisten tuottajien kanssa nimenomaista sopimusta. Asiayhteytensä perusteella kyseinen
lausunto viittaa kuitenkin kansallisten markkinoiden jakamiseen eurooppalaisten tuottajien kesken tai kytkinlaitehankkeiden
jakamiseen Euroopan talousalueella. Se ei siis ole vastoin japanilaisten yritysten antamaa yleistä sitoumusta jäädä pois Euroopan
talousalueen markkinoilta, minkä ABB selvästi mainitsi. ABB:n lausunnoissa ei myöskään voida todeta epäjohdonmukaisuuksia.
Koska japanilaiset yritykset ABB:n mukaan sitoutuivat jäämään pois Euroopan talousalueen markkinoilta, niiden ei nimittäin
kannattanut tehdä eurooppalaisten tuottajien kanssa yksityiskohtaisia sopimuksia kytkinlaitehankkeiden jakamisesta samoilla
markkinoilla.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, etteivät ABB:n 11.3.2004 antamat lausunnot ole epäselviä vaan ne ovat aihetodisteita
yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta.
Toiseksi on myönnettävä, että ABB:n ulkoinen neuvonantaja puuttui yhden kerran M:n haastatteluun ehdottaakseen tälle, että
japanilaisille tuottajille voisi olla edullista päästä Euroopan markkinoille, mistä M ei vaikuttanut olevan vakuuttunut. On
siksi katsottava, että M:llä oli epäilyksiä tällaisen toimenpiteen taloudellisesta intressistä, mikä on otettava huomioon
hänen todistajanlausuntonsa sisältöä arvioitaessa. Kantaja ei kuitenkaan selitä, kuinka tämä ABB:n ulkoisen neuvonantajan
väliintulo vaikuttaa M:n todistajanlausunnon uskottavuuteen muilta osin.
Kantaja väittää lisäksi aivan oikein, että M:n todistajanlausunto ei vaikuta olevan syvällisen pohdinnan tulos ja että sitä
ei myöskään harkinnan ja lisäarvioiden perusteella myöhemmin tarkistettu. Todistajanlausunto nimittäin annettiin suullisesti,
eikä ole merkkejä siitä, että komissio olisi esittänyt M:lle etukäteen kirjallisia kysymyksiä tai että tämä olisi arvioinut
tai tarkistanut jälkikäteen lausuntojaan yhteistoimintajärjestelystä ja Euroopan talousalueen markkinoille pääsyn esteistä.
Kantaja ei kuitenkaan esitä näyttöä, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että M:n lausuntoihin myöhemmin tehdyt mahdolliset
tarkistukset olivat johtuneet häneen kohdistuneesta painostuksesta.
Kantajan väite, jonka mukaan M:n todistajanlausunto on ainoastaan ”kuulopuheeseen perustuva todiste”, on hylättävä. M oli
nimittäin yksi ABB:n edustajista kartellissa vuosien 1988 ja 2002 välillä, eli melkein koko kartellin olemassaolon ajan, jolloin
ABB puolestaan oli yksi kartellin päätoimijoista. M oli siis välitön ja etuoikeutettu todistaja olosuhteille, joista hän lausui.
Tässä yhteydessä on myönnettävä, että M vahvisti todistajanlausunnossaan, ettei hän ollut läsnä yhteistoimintajärjestelystä
sovittaessa. Samoin on todettava, että kun häntä haastateltiin siitä, tietääkö hän, viitattiinko yhteistoimintajärjestelyn
teemaan kokouksissa, joihin hän osallistui, M vastasi, ettei siihen ollut tarpeellista viitata, sillä yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolo oli itsestään selvää. Nämä seikat eivät kuitenkaan aseta M:n todistajanlausunnon todistusarvoa kyseenalaiseksi.
Yhtäältä on nimittäin todettava, että todistaja voi täysin hyvin olla todistajana pysyvässä hankkeessa, vaikkei hän ole ollut
mukana sitä aloitettaessa. Toisaalta on huomattava, että vaikka M ilmoitti, että yhteistoimintajärjestelyä koskevasta kysymyksestä
ei ollut keskusteltu nimenomaisesti tapaamisissa, joihin hän oli osallistunut, hänen todistajanlausunnostaan ilmenee, että
hänen mielestään asia oli näin sen vuoksi, että kartellin osallistujat ymmärsivät, hyväksyivät ja panivat kyseisen järjestelyn
sisällön täytäntöön, ilman että nimenomainen keskustelu olisi ollut tarpeellista.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että tuottajaryhmän sitoumus toiselle ryhmälle varatuilta markkinoilta poisjäämiseksi,
kuten sitoumus, jonka komissio on väittänyt japanilaisten tuottajien tehneen, perustuu yksinkertaiseen konseptiin, joka voidaan
panna helposti toimeen. Toimeen paneminen ei myöskään periaatteessa edellytä kyseisten yritysten välistä vuorovaikutusta.
Tällainen sitoumus voi siksi hyvin olla olemassa ei-kirjallisena järjestelynä, mikä vähentää myös riskiä siitä, että se tulee
ilmi. Riidanalaisen päätöksen 170–176 perustelukappaleessa todetaan tässä yhteydessä, että kartelliin osallistujat toteuttivat
nyt käsiteltävässä asiassa sarjan organisatorisia ja teknisiä varotoimia välttääkseen kartellin paljastumisen.
M puolestaan ilmoitti todistajanlausunnossaan, että japanilaisilla ja eurooppalaisilla tuottajilla oli kotimaisten markkinoiden
vastavuoroiseen suojeluun liittyvä järjestely ennen kiintiösopimusta, että kyseinen järjestely oli välttämätön edellytys muita
alueita koskevien sopimusten tekemiselle ja että näiden sääntöjen noudattaminen tarkoitti sitä, että japanilaiset tuottajat
eivät tulisi eurooppalaisten tuottajien kotimaisille markkinoille, vaikka ne tähän teknisesti pystyisivät. M esitti tässä
yhteydessä niin ikään selvennyksiä ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismista sekä siitä, että tuottajamaissa toteutettavista
kytkinlaitehankkeista ei keskusteltu näiden kahden tuottajaryhmän välillä ja että niitä ei laskettu kiintiösopimuksessa tarkoitettuihin
kiintiöihin.
Kuten edellä 118 kohdassa todettiin, M ei myöskään ollut vakuuttunut japanilaisten yritysten taloudellisesta intressistä päästä
Euroopan kytkinlaitehankkeiden markkinoille. M:n kanta, johon P yhtyi, ei kuitenkaan vaikuta siihen, että ABB:n neljän todistajan
ja ABB:n itsensäkin mielestä japanilaiset yritykset olivat sitoutuneet olemaan tulematta Euroopan talousalueen markkinoille,
vaikka ne tähän teknisesti pystyivätkin.
Tässä yhteydessä on huomautettava niin ikään, että se, että japanilaisilla tuottajilla ei mahdollisesti ollut taloudellista
intressiä päästä Euroopan talousalueen markkinoille tietyllä hetkellä, ei tee nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaista
yhteistoimintajärjestelyä tarkoituksettomaksi. Järjestely voi nimittäin yhtäältä poistaa jäljelle jäävän riskin kyseisille
markkinoille pääsystä tulevaisuudessa kilpailutilanteen muuttuessa ja taata näin molemmille tuottajaryhmille pitkäaikaisen
turvan vakiinnuttamalla niiden etuoikeutetut asemat. Se voi toisaalta myös olla perustana kummankin ryhmän väliselle keskinäiselle
luottamukselle. M:n lausuntojen mukaan tällainen luottamus oli nimittäin tarpeen, jotta kartelli voitiin toteuttaa maailmanlaajuisesti.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, että M:n todistajanlausunto on aihetodiste yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta.
Kolmanneksi on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, Wi ilmoitti, että japanilaisten yritysten puuttuminen Euroopan
markkinoilta johtui Japanin ja Euroopan markkinoiden suojelujärjestelmästä, joka perustui siihen, ettei kumpikaan tuottajaryhmä
halunnut toisen ryhmän sekaantuvan toisen kotimaisille markkinoille. Myös P viittasi spontaanisti japanilaisten yritysten
kanssa tehtyyn yhteiseen sopimukseen, jonka perusteella viimeksi mainitut jättäytyisivät osallistumasta Euroopan markkinoille
ja eurooppalaiset yritykset Japanin markkinoille. Wi:n ja P:n todistajanlausuntoja ei siis voida pitää ”epämääräisinä spekulaatioina”
vaan ne ovat päinvastoin todisteita, jotka vahvistavat yhteistoimintajärjestelyn olleen olemassa.
Sama toteamus pätee sitä paitsi ABB:n aloitteesta esitettyyn viimeiseen todistajanlausuntoon, jonka antoi V.-A. Kun häneltä
kysyttiin, oliko hän tietoinen jonkinlaisesta järjestelystä eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien välillä, hän mainitsi
japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien välisen sopimuksen, jonka perusteella eurooppalaiset yritykset eivät ”hyökkäisi”
japanilaisia yrityksiä vastaan Japanin markkinoilla ja päinvastoin. V.-A. ilmoitti lisäksi osallistuneensa eurooppalaisten
yritysten ja japanilaisen yrityksen edustajan väliseen nimenomaiseen keskusteluun tämän sopimuksen noudattamisesta, mikä johtui
japanilaisten yritysten yrityksistä päästä Euroopan markkinoille.
Lopuksi on todettava, että ABB:n esittämät lausunnot ja todistajanlausunnot ovat omiaan näyttämään toteen yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolon, sillä niissä viitataan kyseisen järjestelyn olemassaoloon, kuvaillaan kyseisen järjestelyn olennainen sisältö
ja annetaan viitteitä sen kestosta ja osallistujista.
ABB:n esittämät todisteet ovat myös johdonmukaisia suhteessa yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloon ja perustavanlaatuiseen
sisältöön. Vaikka ne eroavat kysymyksessä japanilaisten yritysten taloudellisesta intressistä päästä Euroopan markkinoille,
tällä seikalla ei ole merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa, kun otetaan huomioon yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloon
liittyvät lausunnot, kuten edellä 125 kohdassa todettiin.
ABB:n lausunnot annettiin lisäksi yrityksen nimissä, ja niiden sisällöstä ilmenee, että ne perustuvat sisäisiin tutkimuksiin
sekä keskusteluihin kyseisen yrityksen työntekijöiden kanssa. Niille on siksi annettava tietty näyttöarvo.
Kyseisten neljän todistajan lausunnot ovat puolestaan uskottavia, koska ne on saatu niissä mainittujen tapahtumien välittömiltä
todistajilta eikä käsiteltävän asian olosuhteista ilmene, että kyseisillä todistajilla olisi ollut perusteita esittää vääristeltyjä
todisteita. Niille onkin annettava korkea näyttöarvo.
Edellä 90 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella ABB:n antamien lausuntojen ja todistajanlausuntojen sisällön tukena
on kuitenkin oltava muuta näyttöä.
ABB:n esittämän todistelun tukeminen
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio ei esitä riidanalaisessa päätöksessä riittävästi todisteita, jotka vahvistavat ABB:n esittämän
todistelun, eikä etenkään mainitse ainuttakaan riidanalaisten tekojen tapahtumahetkeen ajoittuvaa todistetta.
Kantajan mielestä Fuji ei ensinnäkään perustele eikä selvitä väitetiedoksiantoon annetussa vastauksessa esittämäänsä väitettä,
jonka mukaan se oli tietoinen yhteistoimintajärjestelystä ja joka on siis ainoastaan sen yksipuolinen väittämä. Fuji ei myöskään
täsmennä, oliko se väitetyssä järjestelyssä ainoa osapuoli eikä oliko kyseessä eurooppalaisten tuottajien järjestely vai osallistuiko
siihen myös japanilaisia tuottajia. Kantaja katsoo lisäksi, ettei Fuji maininnut yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloa 11.7.2006
esittämässään sakkojen vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevassa hakemuksessa. Järjestelyä ei mainittu myöskään Fujin
esittämissä viiden työntekijänsä todistajanlausunnoissa.
Kantaja ei saanut tiedoksi Fujin myöhempiä lausuntoja, joiden väitetään vahvistavan yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon,
eikä etenkään Fujin 21.11.2006 antamaa lausuntoa, joten kyseisiä lausuntoja ei voida kantajan mielestä ottaa huomioon.
Fujin esittämien todisteiden heikon näyttöarvon vahvistaa kantajan mielestä lisäksi se, ettei komissio vapauttanut Fujia sakoista
eikä lieventänyt niitä tämän toimittamia tietoja vastaan.
Toteamuksesta, jonka mukaan Alstom ja Areva eivät kiistäneet yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloa eikä VA TECH kiistänyt
sitä avoimesti, kantaja väittää toiseksi, että vaitiolon rinnastaminen tunnustukseen loukkaa oikeutta olla esittämättä syyllisyyttään
tukevia seikkoja sekä todistelua koskevia perusperiaatteita. Kantaja katsoo lisäksi, ettei yhteistoimintajärjestelyllä ollut
käytännössä juurikaan merkitystä eurooppalaisille tuottajille, joten niiden vaitiolo oli ennakoitavissa. Menettelyyn liittyvistä
seikoista kantaja huomauttaa, että koska se ei saanut tutustua asianomaisiin kirjelmiin, se ei kyennyt tarkistamaan, oliko
komission väite perusteltu. Kantaja katsoo lisäksi, että VA TECH tosiasiassa kiisti yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon.
Kantaja korostaa kolmanneksi, että sillä, että se ainoastaan osallistui kiintiösopimuksen yhteydessä järjestettyihin eurooppalaisten
tuottajien kokouksiin, ei ole yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon kannalta merkitystä.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Fujin esittämistä todisteista todettakoon ensinnäkin, että edellä 51–53 kohdan perusteella kantajaa vastaan puhuvina seikkoina
ei voida vedota huomautuksiin, joita ei annettu kantajalle tiedoksi, eikä etenkään Fujin 21.11.2006 esittämiin huomautuksiin.
Kyseisillä huomautuksilla ei näin ollen voida tukea ABB:n esittämien todisteiden sisältöä.
Fuji sen sijaan ilmoitti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, jonka merkityksellinen osa annettiin kantajalle tiedoksi,
että se oli tietoinen yhteistoimintajärjestelystä, jonka perusteella japanilaiset tuottajat eivät aikoneet yrittää päästä
Euroopan markkinoille, ja se täsmensi, että pääasiallinen syy siihen, ettei Fuji ollut Euroopan talousalueen markkinoilla,
oli, että se ei ollut kaasueristeisten kytkinlaitteiden merkittävä ja uskottava toimittaja Euroopassa.
On myönnettävä, että mainittu lausunto on melko epämääräinen, sillä Fuji ainoastaan viittaa japanilaisten tuottajien sitoumukseen
jäädä pois Euroopan markkinoilta. Näin tehdessään Fuji kuitenkin tukee ABB:n todisteiden osoittamaa olennaisinta seikkaa,
josta komissio moittii japanilaisia tuottajia. Siksi kyseinen lausunto ei ole nyt käsiteltävässä asiassa merkityksetön. Näin
on erityisesti sen vuoksi, että Fujin tietojen vähäisyys on selitettävissä sen toissijaisella roolilla kartellissa ja erityisesti
sillä riidanalaisen päätöksen 150 perustelukappaleestakin ilmenevällä perusteella, että Fuji oli ainut japanilainen yritys,
joka ei ollut jäsen japanilaisten tuottajien ryhmän komiteassa, joka oli vastuussa erityisesti kahden kyseessä olevan tuottajaryhmän
välisestä yhteistyöstä kiintiösopimuksen alalla.
On todettava, etteivät Fujin työntekijät kiistäneet yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloa, vaan ne jättivät ainoastaan lausumatta
tästä seikasta. Fujin työntekijöiden lausuntojen sisältö ei siis kyseenalaista sen lausunnon todistusarvoa, jonka Fuji antoi
vastauksessaan väitetiedoksiantoon.
Sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen sisällöstä todettakoon, että yhteistyötä koskevan tiedonannon
21 kohdasta ilmenee, että jotta komissio voi alentaa sakkoja, kyseisillä todisteilla on oltava merkittävä näyttöarvo suhteessa
komissiolla jo oleviin todisteisiin. Näin ollen on perusteltua, että yritys, joka toivoo sakkojen alentamista, keskittyy väitetiedoksiannon
lähettämisen jälkeen esittämässään sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevassa hakemuksessa seikkoihin, joita
ei sen mielestä ole siihen mennessä vielä näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, voidakseen lisätä merkittävästi
todisteidensa arvoa. Tämä voi nimittäin selittää, miksi kyseinen yritys jättää mainitsematta seikat, jotka on sen mielestä
näytetty kiistatta toteen aiemmin esitetyillä todisteilla.
On myös todettava, että yhteistyötä koskevan tiedonannon 21 kohdan perusteella ei voida sulkea pois sitä, että sellaisten
todisteiden esittäminen, joilla on tietty näyttöarvo mutta jotka koskevat jo muilla todisteilla toteen näytettyjä seikkoja,
ei johda sakkojen alentamiseen.
Toiseksi on todettava, että VA TECH:n kuulemisesta laaditun pöytäkirjan otteesta ilmenee, että tämä kiisti kuulemisessa nimenomaisesti
yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon. Näin ollen komission väite, jonka mukaan näin ei tapahtunut, ei pidä paikkaansa.
Komissio väittää, ettei se nojautunut Alstomin ja Arevan neutraaliksi väitettyyn kantaan päätelläkseen yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolon vaan ainoastaan totesi sen. Vaikka tämä tulkinta vahvistetaan riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa,
jossa Alstomin, Arevan ja VA TECH:n käsityksille ei anneta mitään muita todisteita tukevaa arvoa, toisin kuin Fujin lausunnoille,
joissa vahvistetaan yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo, kyseinen tulkinta asetetaan kyseenalaiseksi päätöksen 255 perustelukappaleessa,
jossa komissio viittaa siihen, että tietyt eurooppalaiset tuottajat ovat implisiittisesti tunnustaneet yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolon. Alstomin ja Arevan neutraalia kantaa ei kuitenkaan voida pitää todisteena yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta.
Kun nimittäin otetaan huomioon komissiolle EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamista koskevassa menettelyssä
kuuluva todistustaakka, se, että jokin yritys ei kiistä jotakin tosiseikkaa, ei vahvista kyseisen tosiseikan olemassaoloa.
Kolmanneksi on todettava – kuten kantajakin korostaa – että pelkästään se, että se osallistui kiintiösopimusta koskeviin kokouksiin,
ei ole todiste yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta. On nimittäin tärkeää selvittää, toteuttivatko eri osallistujat yhteistoimintajärjestelyn
samanaikaisesti kiintiösopimuksen kanssa ja sen yhteydessä, kuten komissio väittää.
Riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappaleesta ilmenee neljänneksi, että 10.7.2002 pidetyn kokouksen aikana, jolloin keskusteltiin
kartellin toimintatapojen kehityksestä sen jälkeen, kun Siemens ja Hitachi olivat palanneet mukaan kartelliin, Alstom esitti
ehdotuksen, jonka mukaan eurooppalaisten tuottajien olisi pysyttävä Euroopassa ja japanilaisten tuottajien Japanissa, ilman
että ne yrittävät päästä Euroopan markkinoille. Kyseisessä perustelukappaleessa täsmennetään, että Hitachi oli ilmoittanut
15.7.2002 pidetyssä seuraavassa kokouksessa, ettei se hyväksy tätä ehdotusta ja että eurooppalaiset yritykset olivat reagoineet
siihen ilmoittamalla, että Eurooppa, mukaan luettuna Keski- ja Itä-Eurooppa, oli niiden markkina-aluetta ja että ne aikoivat
säilyttää Länsi-Euroopassa käytössä olleet hinnat. Ne olivat myös ilmoittaneet, että kysymyksestä keskusteltaisiin uudelleen,
vaikka näin ei tapahtunutkaan.
Näiden 10. ja 15.7.2002 pidettyjen kokousten tiivistelmä, joka perustuu Hitachin esittämiin todisteisiin, antaa ensi näkemältä
ymmärtää, että Alstom esitti ehdotuksen uudesta järjestelystä, jonka Hitachi hylkäsi ja josta ei enää keskusteltu tämän jälkeen,
mikä viittaa siihen, että viimeistään vuoden 2002 heinäkuusta alkaen ei ollut olemassa järjestelyä, joka koski japanilaisten
tuottajien toimintaa Euroopan talousalueen markkinoilla.
Mainitun 15.7.2002 pidetyn kokouksen tiivistelmässä todetaan kuitenkin yhtäältä, ettei Hitachi torjunut itse ajatusta markkinoiden
jakamisesta vaan ainoastaan Alstomin konkreettisen ehdotuksen. Kyseisessä tiivistelmässä todetaan toisaalta Hitachin korostaneen,
että eurooppalaisten tuottajien vaatimukset koskivat myös Keski- ja Itä-Eurooppaa, mikä antaa ymmärtää, että sen vastustus
liittyi tähän erityiseen näkökohtaan eikä Länsi-Euroopan tilanteeseen.
On myös huomautettava, että Alstomin esittämä ehdotus kyseenalaistaa kantajan argumentoinnin, joka koskee kilpailutilannetta
Euroopan talousalueen markkinoilla. Jos nimittäin oletetaan, kuten kantaja väittää, että japanilaisia tuottajia ei pidetty
uskottavina kilpailijoina Euroopan talousalueen markkinoilla näille markkinoille pääsyn ylitsepääsemättömien esteiden vuoksi,
näitä samoja markkinoita koskeva järjestely olisi tosiasiassa ollut hyödytön. Tällaisessa tilanteessa eurooppalaisilla tuottajilla,
jotka olivat Euroopassa etuoikeutetussa asemassa ja siten tietoisia tästä seikasta, ei olisi ollut mitään syytä ehdottaa kyseisenlaista
järjestelyä. Hitachin esittämästä tiivistelmästä kuitenkin ilmenee, että Alstomin ehdotus koski sekä Euroopan talousalueen
markkinoita että Keski- ja Itä-Euroopan markkinoita.
Näissä olosuhteissa on hyväksyttävä tulkinta, jonka mukaan Alstom ehdotti 10.7.2002 pidetyssä kokouksessa yhteistoimintajärjestelyn
laajentamista Keski- ja Itä-Euroopan maihin, kuten komissio väitti.
Viidenneksi on todettava, kuten riidanalaisen päätöksen 131 perustelukappaleessa, että Euroopan kiintiösopimuksen sisällöllä
on jossain määrin merkitystä yhteistoimintajärjestelyn olemassaololle.
Euroopan kiintiösopimuksen liitteessä 2 olevan osion ”E (E-Members)” 4 kohdassa nimittäin todetaan, että eurooppalaiset tuottajat
”päättävät eurooppalaisten hankkeiden ilmoittamisesta [japanilaisten tuottajien ryhmälle]”. Liitteen 2 asiayhteydestä ilmenee,
että tiedot oli määrä välittää ennen kyseisten kytkinlaitehankkeiden jakamista.
Kantajan väitteet voidaan tietyiltä osin hylätä tämän seikan perusteella, sillä se viittaa eurooppalaisten tuottajien arvioineen,
että japanilaiset tuottajat saattoivat olla kiinnostuneita ainakin tiettyjen kytkinlaitehankkeiden jakamismenettelystä Euroopan
talousalueella ja että ne olivat tällaisissa hankkeissa siis mahdollisia kilpailijoita.
Mikään Euroopan kiintiösopimuksessa tai muissa komission esittämissä seikoissa ei kuitenkaan osoita, että eurooppalaiset tuottajat
toteuttivat kyseisen mekanismin tai että japanilaiset tuottajat olivat tietoisia sen olemassaolosta. Euroopan kiintiösopimus
on näin ollen vain indisio siitä, millainen näkemys eurooppalaisilla tuottajilla oli japanilaisista vastapuolistaan.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että Fujin väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen sisältyvä lausunto on
omiaan tukemaan ABB:n esittämiä todisteita yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta, vaikkakin sen näyttöarvo on vähäinen.
Ehdotus, jonka Alstom teki 10.7.2002 pidetyssä kokouksessa, on niin ikään todiste siitä, että yhteistoimintajärjestely oli
kokousajankohtana olemassa. Euroopan kiintiösopimuksen sisältö on lisäksi indisio, jonka perusteella voidaan katsoa, että
japanilaisia tuottajia pidettiin uskottavina kilpailijoina toteutettaessa tiettyjä kytkinlaitehankkeita Euroopan talousalueella,
kuten komissio väittää.
VA TECH:n, Alstomin tai Arevan näkemys yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta tai se, että kantaja ainoastaan osallistui
kiintiösopimusta koskeviin kokouksiin, eivät toisaalta ole seikkoja, joilla voidaan tukea ABB:n esittämiä todisteita kyseisen
järjestelyn olemassaolosta.
Ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja korostaa ensinnäkin, että komissio nojautuu ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismia koskevissa perusteluissaan
väitteeseen, jonka mukaan japanilaisia tuottajia pidettiin mahdollisina kilpailijoina Euroopan talousalueen kytkinlaitehankkeiden
markkinoilla. Tämän väitteen saattavat kantajan mielestä kyseenalaiseksi VA TECH:n nimenomainen ilmoitus siitä, että eurooppalaisten
tuottajien oli lähes mahdotonta tarjota tuotteitaan Japanissa ja päinvastoin, sekä M:n todistajanlausunto, jonka mukaan Euroopan
markkinoille pääsy ei ollut japanilaisille yrityksille kannattavaa. Ilmoittamista ja kiintiöönlukemista koskevat väitteet
perustuvat siis tosiseikkoja koskevaan oletukseen, joka on selvästi virheellinen. Kantaja katsoo tässä yhteydessä lisäksi,
että komissio on tehnyt kehäpäätelmän väittäessään, että kiintiönlukeminen vahvistaa Euroopan markkinoille pääsyn esteettömyyden
ja siten yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon.
Kantaja väittää toiseksi, että ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismiin liittyviä komission väitteitä ei ole näytetty oikeudellisesti
riittävällä tavalla toteen. Sen mukaan komissio nojautuu perusteluissaan siihen, että japanilaiset tuottajat saivat järjestelmällisesti
tiedon muissa Euroopan maissa kuin tuottajamaissa toteutettavista kytkinlaitehankkeista, jotta ne kykenivät seuraamaan hankkeiden
lukemista ”Euroopan” yhteiskiintiöön. Muut komission esittämät todisteet kuin ABB:n lausunnot eivät kantajan mielestä kuitenkaan
näytä toteen, että ilmoituksia olisi tehty järjestelmällisesti tai että tuottajamaiden ja muiden Euroopan maiden välillä olisi
tehty ero.
Kantaja korostaa tässä yhteydessä ensinnäkin, ettei se ollut kiintiösopimuksen osapuoli ja että sopimusta voidaan näin ollen
pitää ainoastaan eurooppalaisten tuottajien yksipuolisena päätöksenä. Kantajan mukaan kiintiösopimuksen liitteessä 2 ei myöskään
määrätä japanilaisille tuottajille tehtävistä järjestelmällisistä ilmoituksista vaan päinvastoin suljetaan ne pois, koska
eurooppalaiset tuottajat voivat liitteen perusteella vapaasti päättää, haluavatko ne ilmoittaa eurooppalaisista hankkeista.
Liitteessä ei myöskään määrätä, että eurooppalaiset hankkeet on luettava ”Euroopan” yhteiskiintiöön.
Kantaja katsoo seuraavaksi, että ABB:n esittämä lista kytkinlaitehankkeista on ABB:n itsensä kokoama asiakirja, jota ei annettu
tiedoksi kartellin muille osallistujille. Lista ei siis ole kantajan mielestä näyttö siitä, että Euroopassa toteutettavista
kytkinlaitehankkeista ilmoitettiin järjestelmällisesti japanilaisille yrityksille.
Kantaja katsoo vielä, että Hitachin laatiman, sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen otteessa,
jonka mukaan Siemens jakoi säännöllisesti kiertoon taulukon eurooppalaisille ja japanilaisille yrityksille jaetuista kytkinlaitehankkeista,
ei täsmennetty, koskiko kyseinen tietojenvaihto Euroopassa toteutettavia kytkinlaitehankkeita, ja että kyseisen lausunnon
sisältö viittaa siihen, että näin ei ollut. Kantajan mielestä Hitachin väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen sisältyvä
lausuma, jonka mukaan hankkeista ilmoittamisen tarkoituksena oli mahdollistaa niiden lukeminen kiintiöön, ei saa tukea miltään
muulta japanilaiselta tuottajalta vaan on jopa ristiriidassa niin kantajan kuin Fujin antamien lausuntojen kanssa. Fuji nimittäin
ilmoitti, että tietoja Euroopassa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden jakamisesta ei toimitettu järjestelmällisesti japanilaisille
tuottajille.
Kantaja korostaa kolmanneksi, että komission kuvailema ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi on monimutkainen eikä sitä
noudatettu kaavamaisesti. Sen mielestä on siis hyvin epätodennäköistä, ettei mekanismia mainittu kiintiösopimuksessa tai jossain
toisessa riidanalaisten tekojen aikaisessa asiakirjassa.
Kantaja katsoo vielä neljänneksi, että vaikka tietyt eurooppalaiset hankkeet olisikin luettu kiintiösopimuksessa määrättyyn
”Euroopan” yhteiskiintiöön, tämä seikka ei osoita, että kantaja syyllistyi kilpailusääntöjen rikkomiseen. Sen mielestä kiintiöön
lukeminen ei voinut vaikuttaa muualla kuin Euroopan talousalueen ulkopuolella, koska se antoi japanilaisille tuottajille oikeuden
toteuttaa enemmän hankkeita talousalueen ulkopuolella. Tämäkään seikka ei kantajan mielestä kuitenkaan tarkoita, että EY 81
artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa olisi rikottu.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on huomautettava, että ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismia koskevat komission väitteet eivät perustu yksinomaan
teesiin siitä, että japanilaisia tuottajia pidettiin uskottavina kilpailijoina Euroopan talousalueen markkinoilla. Komissio
katsoo nimittäin koonneensa positiivista näyttöä mainitun mekanismin olemassaolosta. Tässä tilanteessa onkin tutkittava komission
esittämien todisteiden todistusarvo, jotta voidaan arvioida, näyttävätkö ne oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen ilmoittamis-
ja kiintiöönlukemismekanismin olemassaolon siitä huolimatta, että eräät kartelliin kuuluvat yritykset ovat sen kiistäneet.
Onkin todettava, että M vahvisti todistajanlausunnossaan nimenomaisesti ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin olemassaolon.
M ilmoitti myös, ettei mekanismi koskenut kytkinlaitehankkeita tuottajamaissa, toisin sanoen Japanissa ja tietyissä Euroopan
maissa. Hän ei sitä vastoin todennut, että se, että japanilaisilla yrityksillä ei hänen mielestään ollut taloudellista intressiä
tulla Euroopan talousalueen markkinoille, saattoi kyseisen mekanismin olemassaolon tai merkityksen kyseenalaiseksi.
Myös ABB:n lausunnot vahvistivat, että mekanismi, joka koostui Euroopan talousalueen kytkinlaitehankkeiden arvon laskemisesta
kiintiösopimuksessa tarkoitettuun maailmanlaajuiseen kiintiöön, oli ollut olemassa.
Edellä 157 kohdassa todettiin, että Euroopan kiintiösopimuksen liitteessä 2 olevan osion ”E (E-Members)” 4 kohta koski kyseisten
kytkinlaitehankkeiden jakamista ennen tapahtuvaa mahdollista tietojenvaihtoa. Kyseinen lauseke ei sen sijaan koskenut jo jaettujen
hankkeiden seurantaa. Näin ollen on katsottava, että vaikka lausekkeen sisältö viittaa siihen, että japanilaisia tuottajia
pidettiin uskottavina kilpailijoina tiettyjen kytkinlaitehankkeiden toteuttamisessa Euroopan talousalueella, lausekkeessa
tarkoitetut toimenpiteet eivät ole osa ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismia, sellaisena kuin komissio on väittänyt sen
olleen olemassa. Euroopan kiintiösopimuksen liitteellä 2 ei siksi ole merkitystä todistettaessa tämän mekanismin olemassaoloa.
Kuten kantaja korostaa, ABB:n toimittamasta hankelistasta ei myöskään ilmene, että Euroopan talousalueen kytkinlaitehankkeista
olisi ilmoitettu säännöllisesti japanilaisille tuottajille. Näin ollen myöskään se ei ole todiste ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin
olemassaolosta.
Hitachin esittämistä todisteista on huomautettava, että ilmoitus siitä, että Siemens jakoi säännöllisesti kiertoon taulukkoja,
joissa esitettiin temaattisesti osa kartellin eri jäsenille jaetuista kytkinlaitehankkeista, viittaa Euroopan talousalueen
ulkopuolisiin kytkinlaitehankkeisiin, kun sitä luetaan yhdessä sitä välittömästi edeltävien virkkeiden kanssa. Sen vuoksi
myöskään kyseinen ilmoitus ei ole merkityksellinen todistettaessa, että komission väittämä Euroopan talousalueen kytkinlaitehankkeiden
ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi, oli ollut olemassa.
Väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa Hitachi sen sijaan ilmoitti, että ennen kuin se keskeytti osallistumisensa kartelliin
vuonna 1999, eurooppalaiset tuottajat tiedottivat japanilaisille tuottajille yksityiskohdat hankkeista, jotka ne aikoivat
toteuttaa Euroopassa, jotta nämä hankkeet voitaisiin ottaa huomioon määritettäessä kiintiötä Euroopan talousalueen ulkopuolisille
kytkinlaitehankkeille, jotka kummallekin tuottajaryhmälle oli myönnetty kiintiösopimuksen perusteella.
Kyseinen lausunto vahvistaa nimenomaisesti komission väittämän ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin olemassaolon vuoteen
1999 saakka. Lausunnon näyttöarvo on lisäksi erityisen korkea kahdesta syystä. Mainittu lausunto on nimittäin yhtäältä Hitachin
intressien vastainen, sillä siinä viitataan Euroopan talousalueen sisällä toteutettujen kartellitoimien ja japanilaisten tuottajien
väliseen yhteyteen, ja se on siksi kantajaa vastaan puhuva seikka. Kyseisestä väitetiedoksiantoon annetun vastauksen kohdasta
ilmenee toisaalta, ettei Hitachi ollut tietoinen päätelmistä, joita lausunnon perusteella voitiin tehdä.
Kuten edellä 55 kohdassa todettiin, Hitachi ei väitetiedoksiantoon antamassaan täydentävässä vastauksessa muuttanut ilmoittamis-
ja kiintiöönlukemismekanismia koskevien lausuntojen asiasisältöä.
Fuji puolestaan ilmoitti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, että tietoja kytkinlaitehankkeiden jakamisesta kiintiösopimuksen
soveltamisalan ulkopuolisissa Euroopan maissa ei annettu järjestelmällisesti japanilaisille tuottajille, eikä Fuji siksi ollut
tietoinen siitä, kuinka Euroopan kiintiösopimus toimi. Myös kantaja on kiistänyt ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin
olemassaolon, kuten käy ilmi erityisesti sen kuulemisesta laaditun pöytäkirjan otteesta.
On kuitenkin huomautettava, että Fujin ja kantajan kannanotot eivät ole niiden intressien vastaisia, sillä kyseisten kannanottojen
tarkoituksena on kiistää EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen. Niillä on siis vähäisempi näyttöarvo kuin
ABB:n ja Hitachin esittämillä olennaisilla todisteilla.
Toisaalta on huomautettava, että edellä 144 kohdassa mainittu Fujin toissijainen rooli kartellissa voi kuitenkin selittää
sen, ettei Fuji ollut osallisena kaikessa eurooppalaisten tuottajien ryhmän tietojenvaihdossa. Tämä asettaa myös kyseenalaiseksi
Fujin tätä seikkaa koskevien lausuntojen uskottavuuden verrattuna ABB:n ja Hitachin toimittamiin todisteisiin, sillä viimeksi
mainitut toimijat olivat ryhmiensä komiteoiden jäseniä ja siksi tiiviimmin mukana väitetyn kartellin yksityiskohtaisessa toiminnassa.
Vaikka ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi edellytti tiettyjä toimeenpanotoimia, ne eivät kuitenkaan olleet erityisen
monimutkaisia, sillä ne koostuivat pääasiallisesti siitä, että Euroopan ryhmä toimitti tiettyjä tietoja Japanin ryhmälle,
mikä tapahtui lisäksi samanaikaisesti kuin kiintiösopimuksen mukainen tiedottaminen Euroopan talousalueen ulkopuolista kytkinlaitehankkeista.
Ei siis vaikuta siltä, että tällaiset toimenpiteet olisivat välttämättä edellyttäneet kirjallisia sääntöjä, kun vielä otetaan
huomioon, että kilpailunvastaisen sopimuksen osapuolet haluavat pienentää sopimuksen ilmitulon riskiä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin olemassaolo on näytetty toteen
oikeudellisesti riittävällä tavalla ABB:n esittämillä todisteilla, joita Hitachi on tukenut väitetiedoksiantoon antamaansa
vastaukseen sisältyvillä lausumilla.
Toisin kuin kantaja väittää, edellisessä kohdassa mainituista todisteista ei ilmene, että ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi
olisi pantu toimeen tilapäisesti ja harkinnanvaraisesti. Vaikka ABB:n ja Hitachin lausunnoissa sekä M:n todistajanlausunnossa
ei käsitellä tätä aihetta nimenomaisesti, kyseisissä asiakirjoissa käytetyistä muotoiluista ilmenee kuitenkin selvästi, että
ilmoittaminen oli säännöllinen menettely, jota sovellettiin kaikkiin osallistujiin ja kyseessä oleviin hankkeisiin. Kuten
edellä 181 kohdassa selitettiin, tätä seikkaa koskevat Fujin lausunnot ovat puolestaan vähemmän luotettavia kuin ABB:n ja
Hitachin toimittamat todisteet. Lisäksi edellä 173 kohdassa todettiin jo, että Euroopan kiintiösopimuksen liite 2 ei koske
ilmoittamista ja kiintiöön lukemista, sellaisena kuin komissio on väittänyt niitä sovelletun, joten sillä ei ole merkitystä
tässä yhteydessä.
Ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin soveltamisjaksosta on todettava, että ABB:n lausunnot eivät koske tiettyä ajanjaksoa
ja niiden voidaan siksi lähtökohtaisesti tulkita viittaavan koko rikkomiseen. M:n lausunnot puolestaan koskevat ajanjaksoa,
jolloin hän osallistui kartellin toimintaan, eli vuoden 1988 ja kesäkuun 2002 välistä aikaa. Edellä 90 kohdassa kuitenkin
huomautettiin, että ABB:n todisteille on löydyttävä niitä tukevia muita todisteita, joten on todettava, että Hitachin lausunnot
koskevat ajanjaksoa ennen sitä hetkeä, jolloin Hitachi keskeytti osallistumisensa kartelliin vuonna 1999. Siksi on katsottava
näytetyn toteen, että ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi oli olemassa tällä viimeksi mainitulla ajanjaksolla.
Ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin merkityksestä näytettäessä toteen yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloa on todettava,
että mekanismi on vakavasti otettava osoitus siitä, että eurooppalaiset tuottajat pitivät japanilaisia tuottajia mahdollisina
uskottavina kilpailijoina Euroopan talousalueen markkinoilla. Jos nimittäin oletetaan, että japanilaisilla tuottajilla ei
todellakaan ollut mitään mahdollisuutta tulla Euroopan markkinoille niille pääsyn esteiden vuoksi, eurooppalaisilla tuottajilla
ei olisi ollut syytä ilmoittaa tuloksia tiettyjen kytkinlaitehankkeiden jakamisesta Euroopan talousalueella eikä varsinkaan
syytä lukea näitä samoja hankkeita kiintiösopimuksessa määrättyyn ”Euroopan” yhteiskiintiöön, sillä kiintiöön lukeminen olisi
vienyt niiltä osan kytkinlaitehankkeista kiintiösopimuksessa tarkoitetuilla alueilla. Tällaisen ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin
olemassaolo viittaa siksi siihen, että japanilaiset yritykset olisivat voineet päästä Euroopan markkinoille. Ne eivät näin
tehneet, sillä ne olivat sitoutuneet jäämään pois näiltä markkinoilta, mistä ne saivat vastineeksi suuremman osan kytkinlaitehankkeista
Euroopan talousalueen ulkopuolella. Kyseinen mekanismi muodostaa siksi yhteyden Euroopan talousalueella toteutettujen kartellitoimien
ja japanilaisten tuottajien välillä, ja se on näin ollen epäsuora todiste yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta.
Kysymyksellä siitä, oliko ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismilla vaikutuksia Euroopan talousalueen markkinoihin, ei
ole merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa. Kuten edellä 97 kohdassa todettiin, komission riidanalaisessa päätöksessä kantajaan
kohdistama väite perustuu nimittäin japanilaisten yritysten sitoumukseen jäädä pois Euroopan talousalueen markkinoilta, mistä
ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismin olemassaolo on epäsuora todiste. Riidanalaisesta päätöksestä ei sen sijaan ilmene,
että komissio katsoisi kyseisen mekanismin merkitsevän EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan erillistä rikkomista.
Edellä 186 kohdassa esitetyistä syistä ei myöskään ole tarpeellista osoittaa, ettei ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi
koskenut kytkinlaitehankkeita eurooppalaisissa tuottajamaissa, jotta kyseisen mekanismin voidaan katsoa olevan merkityksellinen
indisio yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta. Näin ollen sillä, että M:n todistajanlausunnolle ei tässä mahdollisesti
löydy tukea muista seikoista, ei ole merkitystä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava näytetyn ABB:n ja Hitachin lausuntojen sekä M:n todistajanlausunnon perusteella
toteen, että tietyistä Euroopan talousalueella toteutettavista kytkinlaitehankkeista ilmoitettiin niiden jakamisen jälkeen
säännöllisesti japanilaisten tuottajien ryhmälle ja että nämä samat hankkeet luettiin kiintiösopimuksessa määrättyyn ”Euroopan”
yhteiskiintiöön, siltä osin kun on kyse ajanjaksosta alkaen vuodesta 1988 siihen saakka, kunnes Hitachi keskeytti osallistumisensa
kartelliin vuonna 1999. Kyseinen mekanismi on lisäksi epäsuora todiste komission väittämän yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta.
Seikat, joiden väitetään kumoavan yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää ensinnäkin asiakirja-aineiston osoittavan, että Hitachi kieltäytyi 15.7.2002 pidetyssä kokouksessa Alstomin
esittämästä, yhteistoimintajärjestelyä koskevasta ehdotuksesta.
Kantaja väittää toiseksi, että sen itsensä lisäksi myös Hitachi, Melco, VA TECH ja Siemens kiistävät yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolon. Varsinkin Siemens oli kantajan mukaan esittänyt kartellin toimintaan osallistuneen työntekijänsä T:n lausunnon,
jonka mukaan mitään Japanin ja Euroopan markkinoiden keskinäistä varausjärjestelyä ei ollut. Komissio ei kuitenkaan riidanalaisessa
päätöksessä käsitellyt tätä seikkaa vaan perusti kantansa ABB:n esittämiin ristiriitaisiin todisteisiin.
Kantaja muistuttaa myös, että sen mielestä yhteistoimintajärjestelyn olemassaololla ei ollut juurikaan merkitystä niille eurooppalaisille
tuottajille, jotka olivat myöntäneet eurooppalaisen kartellin olemassaolon. Niiden vaitonaisuus oli kantajan mielestä näissä
olosuhteissa odotettavaa, sillä niiden intressissä oli kiistää mahdollisimman vähän tosiseikkoja ollakseen vaarantamatta omia
hakemuksiaan sakoista vapauttamisesta tai niiden lieventämisestä.
Kolmanneksi kantaja moittii komissiota siitä, että tämä ei ottanut huomioon sopimusta nimeltä ”General Rules for GE Agreement”
(jäljempänä GE-sopimus), jonka eurooppalaiset tuottajat tekivät 17.3.1987 jakaakseen kytkinlaitehankkeet keskenään Euroopassa.
Kantajan mukaan se, että Euroopassa toteutettavia kytkinlaitehankkeita koskeva sopimus oli tehty ennen kiintiösopimusta, on
ensinnäkin ristiriidassa sen komission väitteen kanssa, jonka mukaan yhteistoimintajärjestely tarjosi eurooppalaisille tuottajille
tukea mainittuja hankkeita koskevan kartellin organisoimisessa. GE-sopimus asettaa kantajan mukaan myös kyseenalaiseksi toteamuksen,
jonka komissio esittää riidanalaisessa päätöksessä ja jonka mukaan kytkinlaitehankkeiden jakaminen maailmanlaajuisesti alkoi
siitä, että Japanin markkinat jaettiin japanilaisille tuottajille ja Euroopan markkinat eurooppalaisille tuottajille. Kantajan
mielestä salainen yhteistyö alkoi sen jälkeen, kun eurooppalaiset tuottajat olivat jakaneet Euroopan markkinat keskenään.
Kantaja katsoo lopuksi, että koska eurooppalaiset tuottajat olivat perustaneet Euroopassa toteutettavia kytkinlaitehankkeita
koskevan kartellin, niillä ei ollut mitään intressiä jakaa mainittuja hankkeita japanilaisten yritysten kanssa, joita ei pidetty
uskottavina kilpailijoina Euroopan talousalueen markkinoilla, eikä myöskään sopia yhteistoimintajärjestelystä näiden kanssa.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on katsottava, kuten edellä 155 kohdassa todettiin, että Alstom ehdotti 10.7.2002 pidetyssä kokouksessa yhteistoimintajärjestelyn
laajentamista Keski- ja Itä-Euroopan maihin, kuten komissio väitti. Tämä seikka tukee yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloa.
Toiseksi todettakoon, että komissio ei tehnyt virhettä, kun se katsoi, että ABB:n lausuntojen ja todistajanlausuntojen, yhteistoimintajärjestelyn
olemassaoloa koskevien Fujin lausuntojen sekä ilmoittamista ja kiintiöön lukemista koskevien Hitachin lausuntojen näyttöarvo
oli korkeampi kuin yhteistoimintajärjestelyn olemassaoloa koskevien kantajan, Hitachin, Melcon, VA TECH:n ja Siemensin lausuntojen
todistusarvo.
Toisin kuin ensiksi mainittujen todisteiden ryhmä, jälkimmäiset lausunnot eivät nimittäin ole kyseisten yritysten intressien
vastaisia, sillä näiden lausuntojen tarkoituksena on kiistää EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen. Tämä
toteamus pätee myös T:n todistajanlausuntoon, jossa T ainoastaan kuvaili kiintiösopimuksen syntyä, kiisti yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolon ja viittasi esteisiin sekä Euroopan talousalueen markkinoille että Japanin markkinoille pääsyssä. T:n todistajanlausunto
ei sisällä uusi seikkoja etenkään yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta verrattuna väitetiedoksiannon vastaanottajien esittämiin
seikkoihin.
Ei myöskään voida katsoa, ettei eurooppalaisilla yrityksillä, mukaan luettuna Siemens, ollut intressiä kiistää yhteistoimintajärjestelyn
olemassaoloa, sillä komissio katsoi väitetiedoksiannossa tässä järjestelyssä olevan kyse eurooppalaisten ja japanilaisten
tuottajien välisestä kartellisopimuksesta, joka liittyi Euroopan talousalueen markkinoihin ja jossa oli siksi kyse EY 81 artiklan
ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta. Tällainen toteamus oli nimittäin haitallinen eurooppalaisten tuottajien intresseille
ainakin hypoteettisesti, jos komission muita niihin kohdistamia väitteitä ei olisi voitu näyttää toteen oikeudellisesti riittävällä
tavalla.
Kolmanneksi on todettava, että GE-sopimusta koskeva kantajan väite perustuu oletukseen siitä, että sopimus allekirjoitettiin
ja pantiin täytäntöön erillään kiintiösopimuksesta ja yhteistoimintajärjestelystä. GE-sopimuksen osalta on tässä yhteydessä
riidatonta, että se allekirjoitettiin ennen kiintiösopimusta ja Euroopan kiintiösopimusta. Tämä seikka ei kuitenkaan tarkoita,
ettei se olisi liittynyt muihin maailmanlaajuisen kartellin osatekijöihin, kuten komissio väitti.
GE-sopimuksen 15 artiklan nojalla sopimuksen oli nimittäin alun perin tarkoitus olla väliaikainen ratkaisu, jota noudatettaisiin
kiintiösopimuksen voimaan tulemiseen saakka ja josta olisi siksi neuvoteltava uudelleen 31.12.1988 jälkeen. Vaikuttaakin siltä,
että GE-sopimuksen allekirjoittajat ennakoivat jo kyseisen sopimuksen tekohetkellä maailmanlaajuisen kartellin käyttöönoton
ja siihen kuuluvat eri elementit, mukaan luettuna komission väittämä yhteistoimintajärjestely. Tulkintaa tukee M:n todistajanlausunto,
jonka mukaan maailmanlaajuinen kartelli oli monimutkaisten neuvottelujen kohteena useiden vuosien ajan ennen kiintiösopimuksen
allekirjoittamista.
On lisäksi huomattava, että M:n mukaan kahden tuottajaryhmän vastavuoroinen sitoutuminen jäämään pois toisen ryhmän kotimaisilta
markkinoilta, mikä muodostaa komission väittämän yhteistoimintajärjestelyn ytimen, tapahtui ennen kiintiösopimuksen tekemistä.
Eurooppalaiset tuottajat pystyivät siksi ottamaan huomioon tämän sitoutumisen GE-sopimusta allekirjoitettaessa.
Näin ollen ei voida katsoa, että GE-sopimus asettaa kyseenalaiseksi komission väittämän yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon.
Kokonaisarviointi
Edellä 111–189 kohdassa tehdystä tarkastelusta ilmenee ensinnäkin, että ABB:n lausunnot ja sen työntekijöiden ja yhden entisen
työntekijän todistajanlausunnot ovat osoitus sellaisen yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta, jonka perusteella eurooppalaiset
ja japanilaiset tuottajat sitoutuivat vastavuoroisesti jäämään pois toisen ryhmän kotimaisilta markkinoilta. Tämän todistelun
perusteella on niin ikään mahdollista identifioida yhteistoimintajärjestelyn osapuolet ja päätellä, että vaikka se oli luultavasti
olemassa ennen kiintiösopimusta, järjestelystä sovittiin viimeistään kiintiösopimuksen tekohetkellä.
Toiseksi on todettava, että Alstomin 10.7.2002 pidetyssä kokouksessa esittämä ehdotus on edellä mainitun vastavuoroisen järjestelyn
olemassaoloa tukeva todiste. Myös Fujin lausunnot ovat todiste, joka tukee japanilaisten yritysten sellaisen sitoumuksen olemassaoloa,
jonka mukaan ne jäävät pois eurooppalaisilta markkinoilta.
Kolmanneksi on todettava, että ABB:n lausunnoista ja todistajanlausunnosta, joita Hitachin lausunnot tukevat, ilmenee, että
japanilaiset yritykset hyväksyivät ainakin vuosien 1988 ja 1999 välisenä aikana sen, että tulokset tiettyjen kytkinlaitehankkeiden
jakamisesta Euroopan talousalueella ilmoitettiin säännöllisesti ja että kyseiset hankkeet luettiin kiintiösopimuksessa tarkoitettuun
”Euroopan” yhteiskiintiöön. On lisäksi todettava, että eurooppalaiset tuottajat määräsivät Euroopan kiintiösopimuksen liitteeseen
2 sisältyneen osion ”E (E-Members)” 4 kohdan nojalla mahdollisuudesta tiedottaa japanilaisille tuottajille tiettyjen Euroopan
talousalueen kytkinlaitehankkeiden yksityiskohdista ennen kyseisten hankkeiden jakamista. Nämä kaksi seikkaa viittaavat siihen,
että japanilaisia tuottajia pidettiin uskottavina kilpailijoina tiettyjen kytkinlaitehankkeiden toteuttamisessa Euroopan talousalueella
mutta että ne sitoutuivat jäämään pois Euroopan markkinoilta ja saivat vastineeksi suuremman osan kytkinlaitehankkeista muilla
alueilla. Nämä seikat ovat näin ollen epäsuoria todisteita eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien välisen vastavuoroisen
järjestelyn olemassaolosta.
Komission esittämät todisteet, sellaisena kuin ne on esitetty tiivistetysti edellä 96 kohdassa, tukevat näin ollen sen väitteitä
yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta. Edellä 196–203 kohdassa arvioiduilla kantajan todisteilla ei sen sijaan voida kyseenalaistaa
mainittuja väitteitä. Onkin katsottava, että yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo on näytetty toteen oikeudellisesti riittävällä
tavalla.
Tämä päätelmä tarkoittaa, että kantajan väitteet syyttömyysolettaman periaatteen loukkaamisesta ja siitä, että komissio on
ylittänyt toimivaltansa, on hylättävä, kuten edellä 101 kohdassa todettiin.
Koska komissio ei myöskään tukeutunut ainoastaan asianomaisten yritysten menettelyyn markkinoilla todetakseen väitetyn rikkomisen
tapahtuneen, ei riitä, että kantaja korvaa komission esittämän selityksen tosiseikoista toisella uskottavalla selityksellä.
Kantajan vaihtoehtoisella selityksellä ei siis ole merkitystä arvioitaessa kyseisen rikkomisen olemassaoloa.
Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella on lisäksi todettava, että komissio kykeni toteamaan yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon ilman,
että sen tarvitsi ottaa huomioon Fujin 21.11.2006 esittämiä huomautuksia kantajaa vastaan puhuvana seikkana. Edellä 53 kohdassa
esitetyn mukaisesti kolmannen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu, on näin
ollen hylättävä lopullisesti, ja kolmas kanneperuste on siis hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen kanneperuste, jonka mukaan komissio ei ole näyttänyt toteen yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen
rikkomista
Kantaja korostaa toisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa, ettei komissio ole näyttänyt toteen yhtenä kokonaisuutena pidettävää
jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista, johon sisältyvät kiintiösopimus, yhteistoimintajärjestely ja eurooppalaisten tuottajien
kilpailunvastaiset menettelytavat Euroopan talousalueella. Toisen kanneperusteen toisessa osassa kantaja väittää, ettei komissio
ole osoittanut toteen, että kartelli oli olemassa syyskuun 1999 ja 25.3.2002 välisenä aikana ja että kantaja osallistui samana
aikana kartelliin.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee näyttöä yhtenä kokonaisuutena pidettävästä kilpailusääntöjen rikkomisesta
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että vaikka komissio olisikin näyttänyt yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon riittävällä tavalla toteen,
se ei kuitenkaan ole näyttänyt toteen, että kantaja aikoi osallistua hankkeiden jakamiseen, tarjousten vääristelyyn, hintojen
sopimiseen ja muihin kilpailunvastaisiin menettelytapoihin, joita eurooppalaiset tuottajat käyttivät Euroopan talousalueella.
Kantaja huomauttaa komission katsoneen riidanalaisessa päätöksessä, että eurooppalaiset tuottajat yrittivät olla paljastamatta
japanilaisille tuottajille Euroopan kiintiösopimuksen soveltamisalaan kuuluvan eurooppalaisen kartellin toimintaa ja laativat
keskenään jopa yksityiskohtaisen salassapitosopimuksen.
Kantajan mielestä oikeuskäytännössä vahvistetut edellytykset pitää tiettyä yritystä vastuullisena kaikista tietyn kilpailusääntöjen
rikkomisen näkökohdista, ja esillä olevassa asiassa erityisesti eurooppalaisten tuottajien menettelytavasta, eivät siis täyty.
Kantajan mukaan se ei koskaan osallistunut kokouksiin, jotka koskivat kartellin toimintaa Euroopan talousalueella. Komissio
ei ole myöskään näyttänyt toteen, että kantaja aikoi omalla toiminnallaan edistää kaikkien osapuolten yhteisiä tavoitteita.
Pelkästään se, että kantaja saattoi päätellä, että Euroopan talousalueella oli kartellitoimintaa, ei ole kantajan mielestä
riittävää.
Kantaja korostaa myös, että komissiolla ei ole toimivaltaa aloittaa seuraamusmenettely ja määrätä seuraamuksia kiintiösopimuksen
kaltaisista sopimuksista, joiden tarkoituksena tai seurauksena ei ole kilpailun rajoittuminen Euroopan talousalueella.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat perustuvat väistämättä useiden sellaisten
yritysten myötävaikutukseen, jotka ovat kaikki mukana rikkomisessa mutta joiden osallistumisella voi olla eri ilmenemismuotoja,
etenkin kyseisten markkinoiden erityispiirteiden ja kunkin yrityksen markkina-aseman, tavoiteltujen päämäärien sekä valittujen
tai suunniteltujen täytäntöönpanotoimien perusteella. Kuitenkaan pelkästään se, että kukin yritys osallistuu kilpailusääntöjen
rikkomiseen sille ominaisella tavalla, ei riitä sulkemaan pois sen vastuuta rikkomisesta kokonaisuudessaan eikä myöskään käyttäytymisestä,
jonka ovat todellisuudessa toteuttaneet muut rikkomiseen osallistuneet yritykset mutta jolla on sama kilpailua rajoittava
tarkoitus tai vaikutus (asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 79 ja 80 kohta).
Mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa vastaavasti ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.
Yritys, joka on osallistunut tällaiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen omalla käyttäytymisellään, joka kuuluu EY 81 artiklan
1 kohdassa tarkoitetun sellaisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan, jolla on kilpailua rajoittava tarkoitus,
käsitteeseen ja jonka tarkoituksena on myötävaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisen toteutumiseen kokonaisuudessaan, on siksi
vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen
rikkomiseen, kun kyseisen yrityksen näytetään tienneen muiden osallistujien lainvastaisesta käyttäytymisestä tai voineen kohtuullisesti
ennakoida sen ja olleen valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (edellä 218 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni,
tuomion 83 kohta). Mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa vastaavasti ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava ensiksikin ensimmäisen kanneperusteen tarkastelusta käyvän ilmi, että japanilaiset
yritykset, mukaan luettuna kantaja, osallistuivat eurooppalaisten yritysten kanssa yhteistoimintajärjestelyyn, joka oli EY 81
artiklassa ja ETA-sopimuksen 53 artiklassa tarkoitettu yritysten välinen sopimus, joka koski kytkinlaitehankkeiden markkinoita
Euroopan talousalueella. Komissiolla oli näin ollen toimivalta aloittaa seuraamusmenettely ja määrätä seuraamuksia kantajan
osallistumisesta kyseiseen sopimukseen. Yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo viittaa lisäksi siihen, että japanilaiset yritykset
olivat tietoisia siitä, että kytkinlaitehankkeet Euroopan talousalueella oli varattu eurooppalaisille tuottajille.
Tässä yhteydessä ei ole merkitystä sillä, että kantaja ei osallistunut erityisiin kartellitoimenpiteisiin Euroopan talousalueella.
Kantajan osallistuminen ei ollut tarpeellista, kun otetaan huomioon sen yhteistoimintajärjestelyyn perustuvan sitoutumisen
luonne. Japanilaisilla yrityksillä ei nimittäin ollut intressiä osallistua sellaisten kytkinlaitehankkeiden jakamiseen Euroopan
talousalueella, jotka ne olivat sitoutuneet olemaan hankkimatta. Niitä olisi ainoastaan kiinnostanut tietää kyseisten hankkeiden
arvo ja hankkeiden saajien identiteetti, jotta ne voivat seurata hankkeiden lukemista kiintiösopimuksessa tarkoitettuun ”Euroopan”
yhteiskiintiöön. Ainakin vuosien 1988 ja 1999 välisenä aikana nämä tiedot välitettiin kuitenkin japanilaisille tuottajille
ilmoittamismekanismin kautta.
Näissä olosuhteissa onkin katsottava, että japanilaisten tuottajien passiivinen rooli kytkinlaitehankkeiden jakamisessa Euroopan
talousalueella ei johtunut niiden tekemästä valinnasta, vaan niiden Euroopan talousalueen markkinoita koskevaan sopimukseen
osallistumisen muodosta. Tämä osallistuminen oli sen sijaan ennakkoedellytyksenä sille, että kytkinlaitehankkeet voitiin jakaa
Euroopan talousalueella eurooppalaisten tuottajien kesken joko tuottajamaiden suojelun periaatteen tai GE-sopimuksen nojalla.
Toiseksi on huomattava, että ABB:n lausunnot ja M:n todistajanlausunto viittaavat siihen, että vaikka yhteistoimintajärjestelyä
ei mainittu nimenomaisesti kiintiösopimuksessa, se oli edellytyksenä tämän sopimuksen toteuttamiselle, sillä järjestely mahdollisti
sellaisen luottamuksen saavuttamisen, jota maailmanlaajuisen kartellin toiminta edellytti. Yhteistoimintajärjestelyn ja kiintiösopimuksen
välinen yhteys vahvistetaan V.-A:n todistajanlausunnossa, jonka mukaan eurooppalaiset yritykset ja japanilaisten yritysten
edustaja keskustelivat kiintiösopimuksen perusteella pidetyn erään kokouksen aikana tarpeesta noudattaa yhteistoimintajärjestelyä.
Kolmanneksi on todettava, että ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi muodostaa yhteyden eurooppalaisten yritysten Euroopan
talousalueella toteuttamien kartellitoimien ja kiintiösopimuksella säännellyn maailmanlaajuisen kartellin välillä. Tulokset
tiettyjen Euroopan talousalueella toteutettavien kytkinlaitehankkeiden jakamisesta otettiin nimittäin huomioon tämän mekanismin
avulla, kun muilla alueilla sijaitsevia kytkinlaitehankkeita jaettiin kiintiösopimuksen nojalla. Kyseisen mekanismin olemassaolo
on näytetty toteen ABB:n lausuntojen ja todistajanlausuntojen sekä Hitachin lausuntojen perusteella.
Kantajan toimittamista todisteista ei tässä yhteydessä ilmene, että eurooppalaisten tuottajien välinen salassapitosopimus
olisi tosiasiallisesti tehty tai että tämä seikka olisi vaikuttanut varsinkin kahden tuottajaryhmän väliseen tietojenvaihtoon.
Neljänneksi on katsottava, että koska tiettyjen Euroopan talousalueen kytkinlaitehankkeiden tarjouspyynnöistä ilmoitettiin
säännöllisesti ainakin vuosien 1988 ja 1999 välillä, japanilaiset yritykset saattoivat kohtuullisesti olettaa, että kytkinlaitehankkeiden
jakaminen Euroopan talousalueella eurooppalaisten tuottajien kesken oli kartellitoimien seuraus. Se, että tuottajaryhmälle
tiedotetaan säännöllisesti ilman ilmeistä legitiimiä syytä useiden vuosien ajan niiden tarjouspyyntöjen tuloksista, joihin
samalla teollisuussektorilla toimivan toisen tuottajaryhmän jäsenet ovat osallistuneet, ylittää normaalin kilpailutoiminnan
rajat. Ilmoittamisen olisi siksi pitänyt synnyttää epäilyksiä niistä ehdoista, joilla kyseiset kytkinlaitehankkeet jaettiin.
Näin on etenkin siksi, että tarjouspyynnön tulokset eivät ole välttämättä julkista tietoa, eivätkä varsinkaan silloin kun
on kyse yksityisten yritysten julkistamista pyynnöistä ja hyväksytyn tarjouspyynnön yksityiskohdista.
Komissio totesi tässä yhteydessä oikein riidanalaisen päätöksen 277 perustelukappaleessa, ettei ilmoittamisen mahdollinen
keskeyttäminen myöhemmin voinut vaikuttaa siihen tietoon Euroopan talousalueen kytkinlaitehankkeiden jakamisen kartelliluonteesta,
jonka japanilaiset yritykset saivat ilmoittamismekanismin perusteella vuosien 1988 ja 1999 välillä. Tämä pätee myös TM T & D:hen.
Se otti nimittäin kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan toiminnan vastatakseen osakkailtaan, jotka olivat molemmat kartellin
osapuolia. Näin ollen voidaan katsoa, että sillä oli hallussaan samat tiedot kytkinlaitehankkeiden jakamisesta Euroopan talousalueella
kuin kyseisillä osakkailla.
Viidenneksi on todettava, että yhteistoimintajärjestely, kiintiösopimuksessa säännelty maailmanlaajuinen kartelli ja eurooppalaisten
tuottajien kartellitoiminta Euroopan talousalueen sisällä pantiin toimeen samanaikaisesti, ne koskivat samoja tuotteita ja
niihin osallistuivat samat eurooppalaiset tuottajat ja yhteistoimintajärjestelyn ja kiintiösopimuksen osalta samat japanilaiset
tuottajat. Eri toimenpiteillä oli lisäksi sama yhteinen päämäärä, eli sellaisen järjestelmän käyttöönotto, jossa kytkinlaitehankkeiden
maailmanlaajuiset markkinat jaettiin ja nämä hankkeet myönnettiin eri osallistujien kesken.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, ettei komissio tehnyt virhettä katsoessaan, että yhteistoimintajärjestely,
kiintiösopimuksessa säännelty maailmanlaajuinen kartelli ja eurooppalaisten tuottajien kartellitoimet Euroopan talousalueella
muodostivat yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen, jolla oli yhteinen päämäärä. Näin ollen toisen kanneperusteen ensimmäinen
osa on hylättävä.
Toisen kanneperusteen toinen osa, joka koskee näyttöä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja kantajan jatkuvasta osallistumisesta
siihen
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio ei ole näyttänyt toteen kantajan osallistuneen kiintiösopimukseen aikana, jolloin muut yritykset
eivät olleet osallistuneet siihen eli syyskuun 1999 ja 25.3.2002 välisenä aikana.
Kantaja korostaa ensinnäkin, että kartelli oli kyseisellä ajanjaksolla ”hajonnut” erityisesti Siemensin jäätyä siitä pois,
ja kiintiösopimusta koskevat kokoukset olivat muuttuneet enemmän tai vähemmän epäviralliseksi keskustelufoorumiksi, jolla
ei ollut kilpailunvastaista tarkoitusta tai vaikutusta.
Sen jälkeen kantaja vakuuttaa, ettei se osallistunut kiintiösopimukseen kyseisen ajanjakson aikana. Tämän seikan osoittaa
kantajan mielestä Arevan lausunto, jonka mukaan kaasueristeisten kytkinlaitteiden markkinoita koskevat neuvottelut edellyttivät
vuonna 2002 yhteydenottoa TM T & D:hen, mikä tarkoittaa, että TM T & D ei osallistunut jo meneillään oleviin neuvotteluihin.
Kantaja katsoo lisäksi, että ABB:n lausunto kartellin jatkumisesta syyskuun 1999 ja maaliskuun 2002 välisenä aikana on ristiriitainen,
koska ABB väittää toisaalta kantajan jatkaneen kartellitoimintoja ja toisaalta TM T & D:n liittyneen kartelliin myöhemmin,
samaan aikaan kuin erityisesti Siemens. Kantaja toteaa vielä, että ABB:n lausuntoa ei tueta muilla todisteilla, ja sen antoi
yritys, joka on hakenut sakoista vapauttamista.
Lopuksi kantaja huomauttaa, että komission maininnat kartellista kyseiseltä ajalta koskevat kiintiösopimusta ja eurooppalaisten
yritysten välillä olleita mahdollisia järjestelyjä, mutta ne eivät koske yhteistoimintajärjestelyä.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännössä on vahvistettu, että kun kyse on kilpailusääntöjen rikkomista koskevasta oikeudenkäynnistä, vaatimus oikeusvarmuudesta,
joka taloudellisilla toimijoilla on oltava, merkitsee sitä, että komission, jolla on todistustaakka toteamiensa rikkomisten
osalta, on esitettävä asianmukainen näyttö, jolla se oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittaa rikkomisen muodostavien
tosiseikkojen olemassaolon. Kun kyse on tarkemmin ottaen rikkomisen väitetystä kestosta, sama oikeusvarmuuden periaate edellyttää,
että ellei ole näyttöä, jolla rikkomisen kesto voitaisiin suoraan osoittaa, komission on esitettävä näyttöä ainakin ajallisesti
riittävän lähellä toisiaan olevista tosiseikoista, joiden perusteella voidaan kohtuudella todeta, että rikkominen on jatkunut
keskeytyksettä tiettyjen kahden ajankohdan välillä (asia T‑43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s.
II‑441, 79 kohta; asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II‑2707, 188 kohta ja asia T-279/02, Degussa
v. komissio, tuomio 5.4.2006, Kok., s. II-897, tuomion 114 ja 153 kohta).
Lisäksi se, että näyttöä tapahtuneen jatketun rikkomisen olemassaolosta ei ole esitetty tiettyjen ajanjaksojen osalta, ei
ole esteenä sille, että rikkomisen katsotaan tapahtuneen kyseisiä ajanjaksoja pidemmällä kokonaisajanjaksolla, jos tällainen
toteamus perustuu objektiivisiin ja yhtäpitäviin aihetodisteisiin. Usean vuoden ajalle ulottuvassa rikkomisessa se, että kartelli
ilmenee eri ajanjaksoina, joiden välillä voi olla pidempiä tai lyhyempiä aikoja, ei vaikuta tämän kartellin olemassaoloon,
kunhan toimilla, jotka ovat osa tätä rikkomista, on yksi ainoa tavoite ja ne toteutetaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän
jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä (asia C-113/04 P, Technische Unie v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s.
I-8831, 169 kohta).
Siitä, jatkuiko kartelli syyskuun 1999 ja maaliskuun 2002 välisenä aikana on aluksi huomautettava, että koska yhteistoimintajärjestelyyn
perustuva japanilaisten yritysten sitoutuminen ei ollut aktiivista toimintaa vaan ne ainoastaan pidättäytyivät tietyistä toimista,
on sinänsä vaikeaa näyttää toteen, että kyseistä järjestelyä noudatettiin jatkuvasti.
Tästä huolimatta on ensimmäiseksi todettava, että M:n todistajanlausunnon mukaan sekä kiintiösopimusta että yhteistoimintajärjestelyä
toteutettiin edelleen muiden japanilaisten yritysten kuin Hitachin kanssa siihen saakka, kunnes M erosi kartellista kesäkuussa
2002, huolimatta siitä, että M:n ja Siemensin poisjääminen teki toiminnasta tehottomampaa. Sama väite esitetään ABB:n lausunnoissa.
Toiseksi on todettava, että Fuji vahvistaa väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa japanilaisten yritysten osallistuneen
kilpailusääntöjen rikkomiseen, myös yhteistoimintajärjestelyyn, syyskuuhun 2000 saakka, jolloin se väittää jättäneensä kartellin.
Kolmanneksi on todettava, kuten edellä 155 kohdassa, että Alstom ehdotti 10.7.2002 pidetyssä kokouksessa yhteistoimintajärjestelyn
laajentamista Keski- ja Itä-Euroopan maihin. Tämä seikka tarkoittaa, että mainittu järjestely oli olemassa sekä kokousajankohtana
että tietyn ajanjakson sitä ennen.
Neljänneksi on todettava, että se, että japanilaiset tuottajat olivat kyseisellä ajanjaksolla jatkuvasti poissa Euroopan kytkinlaitehankkeiden
markkinoilta viittaa myös siihen, että yhteistoimintajärjestelyä noudatettiin edelleen.
Koska tämän kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä todettiin, ettei komissio tehnyt virhettä päätellessään, että oli tapahtunut
yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen, joka käsittää muun muassa yhteistoimintajärjestelyn ja kiintiösopimuksen,
on todettava viidenneksi – toisin kuin kantaja väittää – että näyttö kiintiösopimuksen toteuttamisen jatkumisesta syyskuun
1999 ja maaliskuun 2002 välisenä aikana on merkityksellinen aihetodiste siitä, että myös yhteistoimintajärjestelyä noudatettiin
samalla ajanjaksolla. Koska kilpailusääntöjen rikkominen muodosti yhden kokonaisuuden, on nimittäin todennäköistä, että yhteistoimintajärjestelyn
lopettaminen olisi vaarantanut kiintiösopimuksen toiminnan.
Kantaja ei kuitenkaan kiistä riidanalaisen päätöksen 191–196 perustelukappaleessa esitettyjä toteamuksia, joiden mukaan ABB,
Alstom ja Melco lähettivät toisilleen useita fakseja kiintiösopimuksen nojalla jaettavista hankkeista.
Kantaja on myös vahvistanut osallistuneensa riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappaleessa luetelluista kiintiösopimuskokouksista
18.5., 13.7. ja 14.9.2000 pidettyihin kokouksiin mutta kiistänyt muut luetellut kokoukset.
Vielä on todettava, että kantaja ei kiistä sitä, että riidanalaisen päätöksen 198 perustelukappaleessa luetellut kytkinlaitehankkeet
jaettiin kiintiösopimuksen nojalla, eikä se myöskään esitä todisteita, joiden perusteella sen voidaan katsoa sanoutuneen irti
hankkeiden jakamisen tuloksista tai olleen noudattamatta niitä. Tulokset hankkeiden jakamisesta tarkoittavat, että kartelli
oli toiminnassa tai että sillä oli ainakin vaikutuksia ajanjaksona, joka alkoi 27.8.1998 – jolloin riidanalaisen päätöksen
198 perustelukappaleen h alakohdassa mainitusta hankkeesta tehtiin sopimus – ja päättyi 12.10.2001 – jolloin riidanalaisen
päätöksen 198 perustelukappaleen a alakohdassa mainitusta hankkeesta tehdyn sopimuksen vaikutukset raukesivat. Tässä yhteydessä
on tärkeää muistuttaa, että EY 81 artikla on sovellettavissa, kun kartellin vaikutukset jatkuvat eikä sitä ole varsinaisesti
lopetettu (asia T-13/89, ICI v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-1021, Kok. Ep. XII, s. II-175, 254 kohta ja asia T-48/98,
Acerinox v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II‑3859, 63 kohta). Mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa vastaavasti
ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.
Näiden seikkojen perusteella kantajan väite siitä, että kiintiösopimusta koskevista kokouksista oli tullut kyseisen ajanjakson
aikana keskustelufoorumi, jolla ei ollut kilpailunvastaista tarkoitusta tai vaikutusta, ei voi menestyä riippumatta siitä,
esitettiinkö väite hallinnollisen menettelyn aikana vai ei. Näin on erityisesti sen vuoksi, että kyseistä väitettä ei tueta
muilla todisteilla kuin Melcon toteen näyttämättömillä lausunnoilla.
Sen vuoksi onkin katsottava, että komission esittämät todisteet yhteistoimintajärjestelyn ja kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta
syyskuun 1999 ja maaliskuun 2002 välisenä aikana liittyvät ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin,
mikä tarkoittaa, että jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen on kyseisen ajanjakson osalta näytetty toteen.
Lisäksi on todettava, että edellä 238–245 kohdassa esitetyt seikat koskevat sekä yhteistoimintajärjestelyn ja kiintiösopimuksen
yleistä täytäntöönpanoa että kantajan omaa osallistumista kyseessä oleviin sopimuksiin. Kantaja on sitä paitsi nimetty japanilaisten
tuottajien ryhmän sihteeriksi joissakin riidanalaisen päätöksen 198 perustelukappaleessa luetelluissa hankkeissa, eikä se
ole kiistänyt kyseisen luettelon sisältöä. Tämä seikka tarkoittaa, että kantaja osallistui aktiivisesti kiintiösopimukseen
silloin, kun asianomaiset hankkeet jaettiin.
Tässä yhteydessä maininnat siitä, että vuonna 2002 käytyjen neuvottelujen aikana oli otettava yhteyttä TM T & D:hen, sekä
siitä, että TM T & D liittyi kartelliin vuonna 2002, voivat selittyä sillä, että tätä Toshiban ja Melcon yhteisyritystä oltiin
kyseisellä ajanjaksolla vasta perustamassa, ja sen oli määrä ottaa vastuulleen osakkaidensa toiminnat kaasueristeisten kytkinlaitteiden
alalla. Koska TM T & D oli uusi rakenne, jossa yhdistyivät edellä mainittujen kartellin jäsenten olennaiset toiminnot, on
loogista, että sen kanssa oli neuvoteltava kartellijärjestelmään kaavailluista muutoksista.
Väitteestä, jonka mukaan sakoista vapauttamista hakeneen yrityksen, sen työntekijöiden ja aiempien työntekijöiden intressissä
on liioitella muiden tutkimuksen alaisten yritysten kilpailunvastaista menettelytapaa, viitataan edellä 94, 95, 111 ja 112
kohtaan.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajan osallistuminen kartelliin syyskuun 1999 ja maaliskuun 2002 välisenä aikana on
näytetty toteen todisteilla, jotka ovat ajallisesti riittävän lähellä toisiaan.
Näin ollen toisen kanneperusteen toinen osa, ja siis koko toinen kanneperuste, on hylättävä.
Koska yhtäkään kanneperusteista, joilla tuetaan vaatimusta riidanalaisen päätöksen kumoamisesta siltä osin kuin se koskee
kantajaa, ei voida hyväksyä, kyseinen vaatimus on hylättävä.
2.
Vaatimus kantajalle määrätyn sakon kumoamisesta tai sen huomattavasta alentamisesta
Neljännessä kanneperusteessaan kantaja väittää, että sille määrätty sakko on syrjivä ja kohtuuton. Tämä kanneperuste jakautuu
kuuteen osaan. Ensimmäisen osan mukaan arvioinnissa, joka koskee kantajan osallistumisen suhteellista vakavuutta kilpailusääntöjen
rikkomisessa, on tehty virhe. Toisen osan mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on arvioitu väärin. Kolmannen osan mukaan
sakon laskennassa ei ole noudatettu perusteluvelvollisuutta. Neljännen osan mukaan sakon laskentapohja on määritetty virheellisesti.
Viidennen osan mukaan kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon TM T & D:n on syyllistynyt, on määrätty liian suuri sakko. Kuudennen
osan mukaan lieventävien asianhaarojen arvioinnissa on tehty virhe.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.

Neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan arvioinnissa, joka koskee kantajan osallistumisen suhteellista vakavuutta
kilpailusääntöjen rikkomisessa, on tehty virhe
Asianosaisten lausumat
Kantaja huomauttaa, että eurooppalaisille ja japanilaisille tuottajille langetettujen sakkojen osuus vastaa kiintiösopimuksessa
määritettyjen kiintiöiden osuutta. Se päättelee tästä, että sille on langetettu sakko kiintiösopimuksen mukaisesta toiminnastaan.
Tällainen lähestymistapa on sen mielestä kuitenkin virheellinen ja syrjivä. Kantaja katsookin, ettei komissio ottanut huomioon,
että sen osallistuminen kartelliin ei ole suhteellisesti kovinkaan vakavaa, koska se osallistui ainoastaan yhteistoimintajärjestelyyn,
kun taas eurooppalaiset tuottajat osallistuivat sekä yhteistoimintajärjestelyyn että kartellitoimintaan, joka koski Euroopan
talousalueella toteutettavia kytkinlaitehankkeita. Kantaja korostaa toisaalta, että komissio ylitti toimivaltansa määrätessään
sille seuraamuksia Euroopan talousalueen ulkopuolella toteutetusta toiminnasta.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännön mukaan usean yrityksen rikottua kilpailusääntöjä on tutkittava kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus
(ks. edellä 218 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 150 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Arvioitaessa
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja määritettäessä sakkoa on otettava huomioon se, ettei yritys ole osallistunut kaikkiin
kartellin muodostaviin seikkoihin, tai sen vähäinen osuus niillä osa-alueilla, joihin se on osallistunut (ks. edellä 218 kohdassa
mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 90 kohta).
Tässä yhteydessä on täsmennettävä aivan ensiksi, että riidanalaisessa päätöksessä ei määrätä seuraamuksia sillä perusteella,
että päätöksen kohteena olevat yritykset osallistuivat kiintiösopimukseen, joka ei koskenut Euroopan talousaluetta. Päätöksen
1 artiklassa todetaan nimittäin selvästi, että EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen koski kytkinlaitehankkeiden
alaa Euroopan talousalueella. Argumentti komission väitetystä toimivallan puutteesta on näin ollen hylättävä.
Ensimmäisen kanneperusteen tarkastelu sitä paitsi osoittaa, että japanilaiset ja eurooppalaiset tuottajat eivät osallistuneet
Euroopan talousaluetta koskeviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin samalla tavalla. Japanilaiset yritykset
sitoutuivat nimittäin jäämään yhteistoimintajärjestelyssä pois Euroopan talousalueen markkinoilta, ja niiden osallistuminen
koostui siksi sitoumuksesta olla toimimatta. Eurooppalaiset yritykset puolestaan jakoivat eri kytkinlaitehankkeet näillä samoilla
markkinoilla aktiivisten kartellitoimien avulla.
Näiden kahden menettelytavan vakavuuden välillä ei kuitenkaan ole merkittävää eroa. Kuten edellä 221 kohdassa nimittäin todettiin,
sillä seikalla, että kantaja ei osallistunut kytkinlaitehankkeiden jakamiseen Euroopan talousalueella, ei ole merkitystä,
koska sen osallistuminen ei ollut tarpeellinen, kun otetaan huomioon kantajan yhteistoimintajärjestelyyn perustuvan sitoutumisen
luonne. Siksi asianhaara, johon kantaja vetoaa, ei ollut sen valinnan tulos, vaan pelkkä seuraus siitä tavasta, jolla se osallistui
Euroopan talousalueen markkinoita koskevaan sopimukseen. Tämä sama osallistuminen oli puolestaan ennakkoedellytys sille, että
kytkinlaitehankkeet voitiin jakaa Euroopan talousalueella eurooppalaisten tuottajien kesken tätä koskevien sääntöjen mukaisesti.
Siksi on katsottava, että japanilaisten yritysten toiminnan vakavuus on verrattavissa eurooppalaisten yritysten toiminnan
vakavuuteen. Neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.

Neljännen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on arvioitu väärin
Asianosaisten lausumat
Kantaja viittaa edellä 230–233 kohdassa esitettyihin argumentteihin, jotka koskevat sitä, että kartellin toiminnot ja kantajan
oma osallistuminen kartelliin keskeytettiin syyskuun 1999 ja maaliskuun 2002 välisenä aikana, ja korostaa, että sille langetettua
sakkoa on lievennettävä.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja tyytyy tässä osassa vain toistamaan argumentit, jotka tutkittiin jo toisen kanneperusteen toisen osan yhteydessä.
Edellä 235–252 kohdasta käy kuitenkin ilmi, että kyseisten argumenttien perusteella ei voida katsoa komission tehneen virheen
todetessaan, että kartelli jatkui syyskuun 1999 ja 25.3.2002 välisenä aikana ja määrittäessään, kuinka kauan kantaja osallistui
kartelliin.
Tämä osa on näin ollen hylättävä.

Neljännen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan sakon laskennassa ei ole noudatettu perusteluvelvollisuutta
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, ettei komissio ole selittänyt riittävästi laskentamenetelmää, jota se käytti kantajalle langetetun sakon
määrittämiseksi. Kantaja vetoaa tässä yhteydessä siihen, että sen oli vaikeaa määrittää komissiolle maksettava summa, ja se
väittää, että tämän näkemyksen vahvistaa kokeneiden ekonomistien asiasta antama lausunto. Kantaja katsookin, että komissio
on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 253 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneet toimielimen
päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta he voivat puolustaa oikeuksiansa, ja että
yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden (asia C-338/00 P, Volkswagen v. komissio, tuomio 18.9.2003, Kok., s. I-9189,
124 kohta). Vaikka komission on EY 253 artiklan perusteella mainittava ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin päätös
perustuu, sekä ne oikeudelliset näkökohdat, joiden vuoksi se on tehnyt päätöksensä, tässä määräyksessä ei edellytetä, että
komissio käsittelee kaikki ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joita on käsitelty hallinnollisessa menettelyssä (yhdistetyt
asiat 43/82 ja 63/82, VBVB ja VBBB v. komissio, tuomio 17.1.1984, Kok., s. 19, Kok. Ep. VII, s. 421, 22 kohta; asia 246/86,
Belasco ym. v. komissio, tuomio 11.7.1989, Kok., s. 2117, 55 kohta ja em. asia Volkswagen v. komissio, tuomion 127 kohta).
Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen
sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimenpide on osoitettu tai joita se koskee suoraan
ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen (ks. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio
2.4.1998, Kok., s. I-1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Edellä mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa vastaavasti
komission päätöksiin, joilla se toteaa ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomisen.
Riidanalaisen päätöksen 471–552 perustelukappaleessa esitetyt seikat auttavat nyt käsiteltävässä asiassa ymmärtämään komission
valitseman sakon laskemismenetelmän ja seuraamaan sen eri vaiheita.
Kantajan argumentteja sakon laskemisen perusteluista ei voida tutkia tarkemmin, koska se ainoastaan väittää, että sen oli
ollut vaikeaa määrittää komissiolle maksettava summa, mutta se ei täsmennä, millaisia vaikeudet olivat eikä missä vaiheessa
laskentavaihetta ne ilmenivät ja koska se ei ole myöskään esittänyt niiden ekonomistien huomautuksia, joita se väittää konsultoineensa.
Neljännen kanneperusteen kolmas osa on näin ollen hylättävä.

Neljännen kanneperusteen neljäs osa, jonka mukaan sakon laskentapohja on määritetty virheellisesti
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että sakon laskentapohja on mielivaltainen ja syrjivä.
Kantaja katsoo ensinnäkin, että komission langettamien sakkojen laskenta perustui liikevaihtoihin, jotka koskivat sekä erillisiä
kaasueristeisiä kytkinlaitteita että kaasueristeiseen kytkinlaitteeseen perustuvia sähköasemia. Tällainen menettelytapa suosii
kuitenkin kantajan mielestä japanilaisia tuottajia, koska kytkinlaitehankkeisiin, joita toteuttavat Lähi-idässä ja Aasiassa
yleensä japanilaiset tuottajat, kuuluu usein toimintavalmiita sähköasemia ja sisältyy näin ollen muitakin tuotteita ja palveluja
kuin kaasueristeisiä kytkinlaitteita. Japanilaisten tuottajien liikevaihto on siis yleensä suurempi kuin eurooppalaisten tuottajien.
Toiseksi kantaja katsoo, että määrittääkseen eurooppalaisten yritysten markkinaosuudet komissio nojautui laskelmissaan liikevaihtoon
vuodelta 2003 eli viimeiseltä kokonaiselta vuodelta, jona kilpailusääntöjä rikottiin, mutta käytti japanilaisten tuottajien
osalta korkeampaa vuoden 2001 liikevaihtoa eikä esittänyt tähän vakuuttavia syitä. Kantajan mukaan komission olisi pitänyt
käyttää kaikkien kartellin osallisten kohdalla vuoden 2003 liikevaihtoja ja jakaa kahdella niiden yhteisyritysten liikevaihdot,
joihin neljän japanilaisen tuottajan kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevat toiminnot tuolloin keskittyivät. Tällainen lähestymistapa
olisi kantajan mielestä ollut johdonmukainen eurooppalaisten tuottajien kohtelun kanssa ja myös komission päätöskäytännön
mukainen.
Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio teki virheen lukiessaan sen samaan ryhmään kuin Alstom ja Areva. Kantaja katsoo,
että jos sille langetetun sakon laskentapohja olisi määritetty vuoden 2003 liikevaihdon perusteella, sen markkinaosuuden ero
Alstomin tai Arevan markkinaosuuksiin olisi ollut suurempi kuin pienempään ryhmään kuuluvien yritysten markkinaosuuksiin,
mikä tarkoittaa, että kantaja olisi pitänyt lukea pienempään ryhmään.
Komissio katsoo ensimmäisestä väitteestä, että pelkästään se, että tiettyjen tuotteiden huomioon ottaminen johtaa suurempaan
liikevaihtoon ei ole näyttö syrjinnästä.
Toisesta väitteestä komissio toteaa valinneensa vertailuvuodeksi vuoden 2001, koska se oli kantajan ja Melcon yhteisyrityksen
eli TM T & D:n perustamisvuotta edeltävä vuosi. Komissio selittää tässä yhteydessä, että emoyhtiöt osallistuivat kartelliin
itsenäisinä yhtiöinä suurimman osan kartellin kestosta, mikä tarkoittaa, että sakkojen laskentapohjat oli tarkoituksenmukaisempaa
määrittää yhtiöiden omien liikevaihtojen perusteella, jotta erityisesti yhtiöiden omien markkinaosuuksien erot TM T & D:n
perustamisajankohtana voitiin ottaa huomioon.
Kolmanneksi komissio väittää, että väite, joka koskee kantajan sijoittamista johonkin tiettyyn ryhmään, voidaan hyväksyä vain,
jos myös vertailuvuoden valintaa koskeva väite hyväksytään. Näin ei kuitenkaan ole asianlaita.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että komissiolla on harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa, jotta se voisi ohjata yritysten
toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä (ks. yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T‑246/01, T-251/01
ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 216 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komissio vahvistaa sakon suuruuden kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja tarvittaessa sen keston perusteella. Rikkomisen
vakavuus on määritettävä useiden kriteerien perusteella, joihin kuuluvat asiaan liittyvät erityisolosuhteet, asiayhteys ja
sakkojen ennaltaehkäisevä vaikutus. Objektiivisia tekijöitä, kuten kilpailunvastaisten menettelytapojen sisältö ja kesto,
niiden lukumäärä ja intensiteetti, asianomaisten markkinoiden laajuus ja talouselämän perusteille aiheutunut vahinko on otettava
huomioon. Arvioinnissa on otettava huomioon myös vastuussa olevien yritysten suhteellinen merkitys ja markkinaosuus sekä mahdollinen
kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen (edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion
89–91 kohta).
Joka kerta, kun komissio päättää kilpailuoikeuden nojalla määrätä sakkoja, sen on kuitenkin noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita,
joihin kuuluu myös yhdenvertaisen kohtelun periaate, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet ovat niitä tulkinneet (asia T-59/02,
Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3627, 315 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen
kohtelun tai syrjintäkiellon periaate edellyttävät, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia
tilanteita kohdella samalla tavoin, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella (ks. asia T‑311/94, BPB de Eendracht
v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1129, 309 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos määrättävien sakkojen suhteiden määrittelemiseksi on nojauduttava useiden samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneiden
yritysten liikevaihtoon, huomioon otettava ajanjakso on rajoitettava siten, että käytettävät luvut ovat mahdollisimman vertailukelpoisia
(yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII,
s. 133, 122 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 480–490 perustelukappaleesta käy ilmi, että määrittäessään sakon laskentapohjaa
komissio päätti sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 A kohdan mukaisesti soveltaa kartellin osallisiin eriytettyä
kohtelua sen perusteella, miten paljon haittaa ne kykenivät aiheuttamaan kilpailulle. Tätä varten komissio luokitteli eri
yritykset viiteen ryhmään niiden myymistä kaasueristeisistä kytkinlaitteista saadun maailmanlaajuisen liikevaihdon suhteellisen
merkityksen mukaan. Komissio katsoi tässä yhteydessä, että pelkästään Euroopan talousalueen markkinoita koskevat liikevaihdot
eivät ole luotettava arviointikriteeri, koska yhteistoimintajärjestelyn tarkoituksena oli pitää japanilaiset tuottajat pois
kyseisiltä markkinoilta.
Tuotteista, jotka on otettava huomioon asianomaisten yritysten liikevaihtoja määritettäessä, on korostettava, että edellä
281 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti komission on otettava huomioon erityisesti asianomaisten markkinoiden laajuus.
Kuten riidanalaisen päätöksen 9 perustelukappaleessa todetaan, kartelli koski nyt käsiteltävässä asiassa kuitenkin sekä erillisiä
kaasueristeisiä kytkinlaitteita että kaasueristeisen kytkinlaitteen sisältäviä sähköasemia. Komissio ei näin ollen tehnyt
virhettä laskiessaan asianomaisten yritysten sakkojen laskentapohjan kyseisiä tuotteita koskevan liikevaihdon perusteella.
Tästä seikasta esitetty kantajan väite on näin ollen hylättävä.
Riidanalaisen päätöksen 481, 482 ja 484 perustelukappaleesta käy viitevuoden valinnan osalta ilmi, että komissio käytti maailmanlaajuisen
myynnin arvon määrittämisessä kantajan, Fujin, Hitachin ja Melcon tapauksessa vuotta 2001 mutta eurooppalaisten tuottajien
tapauksessa vuotta 2003 eli viimeistä kokonaista vuotta, jona kilpailusääntöjä rikottiin. Kantajan, Fujin, Hitachin ja Melcon
sakkojen laskentapohja ajalta, jona ne osallistuivat kartelliin erillisinä yrityksinä, määritettiin myös vuoden 2001 liikevaihtojen
perusteella, kun taas eurooppalaisten tuottajien sakkojen laskentapohja määritettiin vuoden 2003 liikevaihtojen perusteella.
Näin ollen on todettava, että komissio ei ole viitevuoden valinnassa kohdellut kantajaa ja muita japanilaisia tuottajia samalla
tavoin kuin eurooppalaisia tuottajia. Edellä 282 kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla on siis tarkistettava, onko eriytetylle
kohtelulle olemassa objektiivista perustelua.
Komissio totesi tältä osin riidanalaisen päätöksen 482 perustelukappaleessa, että vuoden 2001 käyttäminen oli kantajan tapauksessa
perusteltua siksi, että tämä osallistui kartelliin suurimman osan kilpailusääntöjen rikkomisen ajasta erillisenä yrityksenä
eikä osana yhteisyritystä TM T & D, joka oli ottanut vastatakseen kantajan ja Melcon kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevista
toiminnoista vuonna 2002.
Komissio täsmensi istunnossa, että sen tarkoituksena oli ottaa huomioon, että TM T & D:n kaksi osakasta olivat sen perustamisajankohtana
eriarvoisessa kilpailuasemassa siksi, että Melcolla oli huomattavasti suurempi osuus kaasueristeisten kytkinlaitteiden maailmanlaajuisista
markkinoista kuin kantajalla. Komissio katsoo, että käyttämällä viitevuotena viimeistä täyttä vuotta, jona kantaja ja Melco
osallistuivat kartelliin erillisinä yrityksinä eli vuotta 2001, se pystyi tuomaan esiin tämän eron sakkojen laskennassa, mikä
ei olisi ollut mahdollista, jos se olisi käyttänyt menetelmää, jossa TM T & D:n liikevaihto vuodelta 2003 olisi jaettu molempien
osakkaiden kesken sen mukaan, mitkä olivat niiden osakkuudet yhteisyrityksessä.
Komission mainitsema päämäärä on perusteltu, koska sen avulla voidaan verrata yhteisyrityksen osakkaiden kykyä haitata kilpailua
yhteisyrityksen perustamista edeltävänä aikana.
On kuitenkin ilmeistä, että komissio olisi nyt käsiteltävässä asiassa voinut käyttää päämääränsä saavuttamiseksi muitakin
menetelmiä, joissa japanilaisia ja eurooppalaisia tuottajia ei olisi kohdeltu viitevuoden valinnassa eriarvoisesti. Määrittäessään
kantajan ja Melcon sakkoja TM T & D:n perustamista edeltävältä ajalta komissio olisi esimerkiksi voinut käyttää TM T & D:lle
langetetun sakon laskentapohjaa, joka laskettiin vuoden 2003 liikevaihdon perusteella, ja jakaa sen kantajan ja Melcon kesken
sen mukaan, kuinka suuri osuus niillä oli kaasueristeisten kytkinlaitteiden myynnistä yhteisyrityksen perustamista edeltävänä
vuonna eli vuonna 2001.
Näin ollen on todettava, että se, että komissio halusi nyt käsiteltävässä asiassa tuoda sakkojen määrittämisen yhteydessä
tarkasti esiin kantajan ja Melcon suhteelliset asemat, ei tee kantajan eriarvoisesta kohtelusta perusteltua.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta valitessaan vuoden 2001
viitevuodeksi, jonka perusteella se määritti japanilaisten tuottajien maailmanlaajuisen myynnin arvon ja laski sakon, joka
kantajalle määrättiin sen osallistumisesta kartelliin erillisenä yrityksenä.
Kyseisen periaatteen loukkaaminen kumoaa suoraan laskelman sakosta, joka kantajalle määrättiin riidanalaisen päätöksen 2 artiklan
i alakohdassa sen osallistumisesta kartelliin erillisenä yrityksenä. Tämä vaikuttaa välillisesti – maailmanlaajuisen myynnin
arvon ja markkinaosuuksien määrittämisen kautta – laskelmaan sakosta, joka kantajalle määrättiin riidanalaisen päätöksen 2
artiklan h alakohdassa ja joka koskee TM T & D:n olemassaolon aikaa.
Neljännen kanneperusteen neljäs osa on siis hyväksyttävä, ja riidanalaisen päätöksen 2 artiklan h ja i alakohta on näin ollen
kumottava. Koska viitevuoden valinta ei kuitenkaan vaikuttanut riidanalaisen päätöksen 1 artiklan sisältöön, kyseistä artiklaa
ei tarvitse kumota tai muuttaa.
Neljännen kanneperusteen viidettä ja kuudetta osaa ei lisäksi tarvitse tutkia. Vaikka kyseiset osat hyväksyttäisiin, riidanalaista
päätöstä ei nimittäin voitaisi kumota laajemmin kuin mitä edellisessä kohdassa todettiin.
Lopuksi on katsottava, että koska todettu lainvastaisuus koskee kantajalle langetetun sakon laskentaperusteen valintaa sinänsä,
unionin yleinen tuomioistuin ei kykene laskemaan mainittua sakkoa. Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen ei ole syytä
käyttää nyt käsiteltävässä asiassa täyttä harkintavaltaansa ja muuttaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan h ja i alakohtaa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan
toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi
asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
Koska riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisvaatimus on hylätty, kantaja on hävinnyt merkittävän osan vaatimuksistaan,
vaikka osa niistä onkin hyväksytty.
Näissä olosuhteissa on määrättävä, että kantaja vastaa kolmesta neljäsosasta asianosaisille unionin yleisessä tuomioistuimessa
aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista, ja komissio vastaa neljäsosasta kyseisistä kuluista.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on lisäksi katsottu, että pankkitakauksen hankkimisesta päätöksen pakkotäytäntöönpanon välttämiseksi
aiheutuneet kulut eivät ole työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdassa tarkoitettuja asian käsittelystä aiheutuneita kustannuksia
(ks. edellä 92 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 5133 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen kantajan pyyntö siitä, että komissio määrätään vastaamaan tällaisista kustannuksista, on hylättävä.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 24.1.2007 tehdyn komission päätöksen C(2006) 6762 lopullinen
(asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kojeistot) 2 artiklan h ja i alakohta kumotaan siltä osin kuin ne koskevat Toshiba Corpia.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Toshiba velvoitetaan korvaamaan kolme neljäsosaa asianosaisille unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
4)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan neljäsosa asianosaisille unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä heinäkuuta 2011.
Sisällys
Asian tausta
1.  Kantaja
2.  Tuotteet
3.  Hallinnollinen menettely
4.  Riidanalainen päätös
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Vaatimus riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artiklan kumoamisesta siltä osin kuin ne koskevat kantajaa
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan komissio on loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia
Kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan rikkominen on määritetty riittämättömästi riidanalaisen päätöksen päätösosassa
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan asiakirja-aineiston tietoja on otettu huomioon vääristyneellä tavalla
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan komissio ei ole näyttänyt yhteistoimintajärjestelyä oikeudellisesti riittävällä tavalla
toteen
ABB:n esittämät todisteet
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
ABB:n esittämän todistelun tukeminen
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ilmoittamis- ja kiintiöönlukemismekanismi
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Seikat, joiden väitetään kumoavan yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kokonaisarviointi
Toinen kanneperuste, jonka mukaan komissio ei ole näyttänyt toteen yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen
rikkomista
Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee näyttöä yhtenä kokonaisuutena pidettävästä kilpailusääntöjen rikkomisesta
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen kanneperusteen toinen osa, joka koskee näyttöä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja kantajan jatkuvasta osallistumisesta
siihen
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Vaatimus kantajalle määrätyn sakon kumoamisesta tai sen huomattavasta alentamisesta
Neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan arvioinnissa, joka koskee kantajan osallistumisen suhteellista vakavuutta
kilpailusääntöjen rikkomisessa, on tehty virhe
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on arvioitu väärin
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan sakon laskennassa ei ole noudatettu perusteluvelvollisuutta
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännen kanneperusteen neljäs osa, jonka mukaan sakon laskentapohja on määritetty virheellisesti
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.