CELEX: 62006TJ0208
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Metakrilātu tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Vienota pārkāpuma jēdziens
Pārkāpuma ilgums
Naudas sodi
Pārkāpuma smagums
Atbildību mīkstinoši apstākļi

Strīda priekšvēsture
Ar Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmumu C(2006) 2098, galīgā redakcija, par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
procedūru (Lieta COMP/F/38.645 – Metakrilāti, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija tostarp konstatēja,
ka noteikts skaits uzņēmumu bija pārkāpuši EK līguma 81. pantu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, vairākos
laikposmos no 1997. gada 23. janvāra līdz 2002. gada 12. septembrim piedaloties nolīgumu un saskaņotu darbību kopumā metakrilātu
nozarē visā EEZ teritorijā (apstrīdētā lēmuma 1. pants).
Apstrīdētais lēmums ir pieņemts par vienotu un turpinātu pārkāpumu attiecībā uz šādiem trīs polimetilmetakrilāta (turpmāk
tekstā – “
PMMA
”) produktiem: lējumu masām, cietajām loksnēm un sanitārajiem izstrādājumiem. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka katrs no šiem
trīs
PMMA
produktiem ir gan fiziski, gan ķīmiski atšķirīgs un tos izmanto dažādiem mērķiem, bet, tā kā to ražošanā tiek izmantota viena
un tā pati izejviela – metilmetakrilāts (turpmāk tekstā – “
MMA
”), šos produktus var iedalīt vienā homogēnā produktu grupā (apstrīdētā lēmuma 4.–8. apsvērums).
Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam attiecīgais pārkāpums galvenokārt izpaudās kā cenu apspriešana, kā arī nolīgumu par cenām
noslēgšana, ieviešana un kontrole, paredzot vai nu paaugstināt cenas, vai vismaz tās stabilizēt iepriekšējā līmenī; klientiem
piemērojamo pakalpojumu papildu izmaksu apspriešana; apmaiņa ar komerciāli nozīmīgu un konfidenciālu informāciju par tirgiem
un/vai uzņēmumiem, kā arī dalība regulārās sanāksmēs un citi kontakti, lai atvieglotu pārkāpuma izdarīšanu (apstrīdētā lēmuma
1. pants un tā 1.–3. apsvērums).
Apstrīdētais lēmums bija adresēts
Degussa AG
,
Röhm GmbH & Co
.
KG
un
Para‑Chemie GmbH
(turpmāk tekstā kopā sauktas – “
Degussa
”),
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
,
Arkema SA
(iepriekš
Atofina SA
),
Altuglas International SA
un
Altumax Europe SAS
(turpmāk tekstā kopā sauktas – “
Atofina
”),
Lucite International Ltd
un
Lucite International UK Ltd
(turpmāk tekstā kopā sauktas – “
Lucite
”),
ICI plc
, kā arī prasītājām:
Quinn Barlo Ltd
,
Quinn Plastics NV
un
Quinn Plastics GmbH
.
Prasītājas ietilpst Īrijā reģistrētā konglomerātā
Quinn Group Ltd
, kurš 2004. gada 7. maijā pēc attiecīgā pārkāpuma perioda ieguva visas
Barlo
grupas (
Barlo Group plc
, vēlāk pārdēvēta par
Barlo Group Ltd
) jumta mātessabiedrības kapitāldaļas (apstrīdētā lēmuma 299. apsvērums). Prasītājas tika izveidotas pēc trīs iepriekšējo
Barlo
grupas sabiedrību (turpmāk tekstā kopā sauktas – “
Barlo
”) darbību apvienošanas grupā
Quinn
2005. gada janvārī:
–
Quinn Plastics GmbH
ir
Barlo Plastics GmbH
tiesību un saistību pārņēmēja. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Barlo Plastics GmbH
ir piedalījusies slepenās norunās, kas ir konstatētas metakrilātu nozarē (apstrīdētā lēmuma 297. apsvērums);
–
Quinn Plastics NV
ir
Barlo Plastics NV
tiesību un saistību pārņēmēja.
Barlo Plastics NV
bija
Barlo Plastics GmbH
mātessabiedrība, kurai netieši piederēja visas tās kapitāldaļas (apstrīdētā lēmuma 38., 43. un 301. apsvērums);
–
Quinn Barlo
ir
Barlo Group Ltd
tiesību un saistību pārņēmēja. Tā ir agrākās
Barlo
grupas mātessabiedrība, kurai tieši vai netieši pieder visas agrāko
Barlo
grupas sabiedrību kapitāldaļas (apstrīdētā lēmuma 300. un 301. apsvērums).
Visas prasītājas ir apstrīdētā lēmuma adresātes, jo Komisija uzskatīja, ka
Quinn Barlo
un
Quinn Plastics NV
bija atbildīgas par
Quinn Plastics GmbH
(agrāk
Barlo Plastics GmbH
) rīcību pārkāpuma laikā (apstrīdētā lēmuma 301. un 304. apsvērums un 1. pants).
Izmeklēšana, kas noslēdzās ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tika uzsākta pēc tam, kad
Degussa
2002. gada 20. decembrī iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra
Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas vai sodanaudas samazināšanu karteļa gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda vai naudas
soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos] (OV C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).
2003. gada 25. un 26. martā Komisija veica pārbaudes uzņēmumu
Atofina
,
Barlo
,
Degussa
un
Lucite
telpās (apstrīdētā lēmuma 59. apsvērums). Pēc šīm pārbaudēm
Atofina
un
Lucite
attiecīgi 2003. gada 3. aprīlī un 11. jūlijā iesniedza pieteikumus par atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazinājumu
saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību (apstrīdētā lēmuma 60. un 66. apsvērums). 2004. gada 18. oktobrī
ICI
iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību (apstrīdētā lēmuma 83. apsvērums).
Barlo
nav iesniegusi pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam.
No 2003. gada 9. aprīļa līdz 2004. gada 29. jūlijam Komisija nosūtīja
Barlo
vairākus lūgumus sniegt informāciju saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par [EKL 81.]
un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantu un pēc tam saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas
(EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantu
(apstrīdētā lēmuma 62.–79. apsvērums).
2005. gada 17. augustā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem saistībā ar vienotu un turpinātu pārkāpumu attiecībā uz
MMA
, kā arī attiecībā uz lējumu masām no
PMMA
, cietajām loksnēm no
PMMA
un sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
un to nosūtīja tostarp prasītājām un
Quinn Plastics SA
(apstrīdētā lēmuma 85. apsvērums).
2005. gada 15. un 16. decembrī notika uzklausīšana.
Ņemot vērā informāciju, ko sniedza uzņēmumi savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem, kā arī uzklausīšanas laikā gūto
informāciju, Komisija nolēma atteikties no dažiem iebildumiem, tostarp:
–        iebildumiem pret visām sabiedrībām, kurām ir adresēts paziņojums par iebildumiem, par pārkāpuma daļu attiecībā uz
MMA
;
–        iebildumiem pret prasītājām un
Quinn Plastics SA
attiecībā uz lējumu masām no
PMMA
;
–        iebildumiem pret
Quinn Plastics SA
par cietajām loksnēm no
PMMA
(apstrīdētā lēmuma 93. apsvērums).
Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu 2006. gada 31. maijā. Attiecībā uz prasītājām Komisija konstatēja, ka tās ir piedalījušās
iepriekš 1.–3. punktā minētajos pret konkurenci vērstos nolīgumos un saskaņotās darbībās laikā no 1998. gada 30. aprīļa līdz
2000. gada 21. augustam (apstrīdētā lēmuma 1. panta l)–n) apakšpunkts), un tām uzlika naudas sodu EUR 9 miljonu apmērā, par
kura samaksu tās bija solidāri atbildīgas (apstrīdētā lēmuma 2. panta e) apakšpunkts).
Attiecībā uz naudas soda apmēra aprēķinu Komisija, pirmkārt, pārbaudīja pārkāpuma smagumu un vispirms konstatēja, ka, ņemot
vērā pārkāpuma raksturu un faktu, ka tas aptvēra visu EEZ teritoriju, tas bija kvalificējams kā sevišķi smags pārkāpums Pamatnostādņu
sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”) izpratnē (apstrīdētā lēmuma 319.–331. apsvērums).
Turpinot Komisija uzskatīja, ka sevišķi smagu pārkāpumu kategorijā varēja piemērot diferencētu pieeju pret uzņēmumiem, lai
ņemtu vērā to faktisko ekonomisko spēju izraisīt būtisku kaitējumu konkurencei. Šajā ziņā tā konstatēja, ka šajā lietā attiecīgos
uzņēmumus “[varēja] iedalīt [trīs] kategorijās atkarībā no to apgrozījuma lieluma, kas īstenots, pārdodot tos
PMMA
produktus, attiecībā uz kuriem bija noslēgta vienošanās, kurā piedalījās šie uzņēmumi”. Komisija noteica, ka
Barlo
, kuras apgrozījums par cietajām loksnēm 2000. gadā EEZ bija EUR 66,37 miljoni, bija klasificējama trešajā kategorijā.
Turklāt, joprojām runājot par diferencētu pieeju, Komisija piemēroja attiecībā uz prasītājām aprēķināto naudas soda sākumsummas
samazinājumu 25 % apmērā, sniedzot šādu pamatojumu (apstrīdētā lēmuma 335. apsvērums):
“Komisija ņem vērā faktu, ka nav skaidri zināms, vai
Barlo
piedalījās slepenās sarunās par lējumu masām no
PMMA
vai sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
. Tādējādi šķiet, ka
Barlo
nebija zināms vai arī tai varēja vispār nebūt zināms par vispārējo pret konkurenci vērsto darbību shēmu [..].”
Šie apsvērumi lika Komisijai noteikt prasītājām uzliekamā naudas soda sākumsummu EUR 15 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma
336. apsvērums).
Otrkārt, Komisija pārbaudīja pārkāpuma ilgumu un konstatēja, ka, ņemot vērā, ka prasītājas bija piedalījušās pārkāpumā divus
gadus un trīs mēnešus, tad sākumsumma bija jāpalielina par 20 % (10 % par pilnu piedalīšanās gadu) (apstrīdētā lēmuma 351.–353. apsvērums).
Tādējādi prasītājām piemērojamā naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 18 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 354. apsvērums).
Treškārt, Komisija pārbaudīja atbildību pastiprinošus un mīkstinošus apstākļus. Tā nekonstatēja nekādus prasītāju atbildību
pastiprinošus apstākļus. Attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem Komisija pieņēma prasītāju argumentu, atbilstoši kuram
tām bija tikai pasīva un nenozīmīga loma pārkāpumā, un līdz ar to Komisija tām piešķīra naudas soda apmēra samazinājumu par
50 % (apstrīdētā lēmuma 372.–374. apsvērums).
Komisija noraidīja pārējos prasītāju apgalvotos atbildību mīkstinošos apstākļus (apstrīdētā lēmuma 375.–396. apsvērums) un
tādēļ noteica naudas sodu EUR 9 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 397. apsvērums). Ņemot vērā, ka prasītājām netika piemērots
Paziņojums par sadarbību, iepriekš minētā summa ir galīgais tām uzliktā naudas soda apmērs.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [iepriekš – Pirmās instances tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 8. augustā,
prasītājas cēla šo prasību.
Tā kā tika grozīts Vispārējās tiesas palātu sastāvs, tiesnese referente tika pārcelta uz trešo palātu, kurai attiecīgi tika
nodota šī lieta.
Pēc tiesneses referentes ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un tiesvedības organizatorisko
pasākumu ietvaros Komisijai tika lūgts atbildēt uz noteiktiem jautājumiem un iesniegt dokumentus. Komisija noteiktajā termiņā
izpildīja šo lūgumu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2011. gada
10. maija tiesas sēdē. Turklāt Komisija iesniedza papildu dokumentus, izpildot iepriekšējā punktā minēto lūgumu, un šie dokumenti
tika iekļauti lietas materiālos. Tā kā prasītājas apgalvoja, ka tās ir varējušas pieņemt nostāju par šiem dokumentiem tiesas
sēdes laikā, tad, šai sēdei noslēdzoties, mutvārdu process tika slēgts.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        galvenokārt – atcelt apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;
–        pakārtoti – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;
–        pakārtotāk – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl ar to prasītājām ir uzlikts naudas sods EUR 9 miljonu apmērā,
un samazināt naudas soda apmēru atbilstoši argumentiem, kuri ir izvirzīti šīs prasības pamatojumā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītājas izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir par EKL 81. panta pārkāpumu. Otrais pamats ir par
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, Pamatnostādņu un samērīguma principa pārkāpumu.

Par pirmo pamatu – EKL 81. panta pārkāpumu
Attiecībā uz pirmo pamatu prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija nav pietiekami pierādījusi, kādēļ
Barlo
rīcība bija uzskatāma par EKL 81. panta pārkāpumu. Šis pamats būtībā ir sadalīts trīs daļās. Pirmā pamata pirmajā daļā prasītājas
apstrīd Komisijas vērtējumu attiecībā uz piecām sanāksmēm, ar ko tiek pamatots apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tas attiecas
uz prasītājām, un iebilst Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā to, ka nepastāvēja nekāda cita saziņa vai informācijas apmaiņa,
kurā tās būtu vainojamas. Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu prasītājas apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka
Barlo
ir piedalījusies “vienotā un kopīgā pret konkurenci vērstā shēmā”. Attiecībā uz pirmā pamata trešo daļu prasītājas apgalvo,
ka Komisija nav pierādījusi, ka
Barlo
ir piedalījusies turpinātā pārkāpumā.
Par pirmā pamata pirmo daļu par kļūdainu vērtējumu attiecībā uz sanāksmēm un citiem kontaktiem vai informācijas apmaiņu, kurā
būtu vainojama
Barlo
Šī pirmā pamata daļa balstās uz trīs iebildumiem.
Vispirms, kaut arī atzīstot
Barlo
klātbūtni četrās no piecām attiecīgajām sanāksmēm (proti, sanāksmēs, kas notika Vācijā, Dernbašā 1998. gada aprīlī, Darmštatē
1998. gada 29. jūnijā, Heidelbergā 2000. gada 24. februārī un Daidshaimā 2000. gada 21. augustā), prasītājas tomēr apgalvo,
ka Komisija nav pierādījusi, ka šīs sabiedrības piedalīšanās šajās sanāksmēs ir uzskatāma par nozīmīgu konkurences ierobežojumu
un EKL 81. panta pārkāpumu. Turpinot prasītājas apstrīd to, ka
Barlo
esot piedalījusies piektajā attiecīgajā sanāksmē, proti, sanāksmē Barselonā 1999. gada maijā vai jūnijā, un tās uzskata,
ka Komisija nav pierādījusi, ka šāda sanāksme ir notikusi. Visbeidzot prasītājas apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā faktu,
ka, izņemot viena
Barlo
pārstāvja piedalīšanos četrās minētajās sanāksmēs, Komisija nav pierādījusi nekādu citu pret konkurenci vērstu saziņu vai
apmaiņu ar informāciju, kurā būtu vainojamas prasītājas.
–       Par četrām sanāksmēm, kurās
Barlo
klātbūtne tiek atzīta
Prasītājas apstrīd, ka tās esot pārkāpušas EKL 81. pantu tādēļ, ka viens
Barlo
pārstāvis ir piedalījies četrās attiecīgajās sanāksmēs. Pirmkārt, prasītājas apstrīd šo apstrīdētajā lēmumā ietverto sanāksmju
aprakstu, jo tas nav pietiekami pamatots ar pierādījumiem. Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka
Barlo
rīcībai bija “leģitīms izskaidrojums”. Prasītājas norāda, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku intereses nebija katrā ziņā
saskanīgas ar
Barlo
interesēm tādēļ, ka minētā sabiedrība nedarbojās ne
MMA
nozarē, ne
PMMA
produktu nozarē. Prasītājas apgalvo, ka
Barlo
cenu politika bija nesavienojama ar aizliegtas vienošanās mērķiem un ka
Barlo
tirgus daļa pieauga, tādēļ aizliegtās vienošanās dalībnieki acīmredzot gribēja pārbaudīt, vai tajā varēja iekļaut
Barlo
, to uzaicinot piedalīties sanāksmēs ar “nevainīgu” dienaskārtību vai uz tikšanos, kad nebija paredzēta nekāda sanāksme. Komisijas
lietas materiālos iekļautie pierādījumi pierādot, ka šie mēģinājumi esot bijuši neveiksmīgi un ka
Barlo
turpināja īstenot pati savu uzņēmējdarbības politiku, kuras mērķis bija palielināt savu tirgus daļu.
Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu prasītājas ir pārkāpušas EKL 81. pantu un EEZ līguma
53. pantu, “piedaloties [..] nolīgumu un saskaņotu darbību kopumā metakrilātu nozarē visā EEZ teritorijā, kas izpaudās kā
cenu apspriešana, kā arī nolīgumi par cenām un kopīgi noteikto cenu ieviešana un kontrole, paaugstinot cenas vai vismaz stabilizējot
tā brīža cenas; klientiem piemērojamo pakalpojumu papildu izmaksu apspriešana, komerciāli nozīmīgas un konfidenciālas informācijas
apmaiņa par tirgiem un/vai uzņēmumiem, kā arī piedalīšanās regulārās sanāksmēs un cita veida kontaktos, lai atvieglotu pārkāpuma
izdarīšanu, tostarp tā kontroli un ieviešanu”.
Atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam ar kopējo tirgu nav saderīgi un ir aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību
lēmumi un saskaņotas darbības, kuri var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot
vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzieni “vienošanās” un “saskaņotas darbības” EKL 81. panta 1. punkta izpratnē aptver slepenu
norunu formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem (Tiesas
1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 131. un 132. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08
T‑Mobile Netherlands
u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 23. punkts).
Lai varētu uzskatīt, ka pastāv vienošanās EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pietiek ar to, ka attiecīgie uzņēmumi ir izteikuši
kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija, Krājums, II‑1487. lpp., 199. punkts).
Ar saskaņotu darbību jēdzienu ir domāts koordinācijas veids starp uzņēmumiem, kuri, nenoslēdzot vienošanos šī vārda īstajā
nozīmē, apzināti aizstāj konkurences risku ar praktisku sadarbību (iepriekš 34. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 115. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 158. punkts).
Šajā ziņā ar EKL 81. panta 1. punktu ir aizliegta jebkāda tieša vai netieša kontaktu nodibināšana starp šādiem saimnieciskās
darbības subjektiem, lai ietekmētu faktiska vai potenciāla konkurenta rīcību tirgū vai arī šādam konkurentam atklātu savu
paša īstenošanai paredzēto vai ieplānoto rīcību tirgū, tiklīdz šo kontaktu mērķis vai sekas ir tādu konkurences apstākļu rašanās,
kas neatbilstu normāliem attiecīgā tirgus apstākļiem (šajā ziņā skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 115.–117. punkts, un iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā
T‑Mobile Netherlands
u.c., 33. punkts).
No minētā tostarp izriet, ka informācijas apmaiņa starp konkurentiem var būt pretrunā konkurences noteikumiem tad, ja ar to
samazina vai novērš konkrētā tirgus funkcionēšanas nenoteiktības pakāpi, kuras sekas ir ierobežota konkurence uzņēmumu starpā
(skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā
T‑Mobile Netherlands
u.c., 35. punkts).
Turklāt ir jāuzsver, ka, lai novērtētu, vai saskaņotās darbības ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu, to konkrēto seku
vērā ņemšana tātad ir lieka, ja ir redzams, ka to mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū. Līdz
ar to nav jāpārbauda saskaņotās darbības sekas, ja ir pierādīts tās pret konkurenci vērstais raksturs (skat. iepriekš 34. punktā
minēto spriedumu lietā
T‑Mobile Netherlands
u.c., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, pat ja saskaņoto darbību jēdziens līdzās saskaņošanai uzņēmumu starpā nozīmē šai saskaņošanai atbilstošu rīcību tirgū
un cēloņsakarību starp šiem abiem elementiem, tomēr ir jāpieņem ar pretējiem pierādījumiem, kuri ir jāiesniedz attiecīgajiem
saimnieciskās darbības subjektiem, atspēkojama prezumpcija, ka uzņēmumi, kas piedalās darbību saskaņošanā un kas turpina darboties
tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar saviem konkurentiem, lai noteiktu savu rīcību šajā tirgū (šajā
ziņā skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā
T‑Mobile Netherlands
u.c., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
Salikta pārkāpuma gadījumā, kad vairāki ražotāji vairāku gadu garumā mēģina kopīgi regulēt tirgu, no Komisijas nevar prasīt,
lai tā precīzi kvalificētu katra uzņēmuma pārkāpumu katrā konkrētajā brīdī kā nolīgumu vai saskaņotu darbību, jo katrā ziņā
uz abiem minētajiem pārkāpuma veidiem attiecas EKL 81. pants (šajā ziņā skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 111.–114. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no
T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑931. lpp., 696. punkts).
Šajā kontekstā vienota pārkāpuma divkārša kvalificēšana par “nolīgumu un saskaņotu darbību” ir jāsaprot kā tāda, kas attiecas
uz saliktu kopumu, kurā ietilpst faktiskie apstākļi, no kuriem daži ir kvalificēti kā nolīgumi, bet citi kā saskaņotas darbības
EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, kurā specifiski nav paredzēta šāda salikta pārkāpuma veida kvalifikācija (iepriekš 35. punktā
minētais spriedums lietā
Hercules Chemicals
/Komisija, 264. punkts, un iepriekš 35. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 187. punkts).
Attiecībā uz pierādījumu sniegšanu ir jāatgādina, ka Komisijai jāsniedz tādi pierādījumu elementi, kas ir juridiski pietiekami
un atbilstoši, lai pierādītu, ka pastāv EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma sastāvu veidojoši fakti (Tiesas 1998. gada 17. decembra
spriedums lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 58. punkts). Šajā ziņā Komisijai ir jāpamatojas uz precīziem un saskanīgiem pierādījumiem, lai radītu stingru
pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑54/03
Lafarge
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 55. punkts).
Tomēr ne visiem Komisijas sniegtajiem pierādījumiem ir katrā ziņā jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru no pārkāpuma
elementiem. Pietiek, ka iestādes sniegtais norāžu kopums, izvērtēts visaptveroši, atbilst šai prasībai (skat. Vispārējās tiesas
2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 180. punkts un tajā minētā judikatūra).
Norādes, uz kurām lēmumā atsaukusies Komisija, lai pierādītu, ka uzņēmums izdarījis EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ir
jāizvērtē nevis izolēti, bet gan kopumā (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑53/03
BPB
/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 185. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat ir jāņem vērā, ka pret konkurenci vērstās darbības parasti norisinās slepeni un tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci
vērstas darbības vai nolīguma pastāvēšana ir jāizsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā un
nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums, ka ir noticis konkurences tiesību normu pārkāpums (Tiesas 2004. gada
7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs,
kurās noslēgtas pret konkurenci vērstas vienošanās, un nav skaidri vērsies pret tām, lai pietiekami pierādītu, ka minētais
uzņēmums ir aizliegtās vienošanās dalībnieks. Kad ir konstatēta dalība šādās sanāksmēs, tad uzņēmumam ir jāiesniedz norādes,
kas apliecinātu, ka tā dalība sanāksmēs nekādi nav bijusi vērsta pret konkurenci, un jāpierāda, ka tas saviem konkurentiem
ir darījis zināmu, ka piedalījies šajā sanāksmē ar no viņu mērķiem atšķirīgu mērķu vadīts (iepriekš 36. punktā minētais spriedums
lietā
Hüls
/Komisija, 155. punkts; iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 96. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 81. punkts).
Iemesls, kas ir pamatā šim tiesību principam, ir tāds, ka, piedaloties minētajā sanāksmē un publiski nenorobežojoties no tās
satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar to (iepriekš
46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 82. punkts).
Turklāt apstāklis, ka uzņēmums neīsteno tās sanāksmes rezultātus, kuras mērķis ir vērsts pret konkurenci, neatbrīvo uzņēmumu
no atbildības par dalību aizliegtā vienošanās, ja vien tas nav publiski paziņojis, ka norobežojas no sanāksmē nolemtā (skat.
iepriekš 46. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 85. punkts).
Turklāt ir ticis nolemts, ka publiskas norobežošanās jēdziens kā no atbildības atbrīvojošs apstāklis ir jāinterpretē šauri.
It īpaši saimnieciskās darbības subjekta klusēšana sanāksmē, kuras laikā ir notikusi prettiesiska saskaņota darbība par konkrētu
jautājumu saistībā ar cenu politiku, nevar tikt pielīdzināta stingrai un nepārprotamai nepiekrišanai (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2006. gada 5. decembra spriedumu lietā T‑303/02
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, Krājums, II‑4567. lpp., 103. un 124. punkts).
Tomēr ir arī jānorāda, ka iepriekš minētā judikatūra par klusējot dotu piekrišanu pamatojas uz premisu, ka attiecīgais uzņēmums
ir piedalījies sanāksmēs, kurās ir tikuši noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi (iepriekš 46. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 81. punkts), vai sanāksmēs, kuras ir acīmredzami vērstas pret konkurenci (iepriekš 36. punktā minētais spriedums
lietā
Hüls
/Komisija, 155. punkts). Tātad, ja sanāksmes pret konkurenci vērstais raksturs nav pierādīts veidā, kas neatstāj nekādas šaubas,
šo judikatūru nevar piemērot (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑36/05
Coats Holdings
un
Coats
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 91. punkts).
Attiecībā uz prasītāju argumentiem par paziņojumu, kuri izteikti saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību iesniegtajos pieteikumos,
pierādījumu vērtību ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru neviena Eiropas Savienības tiesību norma vai vispārējs
tiesību princips neaizliedz Komisijai attiecībā pret kādu uzņēmumu atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem (iepriekš
41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 512. punkts). Līdz ar to paziņojumus, kuri ir izteikti saistībā ar Paziņojumu par sadarbību, nevar uzskatīt
par tādiem, kuriem nav pierādījuma spēka vienīgi šāda iemesla dēļ (iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 57. un 58. punkts).
Ir saprotama zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem,
jo šie dalībnieki varētu samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā. Tomēr, ņemot
vērā Paziņojumā par sadarbību paredzētajai procedūrai piemītošo loģiku, tas, ka ir izteikts lūgums piemērot Paziņojumā par
sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu naudas soda apmēra samazinājumu, ne vienmēr rada pamudinājumu iesniegt sagrozītus
pierādījumus par citiem inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var
radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī to, cik pilnīga ir uzņēmuma sadarbība, un tātad apdraudēt tā iespēju
saņemt visas Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā
T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts, un iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 58. punkts).
It īpaši ir jāuzskata, ka fakts, ka persona atzīstas, ka tā ir izdarījusi pārkāpumu, un tādējādi atzīst tādu faktu esamību,
kuri pārsniedz tos, kas ir tieši izsecināmi no attiecīgajiem dokumentiem, tad,
a priori
, ja nav īpaši apstākļi, kas var liecināt par pretējo, šāda persona ir apņēmusies teikt taisnību. Tādēļ paziņojumi, kas ir
pret iesniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem (iepriekš 44. punktā minētais Vispārējās
tiesas spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 211. un 212. punkts; 2007. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02
Bolloré
u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 166. punkts, un iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 59. punkts).
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmuma, kas ir apsūdzēts par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, paziņojumu, kura
pareizību apstrīd vairāki apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu pierādījumu par šo uzņēmumu izdarītā pārkāpuma
pastāvēšanu, ja to nepamato citi pierādījumi (iepriekš 44. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 219. punkts; 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 285. punkts, un iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 293. punkts).
Lai pārbaudītu uzņēmumu, kuri ir iesnieguši pieteikumu par Paziņojumu par sadarbību, izteikto paziņojumu pierādījuma spēku,
Vispārējā tiesa ņem vērā tostarp to, cik nozīmīgi ir savstarpēji saskanīgi netieši pierādījumi, kas pamato šo paziņojumu atbilstību
(šajā ziņā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 220. punkts, un iepriekš 53. punktā minēto spriedumu lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 70. punkts), un to, vai nepastāv netiešas norādes, kas liecinātu, ka šie uzņēmumi centās samazināt sava un palielināt
citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā (šajā ziņā skat. iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā
Lafarge
/Komisija, 62. un 295. punkts).
Visbeidzot attiecībā uz pārbaudes tiesā apmēru šajā lietā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – ja Vispārējā
tiesā ir celta prasība atcelt lēmumu par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu – Vispārējai tiesai ir visaptveroši jāveic pilnīga
pārbaude par to, vai ir izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra
spriedumu lietā T‑41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresāts, atbilstoši
nevainīguma prezumpcijas principam, kas kā vispārējais Savienības tiesību princips ir piemērojams arī procedūrās par uzņēmumiem
piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru iznākumā var noteikt naudas sodus vai kavējuma naudu (iepriekš 36. punktā
minētais spriedums lietā
Hüls
/Komisija, 149. un 150. punkts).
Saistībā ar šādiem vispārīgiem apsvērumiem ir jāpārbauda prasītāju argumenti, kuri būtībā ir par to, ka Komisija nav pierādījusi,
ka
Barlo
piedalīšanās četrās minētajās sanāksmēs ir EKL 81. panta pārkāpums.
Pirmām kārtām attiecībā uz 1998. gada aprīlī notikušo sanāksmi Dernbašā apstrīdētā lēmuma 151. apsvērumā tā ir aprakstīta
šādi:
“1998. gada aprīlī viesnīcā [..] Dernbašā notika otrā no iepriekš 144. apsvērumā minētajām sanāksmēm.
Atofina
apgalvo, ka tās mērķis arī esot bijis jaunu tarifu struktūru ieviešana Vācijā un sanāksmes dalībnieki veica pasākumus, lai
garantētu šo struktūru pareizu darbību un ievērošanu, it īpaši attiecībā uz augstāku cenu piemērošanu maziem apjomiem un tādu
izmaksu samazināšanu, kas varētu ietekmēt klientus [..].
Barlo
apstiprina, ka šāda sanāksme notika un ka [
B
.] k-ga piedalīšanās tajā norāda, ka sākumā šīs sanāksmes mērķis bija izskatīt jautājumus par tirgus attīstību, taču patiesībā
dienaskārtība tika paplašināta ar jaunu tarifu struktūru paziņošanu, kurām bija jāizpaužas tādējādi, ka klientiem tiks piemērotas
augstākas cenas par pakalpojumiem. Tā kā sanāksmes dalībniekiem neizdevās vienoties par pakalpojumu klientiem rēķinu piestādīšanas
izmaksām, pēc sanāksmes
Barlo
neveica nekādus mēģinājumus, lai paaugstinātu vidējo cieto lokšņu no
PMMA
cenu [..]. Pat ja
Degussa
uzskata, ka ir iespējams, ka šī sanāksme ir tā pati, kas iepriekš 148. apsvērumā [..] minētā 1998. gada 16. marta sanāksme,
Komisija, pamatojoties uz
Atofina
un
Barlo
paziņojumiem, secina, ka šajā apsvērumā minētā sanāksme patiesībā notika 1998. gada aprīlī.”
Gan no lietas materiāliem, gan no šī paša apstrīdētā lēmuma 151. apsvēruma teksta izriet, ka, lai noteiktu, kāda bija attiecīgās
sanāksmes dienaskārtība, Komisija ir pamatojusies uz diviem elementiem, proti, uz vienu
Atofina
paziņojumu, kas bija minēts saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību iesniegtajā pieteikumā, un prasītāju atbildi uz paziņojumu
par iebildumiem.
Ņemot vērā šos faktus, vispirms ir jākonstatē, ka ir juridiski pietiekami pierādīts, ka attiecīgās sanāksmes mērķis acīmredzami
bija vērsts pret konkurenci.
Pirmkārt, prasītājas kļūdaini norāda, ka
B
. k-ga sniegtais apraksts ir vienīgais pierādījums par šīs sanāksmes pret konkurenci vērsto raksturu. No
Atofina
paziņojuma izriet, ka šīs sanāksmes mērķis bija nodrošināt jauno tarifu struktūru pareizu darbību un ievērošanu, un šāds
mērķis ir kvalificējams kā tāds, kas acīmredzami vērsts pret konkurenci. Tas vien, ka šis ir vispārīgs apraksts, kas attiecas
uz vairākām sanāksmēm, šo secinājumu negroza.
Otrkārt, ir jāuzsver, ka prasītājas neapstrīd viņu pašu pārstāvja
B
. k-ga sniegtā apraksta precizitāti. Pretēji tam, ko tās apgalvo, no šī apraksta arī var secināt, ka tā bija sanāksme par
aizliegtu vienošanos. No tā izriet, ka tika paziņots par jaunām cenu struktūrām un ka šīs jaunās cenu struktūras tika apspriestas,
kaut arī atbilstoši
B
. k-ga aprakstam pēc šīs diskusijas šajā ziņā netika panākta vienošanās. Tas, ka atbilstoši
B
. k-ga apgalvojumam pēc šīs diskusijas netika panākta vienošanās, nenozīmē, ka šai sanāksmei nebija acīmredzami pret konkurenci
vērsts raksturs, jo vismaz tajā notika apmaiņa ar komerciāli sensitīvu informāciju.
Turklāt ir jāuzsver, ka šie divi pierādījumi viens otru apstiprina tostarp attiecībā uz diskusiju par “jaunām cenu struktūrām”
un
Barlo
piedalīšanos šajā sanāksmē. Šādos apstākļos fakts, ka
Atofina
norādīja, ka šajā sanāksmē piedalījās citi uzņēmumi, kuru piedalīšanās vairs nav minēta apstrīdētajā lēmumā, nepadara Komisijas
secinājumu attiecībā uz prasītājām par nepareizu.
Tāpat
Degussa
apgalvojumi tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem neļauj šaubīties par
Atofina
un
B
. k-ga sniegto aprakstu. Patiesībā
Degussa
vienīgi apgalvoja, ka tā nevarēja precīzi apstiprināt, ka sanāksme notika 1998. gada aprīlī, vienlaikus uzstājot uz faktu,
ka to nevar arī noliegt.
Degussa
norādīja, ka varbūt tā ir tā pati sanāksme, kas notika 1998. gada 16. martā. Taču ir jāuzsver, kā izriet no apstrīdētā lēmuma
92. zemsvītras piezīmes, ka
Degussa
minēja arī to, ka šajā pēdējā sanāksmē piedalījās
Barlo
pārstāvis.
Turklāt vēlākā paziņojumā, atbildot uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju,
Atofina
arī datēja attiecīgo sēdi vairs ne aprīlī, bet 1998. gada 16. martā, vienlaikus apstiprinot tās sniegto aprakstu. Tomēr šī
neskaidrība attiecībā uz attiecīgās sēdes precīzo datumu nevar atbrīvot prasītājas no atbildības, ņemot vērā viņu pašu sniegtos
paziņojumus un faktu, ka izvēlētais datums, proti, 1998. gada aprīlis, nevis 1998. gada 16. marts, runā par labu prasītājām,
jo Komisija par dalības pārkāpumā sākumu izvēlējās šo datumu (pēdējo aprīļa mēneša dienu).
Turpinājumā attiecībā uz
Barlo
rīcības sanāksmes Dernbašā laikā novērtējumu ir jāatgādina, ka prasītājas nenoliedz savu dalību attiecīgajā sanāksmē un neapgalvo,
ka tās būtu publiski paziņojušas, ka tās norobežojas no sanāksmē nolemtā (skat. iepriekš 47. punktu).
Šādos apstākļos
Barlo
klātbūtne sanāksmē vien ir pietiekama, lai konstatētu, ka tās rīcība bija pretrunā EKL 81. pantam, jo, kā izriet no iepriekš
minētā, sanāksmes dienaskārtībā ietilpa vismaz cenu apspriešana, un līdz ar to tā ir jākvalificē kā acīmredzami vērsta pret
konkurenci (skat. iepriekš 37. un 38. punktu). Šajā situācijā – pretēji tam, ko apgalvo prasītājas,
B
. k-gam būtu vajadzējis saprast, ka viņš piedalījās sanāksmē par aizliegtu vienošanos, un publiski no tās norobežoties (skat.
iepriekš 47., 48. un 51. punktu).
Savukārt ar to, ka
Barlo
neesot paaugstinājis cenas pēc šīs sanāksmes, pat ja to uzskatītu par pierādītu, nepietiek, lai prasītājas atbrīvotu no atbildības
(skat. iepriekš 49. punktu). Katrā ziņā prasītājas nepierāda, ka attiecībā uz savu rīcību tirgū
Barlo
nav ņēmusi vērā sanāksmē notikušo apmaiņu ar informāciju (skat. iepriekš 40. punktu).
Otrām kārtām attiecībā uz 1998. gada 29. jūnija sanāksmi Darmštatē, kas minēta apstrīdētā lēmuma 155. apsvērumā, prasītājas
neapstrīd tās pret konkurenci vērsto raksturu. Prasītājas tomēr norāda, ka nav pierādīts, ka
Barlo
bija nolūks ar savu rīcību sniegt ieguldījumu pārējo sanāksmes dalībnieku kopīgajos mērķos, un līdz ar to
Barlo
piedalīšanos šajā sanāksmē nevarot kvalificēt kā EKL 81. panta pārkāpumu.
Tomēr šiem argumentiem nevar piekrist.
Pietiek konstatēt, ka atbilstoši šīs sanāksmes aprakstam apstrīdētā lēmuma 155. apsvērumā, kuru prasītājas neapstrīd, tā bija
sanāksme, kas acīmredzami vērsta pret konkurenci. Šādos apstākļos, piemērojot iepriekš 47. punktā minēto judikatūru,
Barlo
bija publiski jāpaziņo, ka tā norobežojas no sanāksmēs nolemtā.
It īpaši fakts, ka
Barlo
neļāva noprast, ka tā mainīs savu tarifu politiku (apstrīdētā lēmuma 155. apsvērums
in fine
), nevar tikt kvalificēts par publisku norobežošanos (skat iepriekš 50. punktu).
Tāpat ir jānoraida arguments, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki uzaicināja
Barlo
piedalīties šajā sanāksmē, lai to iesaistītu šajā aizliegtajā vienošanās, un ka šis mēģinājums neizdevās. Tā kā nebija publiskas
norobežošanās, tad nav pierādīts, ka
Barlo
nav ļāvusi pieņemt pārējiem sanāksmes dalībniekiem, ka tā pievienojas vai ievēros nolemto – kā to apgalvo prasītājas.
Šādos apstākļos uz lietu neattiecas prasītāju argumenti, ka, pirmkārt, tā bija pirmā sanāksme, kurā notika cenu apspriešana,
piedaloties
Barlo
pārstāvim, un ka viņš negaidīja, ka sanāksmei būs šāds pret konkurenci vērsts saturs, un, otrkārt, ka
Barlo
noliedza jebkādu aktīvu piedalīšanos šajā sanāksmē un ka nav pierādīts, ka
Barlo
pēc šīs sanāksmes būtu mainījusi savu cenu politiku, un, visbeidzot, ka apstrīdētajā lēmumā nav minēts neviens
Barlo
pārstāvis, kas būtu piedalījies sanāksmēs par to, kā tiek izpildīts iepriekš norunātais. Turklāt, kā izriet no iepriekš minētā,
tā nebija pirmā sanāksme, kurā piedalījās
Barlo
. Šajā ziņā
Lucite
apgalvojumiem pretrunā ir
Atofina
,
Degussa
un pašu prasītāju apgalvojumi, kā tas tika iepriekš izklāstīts.
Trešām kārtām attiecībā uz 2000. gada 24. februāra sanāksmi Heidelbergā prasītājas apgalvo, ka Komisijas sniegtais apraksts
apstrīdētā lēmuma 167. apsvērumā nav pareizs un ka tā nebija sanāksme, lai noslēgtu aizliegtu vienošanos, bet “negaidīts”
“mēģinājums” panākt vienošanos par tarifiem un tajā iesaistīt
Barlo
, kas neizdevās.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 167. apsvērumā ir pareizi atstāstīts prasītāju izteiktā paziņojuma
saturs, tām atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, kura precizitāte šajā tiesvedībā netika apstrīdēta. Savukārt pretēji tam,
ko apgalvo prasītājas, šis paziņojums jau pats par sevi ir pietiekams, lai pierādītu, ka attiecīgajai sanāksmei bija acīmredzami
pret konkurenci vērsts mērķis. No šī paziņojuma nepārprotami izriet, ka
Degussa
un
Atofina
prezentēja savas jaunās tarifu struktūras, lai iedrošinātu pārējos sanāksmes dalībniekus darīt to pašu, un ka dalībnieku starpā
bija “diskusija” par šo tematu. Pat ja pieņemtu prasītāju izvirzīto apstākli, ka šī “diskusija” esot beigusies bez nekādiem
taustāmiem rezultātiem, tas nav pietiekami, lai atzītu, ka šai sanāksmei nebija pret konkurenci vērsts raksturs, jo tajā vismaz
notika diskusijas par cenām un apmaiņa ar komerciāli nozīmīgu informāciju. Ņemot vērā, ka
Barlo
publiski nenorobežojās no šāda sanāksmes satura, prasītāju piedalīšanās aizliegtā vienošanās ir pierādīta tikai ar to vien,
ka
Barlo
piedalījās šajā sanāksmē (skat. iepriekš 37. un 47.–51. punktu).
Otrkārt, Komisijas apgalvojumi, ka uzņēmumi “[bija] satikušies, lai pārbaudītu, kā tiek īstenotas vienošanās par cenu paaugstināšanu”,
ka “tika konstatēts, ka pēdējo mēnešu laikā cenas dažu valstu tirgos nebija pieaugušas vai bija pieaugušas tikai daļēji”,
un ka “sanāksmes dalībnieki [bija] arī apmainījušies ar informāciju par tirgu”, pamatojās uz
Degussa
paziņojuma saturu, kurus Komisija iesniedza pēc Vispārējās tiesas lūguma (skat. iepriekš 23. punktu). Turklāt tiktāl, ciktāl,
Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 117. apsvērumu, apgalvo, ka informācijas apmaiņa tostarp attiecās uz cenām tirgū,
šo faktu apstiprina iepriekšējā punktā minētie prasītāju paziņojumi, kuros ir minēts fakts, ka
Degussa
un
Atofina
prezentēja savas jaunās tarifu struktūras.
Šādos apstākļos nevar pieņemt citus argumentus, ņemot vērā tostarp pašu prasītāju neapstrīdēto paziņojumu attiecībā uz attiecīgās
sanāksmes saturu. It īpaši nav nozīmes tam, ka apstrīdētajā lēmumā sanāksmes dalībnieku vidū nav minēts uzņēmums “Repsol”,
kaut arī
Degussa
minēja, ka
Repsol
tur bija klāt, vai arī tam, ka
Lucite
neatceras, ka šajā datumā būtu notikusi kāda sanāksme. Tas pats ir sakāms par argumentiem par to, ka savā atbildē uz paziņojumu
par iebildumiem
Degussa
veica korekcijas attiecībā uz dažiem savu iepriekšējo paziņojumu aspektiem. Turklāt šis uzņēmums neapstrīd citu pārkāpumā
iesaistīto uzņēmumu starpā notikušo sarunu pret konkurenci vērsto raksturu. Visbeidzot attiecībā uz prasītāju argumentu, ka
neesot pamatots Komisijas apgalvojums par to, ka apmaiņa notika par tādu informāciju, “kāda bija minēta [..] 117. apsvērumā”,
ir jāatgādina, ka pašas prasītājas ir atzinušas, ka
Degussa
un
Atofina
prezentēja savas jaunās tarifu struktūras. Tātad, pat ja pieņem, ka nav pierādīts, ka notika apmaiņa attiecībā uz visu apstrīdētā
lēmuma 117. apsvērumā minēto informāciju, tas nemainītu secinājumu, ka attiecīgajā sēdē notika apmaiņa ar komerciāli nozīmīgu
informāciju.
Ceturtām kārtām attiecībā uz 2000. gada 21. augusta sanāksmi Daidshaimā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 168. apsvērumā ir
ietverts detalizēts šīs sanāksmes apraksts, kas galvenokārt tiek pamatots ar
Lucite
pārstāvja rokrakstā izdarītām piezīmēm sanāksmes laikā, kuras tika atrastas
Lucite
telpās pārbaudes laikā un kurās tostarp ir minēts, ka
Barlo
ir paredzēts cenu pieaugums. Šo sanāksmi un tās pret konkurenci vērsto raksturu apstiprināja
Lucite
savā pieteikumā par Paziņojumu par sadarbību, kā arī
Degussa
un
Atofina
. Attiecībā uz
Barlo
tā apstiprināja
Barlo
klātbūtni attiecīgajā sanāksmē, kā arī tās acīmredzami pret konkurenci vērsto raksturu, izsakot šādus apgalvojumus:
“2000. gada 21. augustā Daidshaimā notika ceturtā sanāksme [..], tās dienaskārtībā bija “elektroniskā tirdzniecība”, tā tolaik
bija tēma, par kuru notika daudzas diskusijas
CEFIC
[Eiropas Ķīmiskās industrijas padomes] sanāksmēs. Arī šoreiz aicinājumu piedalīties sanāksmē izteica
Degussa
. Tā vietā, lai runātu par elektronisko tirdzniecību,
Degussa
un
Atofina
grozīja sanāksmes dienaskārtību, lai piedāvātu cenu pieaugumu sākot no 2000. gada novembra. Pēc tam, kad
Degussa
un
Atofina
apmainījās ar detalizētu informāciju par savām cenām, tās paziņoja savu nolūku paaugstināt cenas 2000. gada novembrī. Atbilstoši
[prasītāju] rīcībā esošajai informācijai Bernarda [
Bernard
] k-gs nepiekrita nekādai cenu paaugstināšanai [..].”
[oriģināls angļu valodā: “On 21 August 2000, a fourth meeting took place in Deidesheim […] under the agenda of ‘E-Commerce’
which was at that time also much discussed at CEFIC-meetings. The invitation to the meeting came again from Degussa. Instead
of talking about E-Commerce, Degussa and Atofina made a change to the agenda of the meeting in order to propose a price increase
for November 2000. Degussa and Atofina, after exchanging details of their prices, announced their plan to raise prices in
November 2000. [The applicants] understand[…] that Mr. [B.] did not agree on any increase of prices. [..]” (atbilde uz paziņojumu
par iebildumiem (Pielikums B1, 11. lpp.)]
Ņemot vērā šādus faktus, ir jākonstatē, ka ir pietiekami juridiski pierādīts, ka šai sanāksmei bija acīmredzami pret konkurenci
vērsts raksturs un ka tajā piedalījās
Barlo
.
Turklāt saistībā ar šo prasību prasītājas neapstrīd apstrīdētā lēmuma 168. apsvērumā minēto aprakstu, taču tās vienīgi apgalvo,
ka Komisija nav pierādījusi, ka
Barlo
piedalīšanās šajā sanāksmē bija pretrunā EKL 81. pantam, jo
Barlo
neesot piekritusi
Atofina
un
Degussa
piedāvājumiem. Tādējādi prasītājas apgalvo, ka šī sanāksme bija “negaidīts” “mēģinājums” savervēt
Barlo
piedalīties aizliegtajā vienošanās. Prasītājas turklāt apgalvo, ka neesot pierādījumu par to, ka
Barlo
esot īstenojusi šajā sanāksmē nolemto cenu paaugstinājumu, ko atzīstot arī Komisija, ņemot vērā, ka šīs sanāksmes datums
atbilst pārkāpuma beigu datumam.
Tomēr ar šiem argumentiem nevar atspēkot Komisijas secinājumu par EKL 81. panta pārkāpumu.
Pirmkārt, argumentam, ka
Barlo
neesot piekritusi cenu paaugstināšanai, pretrunā ir
Lucite
pārstāvja rokrakstā izdarīto piezīmju saturs, kuru vēlāk apstiprināja
Lucite
,
Degussa
un
Atofina
.
Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka
Barlo
nav tieši piekritusi cenu paaugstināšanai, tā tomēr piedalījās sanāksmē, kura acīmredzami bija vērsta pret konkurenci un
kuras laikā tika diskutēts un nolemts cenu paaugstinājums, kā arī notika apmaiņa ar komerciāli sensitīvu informāciju, tai
publiski nenorobežojoties no šīs sanāksmes dienaskārtības. Šādos apstākļos ir pierādīts konkurences tiesību normu pārkāpums
atbilstoši iepriekš 49. punktā minētajā judikaturā noteiktajiem principiem. Nav nozīmes faktam, ka sanāksmes dienaskārtība
Barlo
esot bijusi “negaidīta” un ka tā neesot rīkojusies atbilstoši sanāksmē nolemtajam.
Turklāt
Atofina
paziņojums, ka “sanāksmes mērķis bija mēģināt atjaunot uzticību
Degussa
,
Ato
[
fina
],
Lucite
un
Barlo
starpā, lai varētu paaugstināt cenas”, pierāda nevis, kā to apgalvo prasītājas, ka sanāksmes mērķis nebija aizliegta vienošanās,
bet gan drīzāk apstiprina sanāksmes acīmredzami pret konkurenci vērsto raksturu,
Barlo
piedalīšanos tajā, kā arī faktu, ka
Barlo
bija iesaistīta aizliegtajā vienošanās jau pirms šīs sanāksmes.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka
Barlo
piedalīšanās četrās iepriekš minētajās sanāksmēs bija EKL 81. panta pārkāpums.
Šo secinājumu nevar apšaubīt ar tādiem prasītāju argumentiem, saskaņā ar kuriem šajā lietā esot jāpievērš “īpaša uzmanība”
pierādīšanas pienākumam, kuru Komisija mēģinot apgriezt, ņemot vērā to, ka prasītājas esot ieguvušas īpašumā
Barlo
četrus gadus pēc pārkāpuma pārtraukšanas un līdz ar to prasītājām neesot iespējas iesniegt savus pierādījumus. No iepriekš
minētā izriet, ka EKL 81. panta pārkāpums ir ticis pierādīts atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai pierādījumu jomā.
Tāpat, tā kā iepriekš 88. punktā izdarītais secinājums ir pamatots ar Komisijas iegūtajiem neapšaubāmiem pierādījumiem, tad
nevar pieņemt prasītāju argumentus, kuri būtībā ir paredzēti, lai aizstātu Komisijas sniegto faktu interpretāciju ar citu
“ticamu izskaidrojumu” (šajā ziņā skat. iepriekš 51. punktā minēto spriedumu lietā
Coats Holdings
un
Coats
/Komisija, 72. un 74. punkts).
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
–       Par apstrīdēto sanāksmi Barselonā (Spānija) 1999. gada maijā vai jūnijā (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums)
Atšķirībā no četrām iepriekš analizētajām sanāksmēm prasītājas noliedz, ka
Barlo
būtu piedalījusies jebkādā sanāksmē 1999. gada maijā vai jūnijā, un turklāt apgalvo, ka Komisija neesot pierādījusi, ka sanāksme
vispār ir notikusi. Savukārt attiecībā uz prasītājām šai sanāksmei esot “izšķiroša nozīme”, jo Komisija saista divas 1998. gadā
notikušas sanāksmes ar divām 2000. gadā notikušām sanāksmēm, kurās piedalījās
Barlo
.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā bija noteikts:
“1999. gada maijā vai jūnijā kādā Barselonas viesnīcā notika sanāksme
Atofina
,
ICI
,
Degussa
,
Barlo
un
Irpen
(vietējais ražotājs) pārstāvju starpā. Šīs sanāksmes mērķis bija informēt
Irpen
par nolīgumiem par cenām un tās iekļaut nolīgumos. Notika arī sarunas par minimālajām cenām, tostarp par cenām par katru
produktu veidu. Sarunas notika attiecībā uz katru valsti un klientu atsevišķi, cenu paaugstinājumu kalendārs tika noteikts
katrai valstij atsevišķi.”
Kā apgalvo prasītājas, ir skaidrs, ka Komisijai nebija nekādu dokumentāru pierādījumu par šo sanāksmi ne tikai attiecībā uz
tās pret konkurenci vērsto raksturu, bet arī par to, ka tāda sanāksme vispār ir notikusi, un par personām, kas tajā ir piedalījušās.
Šīs sanāksmes aprakstā apstrīdētajā lēmumā Komisija ir citējusi vienīgi vienu
Atofina
paziņojumu, ko tā veica savā Paziņojumā par sadarbību, un
Degussa
sniegtu apstiprinājumu, kuru tā sniedza savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
Tātad ir jāpārbauda, vai ar šiem paziņojumiem varēja pietiekami juridiski pierādīt, ka
Barlo
piedalījās apgalvotajā sanāksmē.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši iepriekš 52.–54. punktā minētajai judikatūrai, būtiska loma ir paziņojumiem, kas veikti
iecietības politikas ietvaros. Šiem paziņojumiem, kuri ir veikti uzņēmumu vārdā, ir ievērojams pierādījuma spēks, jo tie rada
vērā ņemamas juridiskas un ekonomiskas sekas (skat. arī Vispārējās tiesas 2011. gada 24. marta spriedumu lietā T‑385/06
Aalberts Industries
u.c./Komisija, Krājums, II‑1223. lpp., 47. punkts). Tomēr no judikatūras, kas ir minēta iepriekš 53.–55. punktā, arī izriet,
ka apsūdzēto uzņēmumu paziņojumi, kuri ir iesniegti kā pieteikumi saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību, ir jānovērtē piesardzīgi,
un tad, ja tie ir apstrīdēti, tos parasti nevar pieņemt bez apstiprināšanas.
Turklāt, lai pārbaudītu uzņēmumu paziņojumu, kuri ir iesniegti kā pieteikumi saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību, pierādījuma
spēku, Vispārējā tiesa tostarp ņem vērā savstarpēji saskanīgo netiešo pierādījumu nozīmi, kas pamato šo paziņojumu atbilstību
(iepriekš 44. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 220. punkts, un iepriekš 53. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 70. punkts). Tāpat paziņojuma atbilstība attiecīgā gadījumā ietekmē to, cik lielā mērā tiek prasīts apstiprinājums
(šajā ziņā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 220. punkts).
Šajā lietā attiecībā uz
Atofina
paziņojumu, kas ir izteikts tās pieteikumā, kuru tā iesniedza saistībā ar Paziņojumu par sadarbību, prasītājas apgalvo, ka
tam trūkst pierādījuma spēka, jo tas neesot pietiekami precīzs.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka
Atofina
skata attiecīgo sanāksmi kontekstā ar vairākām sanāksmēm, kuras esot notikušas laikposmā no 1997. gada vasaras līdz 1999. gadam
un kuras aizņem vienu lapu no tās pieteikuma, kas iesniegts saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību un kas ir pievienots iebildumu
raksta pielikumā. Šīs lappuses augšā ar virsrakstu “Dalībnieki”
Atofina
ir norādījusi iesaistītos uzņēmumus, proti,
Atoglas
,
Röhm
,
Degussa
,
Lucite
(
ICI
),
Repsol
un
Barlo
, kā arī to pārstāvju identitāti un tostarp: “
W
. [
B
.] +
E
. [
S
.] sākot no 99” attiecībā uz
Barlo
. Turpinājumā
Atofina
apraksta vairākas sanāksmes Vācijā, no kurām divas notika Darmštatē 1998. gada vasarā un rudenī, kā arī sanāksmes Francijā
un Itālijā. Visbeidzot minētās lappuses apakšā
Atofina
ir norādījusi:
“99. [gada] maijs/jūnijs
Sanāksme viesnīcā Barselonas centrā: tie paši, kā arī
Irpen
(vietējais ražotājs), piedaloties vietējo tīklu pārstāvjiem.
Sarunu saturs Darmštatē un vietējā līmenī:
Izplatītāju (70 % no tirgus) cenu līmeņi, minimālo cenu mērķu transformatoriem definēšana, minimālo cenu noteikšana par katru
produkta veidu.”
Jākonstatē, ka – pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, šis paziņojums ļāva identificēt gan sanāksmes dalībniekus, gan tās pret
konkurenci vērsto raksturu. Norāde “tie paši, kā arī
Irpen
” ir jālasa kopsakarā ar norādi uz vairāku sanāksmju dalībniekiem, kas ir minēti
Atofina
paziņojumā lappuses augšā, kur šis uzņēmums tostarp norādīja: “
Barlo
[:]
W.
[
B.
] +
E
. [
S
.] sākot no 99”. Tāpat norāde “Sarunu saturs [..] vietējā līmenī” saistībā ar šo lappusi ir noteikti jāsaprot kā tāds, kas
tostarp attiecas uz attiecīgo sanāksmi Barselonā. Tādējādi
Atofina
apgalvo, ka šīs sanāksmes dienaskārtībā bija “izplatītāju cenu līmeņu” noteikšana, “minimālo cenu mērķu transformatoriem
definēšana” un “minimālo cenu noteikšana par katru produkta veidu”. Turklāt, pat ja šis dokuments nav citēts apstrīdētā lēmuma
164. apsvērumā, no lietas materiāliem izriet, ka vēlāk, atbildot uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju,
Atofina
sniedza papildu komentārus par strīdīgo sanāksmi, skaidri minot
Barlo
pārstāvja piedalīšanos. Turklāt
Atofina
minēja papildu precizējumu par sanāksmes pret konkurenci vērsto dienaskārtību, apgalvojot, ka tās “mērķis [..] bija paplašināt
tarifu struktūru līdz Spānijai un Portugālei un pārliecināt tai pievienoties vietējos ražotājus”.
No tā nepārprotami izriet, ka
Barlo
pārstāvis piedalījās attiecīgajā sanāksmē un ka šai sanāksmei bija pret konkurenci vērsts raksturs.
Tomēr vienlaikus ir jānorāda, ka prasītājas pamatoti apgalvo, ka
Atofina
paziņojumā nav sniegts pietiekami daudz precizējumu par apgalvoto sanāksmi Barselonā. Tādējādi nav iespējams noteikt ne tās
datumu, ne precīzu sanāksmes norises vietu, ne arī tematus, kuri būtu tieši apspriesti tās laikā. Precizējumi par šo pēdējo
punktu tika pievienoti tikai vēlāk (skat. iepriekš 100. punktu). Šis apraksts kontrastē ar pārējo attiecīgajā lappusē minēto
sanāksmju aprakstiem, kurās ir norādīti viesnīcu, kurās tās notika, nosaukumi, īpašie temati, par kuriem notika sarunas, un
dažreiz ir sniegti arī citi precizējumi, piemēram, ir norādīts uzņēmums, kas apmaksāja viesnīcas izdevumus. Tāpat, izņemot
norādi par
Barlo
pārstāvja piedalīšanos šajā sanāksmē,
Atofina
paziņojumā nav sniegta nekāda precīza informācija, kas attiektos uz pašu
Barlo
.
Turklāt ir jākonstatē, ka
Atofina
paziņojuma atbilstību var relativizēt, ņemot vērā Komisijas vērtējumu par
Atofina
minētajām sanāksmēm. Jānorāda, ka attiecībā uz pārējām astoņām sanāksmēm, kas ietilpst
Atofina
paziņojumā minēto sanāksmju virknē (sanāksmes 1997. gada septembrī Dernbašā, 1998. gada aprīlī Dernbašā, 1998. gada jūnijā
Idštainā (Vācija), 1998. gada pavasarī Parīzē (Francija), 1998. gada vasarā Darmštatē, 1998. gada rudenī Darmštatē un divas
sanāksmes 1999. gadā Milānā (Itālija) vai tās tuvumā), apstrīdētajā lēmumā prasītāju piedalīšanās ir minēta tikai divās sanāksmēs,
kurās
Barlo
ir atzinusi savu piedalīšanos, proti, sanāksmēs 1998. gada aprīlī Dernbašā un 1998. gada jūnijā Darmštatē. Savukārt ir jāatgādina,
ka atbilstoši tam, ko apgalvo
Atofina
, “dalībnieki” tostarp
Barlo
, kas ir minēti
Atofina
paziņojuma lappuses augšā, piedalījās visās minētajās sanāksmēs.
Šādos apstākļos, tā kā nav nekādu dokumentāru pierādījumu attiecībā uz strīdīgo sēdi, tad īpaši uzmanīgi ir jāpārbauda
Degussa
apstiprinājums attiecībā uz
Barlo
klātbūtni strīdīgajā sēdē.
Uzreiz ir jākonstatē, ka
Degussa
sniegtā apstiprinājuma atbilstība ir ierobežota, ņemot vērā, pirmkārt, tā saturu un, otrkārt, apstākļus, kādos tas tika sniegts.
Pirmkārt,
Degussa
ir ļoti vispārīgi apstiprinājusi sanāksmes “esamību, dienaskārtību un dalībniekus” un tā nav sniegusi nekādu detalizētu informāciju
attiecībā uz
Barlo
. Vienīgais precizējums šajā paziņojumā attiecas uz tās saturu (
Irpen
iesaistīšana nolīgumos) un tas īpaši neattiecas uz
Barlo
. Turklāt
Degussa
ir skaidri apstiprinājusi, ka tā neatceras neko detalizētāk un tostarp tā nespēja minēt sanāksmes datumu, jo nebija saglabājies
apliecinājums par
F
. k-ga transporta izdevumiem.
Tātad ir jākonstatē, ka šī paziņojuma apstiprinājuma apmērs attiecībā uz
Barlo
klātbūtni strīdīgajā sanāksmē ir relatīvi vājš.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāju argumentiem par to, ka šis apstiprinājums tika iesniegts ļoti vēlā procedūras stadijā, proti,
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, ir jānorāda, ka šis apstāklis pats par sevi neļauj noliegt jebkādu pierādījuma spēku
Degussa
paziņojumam, kurš ir jāpārbauda kopsakarā ar visiem apstākļiem, kas attiecas uz šo lietu.
Tomēr šādam paziņojumam ir mazāks pierādījuma spēks nekā tad, ja tas būtu spontāni izteikts neatkarīgi no
Atofina
paziņojuma. It īpaši tad, ja uzņēmumam, iesniedzot lūgumu par atbrīvojumu no naudas soda, ir zināmi pierādījumi, kurus Komisija
ir ieguvusi izmeklēšanas laikā, tad atbilstoši Paziņojumā par sadarbību paredzētās procedūras piemītošajai loģikai, kura ir
tāda, ka ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī to, cik pilnīga
ir uzņēmuma sadarbība (skat. iepriekš 53. punktu), tā ir piemērojama tādā pašā apmērā tikai tad, ja ir runa par spontānu paziņojumu,
nezinot par Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. Tāpat tie apsvērumi, atbilstoši kuriem saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību
izteiktie paziņojumi ir pretrunā iesniedzēja interesēm un tātad principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem (skat.
iepriekš 54. punktu), var nebūt pilnībā attiecināmi uz tāda uzņēmuma kā
Degussa
, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, atbildi uz paziņojumu par iebildumiem.
Turklāt nevar noliegt, ka šāda apstiprinājuma apmēru neietekmē paziņojuma par iebildumiem saturs tad, ja, kā šajā lietā, runa
ir par ļoti vispārīgu apstiprinājumu par kādas sanāksmes “notikšanu”, “dienaskārtību” un “dalībniekiem”. Šo apsvērumu apstiprina
tas, kā ir aprakstītas divas sanāksmes Milānā vai tās tuvumā, kas atbilstoši
Atofina
paziņojumam esot notikušas 1999. gadā. Savā atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu Komisija paskaidroja, ka tā “[pret prasītājām]
nav izmantojusi [šīs] divas
Atofina
[tās paziņojumā] minētās sanāksmes, jo otrajā pieteikumā par iecietības režīma piemērošanu, proti, tajā, kuru iesniedza
Degussa
, nebija skaidri apstiprināta
Barlo
piedalīšanās šajās sanāksmēs”. Komisija turklāt precizēja, ka “savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 160. punktā
Degussa
atgādināja vienīgi
Atofina
,
Degussa
,
Lucite
,
Madreperla
un
Plastidit
klātbūtni – kā norādīts paziņojuma par iebildumiem 240. punktā. Taču Komisija nav paskaidrojusi, kādēļ paziņojuma par iebildumiem
240. punktā tā nolēma neminēt
Barlo
kā dalībnieci divās sanāksmēs Milānā vai tās tuvumā, kaut arī
Barlo
bija minēta kā strīdīgās sanāksmes Barselonā dalībniece, situācijā, kurā abos gadījumos
Atofina
bija minējusi
Barlo
klātbūtni ar vieniem un tiem pašiem vārdiem (“tie paši, kā arī [..]”). Tātad nevar noliegt, ka saistībā ar pret konkurenci
vērsto sanāksmju dalībnieku identitāti
Degussa
zināmā mērā ir paļāvusies uz paziņojuma par iebildumiem tekstu, nevis veikusi objektīvu faktu atstāstījumu.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka, pirmkārt, prasītājas kategoriski apstrīd
Barlo
klātbūtni strīdīgajā sanāksmē, kaut arī tās skaidri pieļauj
Barlo
klātbūtni visās pārējās sanāksmēs, kuras pret prasītājām ir minētas apstrīdētajā lēmumā, un, otrkārt, apstrīdētajā lēmumā
nav minēts nekas cits, kas apstiprina, ka šī sanāksme ir notikusi, un kurā atbilstoši
Atofina
apgalvotajam piedalījās arī
ICI
(tagad
Lucite
), kā arī uzņēmumi
Repsol
un
Irpen
, kaut arī
ICI
un
Lucite
iesniedza pieteikumus saistībā ar Paziņojumu par sadarbību.
Ņemot vērā visus iepriekš analizētos pierādījumus un it īpaši Komisijas nespēju iegūt dokumentāros pierādījumus par attiecīgo
sanāksmi vai niansētākus paziņojumus saistībā ar
Barlo
piedalīšanos šajā sanāksmē un ņemot vērā principu, atbilstoši kuram tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam, kas
ir lēmuma adresāts (skat. iepriekš 58. punktu), ir jākonstatē, ka nevar atzīt, ka prasītājas būtu piedalījušās sanāksmē Barselonā,
kas minēta apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija pamatoti apgalvo, ka, lai arī tai ir jābalstās uz precīziem un saskanīgiem pierādījumiem,
lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (šajā ziņā skat. iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā
Volkswagen
/Komisija, 43. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā
Lafarge
/Komisija, 55. punkts), katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem
kritērijiem, bet pietiek, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šai prasībai (šajā ziņā skat.
iepriekš 44. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 180. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat Komisija pamatoti uzsver, ka pierādījumi ir jāvērtē to kopumā,
ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos apstākļus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 175. punkts).
Tomēr tiktāl, ciktāl Komisija apgalvo, ka sanāksme Barselonā 1999. gada maijā vai jūnijā ir jānovērtē kopsakarā ar aizliegtās
vienošanās dalībnieku nepārtraukto sadarbību, kas atbilstoši tam, ko apgalvo
Degussa
, sākās 1984. vai 1985. gadā, ir jāatgādina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā pieņēma, ka “
Barlo
piedalīšanos aizliegtajā vienošanās nevar[ēja] salīdzināt ar vairumu no citiem uzņēmumiem”, tostarp ņemot vērā to, ka “pierādītie
pret konkurenci vērstie kontakti norādīja drīzāk uz to, ka
Barlo
piedalīšanās sanāksmēs bija sporādiska un tā aprobežojās vienīgi ar to, lai uzņēmums būtu lietas kursā par pret konkurenci
vērstiem nolīgumiem vai praksi, kas noslēgti par cietajām loksnēm no
PMMA
” (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums). Turklāt Komisija arī pieņēma, ka
Barlo
bija piedalījusies pārkāpumā īsāku laikposmu nekā citi uzņēmumi, proti, no 1998. gada 30. aprīļa līdz 2000. gada 21. augustam,
kaut arī paša pārkāpuma periods tika noteikts laikā starp 1997. gada 23. janvāri un 2002. gada 12. septembri. Ņemot vērā šos
apstākļus, ir pilnīgi ticams, ka
Barlo
piedalīšanās aizliegtajā vienošanās aprobežojās vienīgi ar četrām sanāksmēm, par kurām prasītājas atzina, ka
Barlo
tajās ir piedalījusies. Tātad ne Komisijas pret prasītājām iegūto pierādījumu kopuma visaptverošs vērtējums, ne arī lietas
konteksts neļauj grozīt iepriekš 112. punktā izdarīto secinājumu.
Tātad šis iebildums ir jāpieņem.
–       Par citu kontaktu vai apmaiņas ar informāciju neesamību, kurā būtu piedalījusies
Barlo
Prasītājas apstrīd apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā minēto apgalvojumu precizitāti. Pirmkārt, tās norāda, ka sanāksmju, kurās
ir piedalījusies
Barlo
, detalizēts apraksts rāda, ka šīs sanāksmes nebija veids, kā
Barlo
tika informēta par sanāksmēm, kurās tā nepiedalījās. Otrkārt, prasītājas uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā nekādi nav norādīts,
ka pastāv citi kontakti vai apmaiņa ar informāciju, kurā būtu piedalījusies
Barlo
, un ka nav sniegts neviens pierādījums, lai pamatotu, ka pastāvēja šādi kontakti vai apmaiņa ar informāciju.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā ir noteikts:
“[..] faktam, ka
Barlo
, iespējams, nav piedalījusies visās sanāksmēs, kuras bija veltītas produktam, saistībā ar kuru specializējās šis uzņēmums
(proti, cietās loksnes no
PMMA
), nav nekādas nozīmes attiecībā uz novērtējumu par tās piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, jo
Barlo
piedalījās sanāksmēs, kuras notika gan pirms, gan pēc sanāksmēm, kurās tā nepiedalījās, un tā varēja būt informēta un ņemt
vērā informāciju, ar kuru tā bija apmainījusies ar konkurentiem, lai noteiktu savu komerciālo rīcību tirgū [..].”
Jākonstatē, ka prasītāju argumenti pamatojas uz šī apsvēruma kļūdainu interpretāciju. Šajā apsvērumā Komisija vienīgi noraida
apgalvojumu, ka prasītājas nevarot tikt atzītas par atbildīgām vienotā un turpinātā pārkāpumā tādēļ, ka sanāksmju skaits,
kurās ir piedalījusies
Barlo
, ir ierobežots. Turpretī Komisija nav apgalvojusi ne to, ka
Barlo
patiesi tika informēta par tajās sanāksmēs apspriesto, kurās tā nepiedalījās, ne arī to, ka pastāvēja citi kontakti vai apmaiņa
ar informāciju, kurā
Barlo
būtu vainojama. Komisija vienīgi ir minējusi iespēju, ka
Barlo
, iespējams, bija informēta (“varēja būt”), kas turklāt prasības pieteikumā nav apstrīdēta.
Prasītāju argumenti tātad ir jānoraida.
Turklāt lietas dalībniecēm nav domstarpību par to, ka Komisijas izvirzītie iebildumi pret prasītājām pamatojas uz
Barlo
dalību piecās iepriekš apskatītajās pret konkurenci vērstajās sanāksmēs par cietajām loksnēm no
PMMA
.
Turklāt tiktāl, ciktāl prasītājas apstrīd savu atbildību vienotā pārkāpumā, ir jānorāda uz pirmā pamata otrās daļas izvērtējumu,
kas izklāstīts turpinājumā.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
–       Secinājums par pirmā pamata pirmo daļu
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmā pamata pirmā daļa par kļūdainu vērtējumu attiecībā uz sanāksmēm un citiem kontaktiem vai
informācijas apmaiņu, kurā būtu vainojama
Barlo
, ir jāapmierina tiktāl, ciktāl tā attiecas uz novērtējumu par apgalvoto
Barlo
piedalīšanos sanāksmē Barselonā 1999. gada maijā vai jūnijā, un tā ir jānoraida pārējā daļā. Šī secinājuma varbūtējo seku
ietekme uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu un naudas soda apmēra noteikšanu tiks izskatīta turpinājumā.
Par pirmā pamata otro daļu – kļūdainu novērtējumu saistībā ar
Barlo
piedalīšanos “vienotā un kopīgā pret konkurenci vērstā shēmā” attiecībā uz trīs produktiem no
PMMA
Prasītājas apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka tās ir pārkāpušas EKL 81. pantu tādēļ, ka
tās ir pievienojušās vai devušas savu ieguldījumu “vienotā un kopīgā pret konkurenci vērstā shēmā” attiecībā uz trīs veidu
produktiem, proti, lējumu masām no
PMMA
, cietajām loksnēm no
PMMA
un sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
.
Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina, ka, ņemot vērā konkurences tiesību normu attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī par tiem piemērojamo
sankciju būtību un bardzības pakāpi, atbildībai par šo pārkāpumu izdarīšanu ir personīgs raksturs (iepriekš 34. punktā minētais
spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 78. punkts).
Turpinājumā ir jānorāda, ka EKL 81. panta 1. punktā minētie nolīgumi un saskaņotas darbības obligāti izriet no tādu vairāku
uzņēmumu savstarpējas sadarbības, kuri visi ir pārkāpuma līdzdalībnieki, bet kuru līdzdarbība var notikt dažādās formās atkarībā
no attiecīgā tirgus īpatnībām un konkrēta uzņēmuma stāvokļa attiecīgajā tirgū, īstenojamiem mērķiem un izvēlētā vai paredzētā
īstenošanas veida. Tomēr konkrēta uzņēmuma atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par darbībām, kuras gan veikuši citi
uzņēmumi, bet kurām ir tie paši pret konkurenci vērstie mērķi vai ietekme, nevar izslēgt tāpēc vien, ka katrs uzņēmums citādā
veidā iesaistās pārkāpuma izdarīšanā (iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 79. un 80. punkts).
EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība.
Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka viens vai vairāki šādas darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par
sevi un katrs atsevišķi arī var būt minētās tiesību normas pārkāpums (šajā ziņā skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu
lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 81. punkts). Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas ir vērsts uz konkurences kopējā tirgū
izkropļošanu, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (iepriekš
46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 258. punkts un tajā minētā judikatūra), pat tad, ja ir pierādīts, ka attiecīgais uzņēmums ir tieši piedalījies
tikai vienā vai vairākos pārkāpumu veidojošajos pamatelementos (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu
apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05
BASF
un
UCB
/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 161. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai pierādītu uzņēmuma dalību šādā vienotā nolīgumā, Komisijai ir jāpierāda, ka minētais uzņēmums
ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, kas bija visiem dalībniekiem, un ka tas zināja par citu
uzņēmumu iecerētajām vai veiktajām materiālajām darbībām, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas varēja tos saprātīgi paredzēt
un ka bija gatavs uzņemties par to risku (iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 87. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 83. punkts).
Visbeidzot ir jāuzsver, ka tas, ka uzņēmums nav piedalījies visās aizliegtās vienošanās sastāvdaļās, vai tas, ka tam ir bijusi
nebūtiska loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu un nosakot naudas soda
apmēru (iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 90. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 86. punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā nav skaidri noteikts precīzs pārkāpuma apjoms, par
kuru tā adresātes tiek vainotas kā atbildīgas, jo apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir vienīgi minēts “nolīgumu un saskaņotu darbību
kopums metakrilātu nozarē”, precīzi neminot, uz kādiem produktiem tas attiecas.
Tomēr ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesību akta rezolutīvā daļa nav nošķirama no tā pamatojuma un,
ja tas ir vajadzīgs, tā ir jāinterpretē, ņemot vērā pamatojumu, kura dēļ tas ir ticis pieņemts (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada
17. septembra spriedumu lietā T‑201/04
Microsoft
/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 1258. punkts un tajā minētā judikatūra).
Apstrīdētā lēmuma 2. apsvērumā ir skaidri minēts, ka vienots un turpināts pārkāpums attiecas uz šādiem trīs produktiem no
PMMA
:
“Šī lēmuma adresātes ir piedalījušās vienotā un turpinātā [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā metakrilātu nozarē
attiecībā uz šādiem trīs produktiem:
–        lējumu masām no
PMMA
;
–        cietajām loksnēm no
PMMA
; un
–        sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
.”
Turklāt apstrīdētā lēmuma 222.–226. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka attiecīgā aizliegtā
vienošanās ir kvalificējama par vienotu un turpinātu pārtraukumu saistībā ar trīs iepriekš minētajiem produktiem. Šajā kontekstā
prasītājām raksturīgā situācija ir aprakstīta šādi:
“Tas, ka attiecīgie uzņēmumi nav piedalījušies visās aizliegtās vienošanās sastāvdaļās, tos neatbrīvo no atbildības saistībā
ar [EKL] 81. panta pārkāpumu. Šajā lietā apstāklis, ka
Barlo
pretēji pārējām pret konkurenci vērstajos nolīgumos iesaistītajām pusēm neražo trīs veidu produktus no
PMMA
, negroza ne pārkāpuma veidu, ne priekšmetu, kas bija izkropļot normālu cenu attīstību visiem šiem produktiem. No [apstrīdētā
lēmuma] 3. sadaļā izklāstītajiem faktiem skaidri izriet, ka visas pret konkurenci vērstajos nolīgumos iesaistītās puses pievienojās
un sniedza ieguldījumu kopīgajā pret konkurenci vērstā shēmā katra pēc savām iespējām (proti, atkarībā no tā, vai tās bija
specializējušās viena vai vairāku produktu, uz kuriem attiecas šie nolīgumi, ražošanā).” (apstrīdētā lēmuma 226. apsvērums)
Tātad, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma motīvu daļu, ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā prasītājas tika sauktas pie
atbildības par piedalīšanos vienotā un turpinātā pārkāpumā attiecībā uz trīs veidu produktiem, proti, lējumu masām no
PMMA
, cietajām loksnēm no
PMMA
un sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
.
Otrkārt, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesā izskatāmais jautājums nav par to, vai pastāv vienots pārkāpums saistībā ar trīs minētajiem
produktiem, bet jautājums ir par prasītāju atbildību attiecībā uz šādu pārkāpumu kopumā. Prasītājas savus argumentus attiecībā
uz vienotā pārkāpuma pastāvēšanas kā tādas apstrīdēšanu ir izklāstījušas vienīgi replikā. Šie argumenti ir jāuzskata par jaunu
prasības pamatu un tie ir jānoraida kā nepieņemami atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktam. Turklāt,
ņemot vērā turpmākos apsvērumus, šie argumenti katrā ziņā nebūtu jāizskata.
Tātad ir jāpārbauda, vai prasītāju piedalīšanās pārkāpumā – to rīcības dēļ – bija tāda, par kuru tās varēja saukt pie atbildības
par pārkāpumu kopumā tajā laikposmā, kurā prasītājas tajā piedalījās.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānoraida arguments, kas tiek pamatots ar faktu, ka
Barlo
neveica aktivitātes vienā produktu kategoriju nozarē, proti, tā neražoja sanitāros izstrādājumus no
PMMA
. Šajā ziņā pietiek konstatēt, kā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka uzņēmums var pārkāpt EKL 81. panta 1. punktā paredzēto
aizliegumu, ja tā rīcības, to koordinējot ar citu uzņēmumu rīcību, mērķis ir ierobežot konkurenci īpašajā konkrētajā tirgū
kopējā tirgus iekšienē, bet netiek obligāti prasīts, lai šis uzņēmums pats darbotos šajā īpašajā tirgū (Vispārējās tiesas
2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑99/04
AC‑Treuhand
/Komisija, Krājums, II‑1501. lpp., un 2010. gada 8. septembra spriedums lietā T‑29/05
Deltafina
/Komisija, Krājums, II‑4477. lpp., 48. punkts). Līdz ar to fakts vien, ka
Barlo
neveica aktivitātes sanitāro izstrādājumu no
PMMA
nozarē, uzreiz nenozīmē, ka prasītājas nevarēja saukt pie atbildības par pārkāpumu, kas izdarīts attiecībā uz šo produktu.
Otrkārt, tas, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija “at[teicās] no iebildumiem pret [prasītājām] attiecībā uz
PMMA
lējumu masām” (apstrīdētā lēmuma 93. apsvērums), tāpat nenozīmē, ka prasītājas nevarēja saukt pie atbildības par vienotu
pārkāpumu tostarp attiecībā uz šo produktu.
Tiesa, Komisijas izmantotais formulējums apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā ir neveiksmīgs, un tas varētu šķist pretrunā prasītāju
atbildībai par šādu vienoto pārkāpumu, kas minēta apstrīdētā lēmuma 1. pantā, to interpretējot kopsakarā ar šī lēmuma 2. un
226. apsvērumu (skat. iepriekš 130.–134. punktu). Tomēr, ņemot vērā visus apstrīdētā lēmuma motīvus, apstrīdētā lēmuma 93. apsvērums
ir katrā ziņā jāsaprot tādējādi, ka atbilstoši Komisijas apgalvojumam
Barlo
tieša piedalīšanās aizliegtās vienošanās daļā, kas attiecās uz
PMMA
lējumu masām, nebija pierādīta. Tomēr šis fakts vien pats par sevi neizslēdz prasītāju atbildību par vienotu pārkāpumu par
trīs attiecīgajiem produktiem (skat. iepriekš 126. punktu).
Treškārt, lai atbrīvotu prasītājas no atbildības vienotā pārkāpumā, nepietiek arī ar faktu, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā
saistībā ar prasītājām ir minējusi tikai piecas sanāksmes, kas bija sadalītas vairāk nekā divu gadu laikposmā un no kurām
neviena nebija “galotņu sanāksme”, kurā būtu noslēgti “fundamentāli sadarbības nolīgumi” (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums).
Saskaņā ar judikatūru fakts, ka katram uzņēmumam ir bijusi sava loma kopējā mērķa sasniegšanā, nenozīmē, ka nav bijis pret
konkurenci vērsta mērķa un tādējādi – arī pārkāpuma – ar nosacījumu, ka katrs uzņēmums ir sniedzis savu ieguldījumu kopējā
mērķa sasniegšanā (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedumu lietā T‑452/05
BST
/Komisija, Krājums, II‑1373. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt jau ir nolemts, ka vispārējā nolīguma, kurš
aptver vairākus gadus, kontekstā nav lielas nozīmes dažu mēnešu intervālam starp aizliegtās vienošanās izpausmēm. Savukārt
izšķirošs ir apstāklis, ka dažādās darbības ietilpst vienotā plānā to vienādā mērķa dēļ (iepriekš 46. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 260. punkts, un iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 483. punkts).
Ceturtkārt, tātad vēl saistībā ar prasītāju izvirzītajiem argumentiem ir jāpārbauda, vai ir izpildīti judikatūrā, kas minēta
iepriekš 128. punktā, paredzētie nosacījumi.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir precizējusi, ka uzņēmumu var saukt pie atbildības par visu aizliegto vienošanos arī tad, ja ir
ticis pierādīts, ka tas tieši ir piedalījies tikai vienā vai dažos to veidojošos elementos, ja, pirmkārt, tas zināja vai tam
noteikti bija jāzina, ka vienošanās, kuras dalībnieks tas bija, sevišķi vairāku gadu gaitā piedaloties regulāri organizētās
sanāksmēs, bija daļa no kopējiem pasākumiem, kas paredzēti, lai deformētu parastos konkurences spēles noteikumus, un, otrkārt,
šie pasākumi ietvēra visus aizliegto vienošanos veidojošos elementus (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā
T‑48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 176. punkts, un iepriekš 141. punktā minētais spriedums lietā
BST
/Komisija, 32. punkts).
Tādēļ ar to vien, ka nolīguma, kurā uzņēmums ir piedalījies, mērķis sakrīt ar globālas aizliegtās vienošanās mērķi, nepietiek,
lai sauktu uzņēmumu pie atbildības par to, ka tas ir bijis visas aizliegtās vienošanās dalībnieks. Tikai gadījumā, ja šis
uzņēmums zināja vai tam vajadzēja zināt, ka, esot aizliegtās vienošanās dalībniekam, tas iesaistījās globālajā aizliegtās
vienošanās īstenošanā, tā dalību attiecīgajā nolīgumā varētu uzskatīt par pievienošanos globālajai aizliegtajai vienošanās
(Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑28/99
Sigma Technologie
/Komisija,
Recueil
, II‑1845. lpp., 45. punkts, un iepriekš 54. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Bolloré
u.c./Komisija, 209. punkts).
Šajā ziņā iesākumā ir jānorāda, ka Komisija nav pierādījusi un pat nav apgalvojusi, ka
Barlo
zināja vai tam būtu vajadzējis zināt, ka, piedaloties aizliegtā vienošanās par cietajām loksnēm no
PMMA
, tā pievienojās globālajai aizliegtajai vienošanās par trīs veidu produktiem no
PMMA
.
Turpretī, kā pamatoti uzsver prasītājas, pati Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atzinusi, ka “
Barlo
nebija zināms vai arī tā varēja arī nezināt par vispārējo pret konkurenci vērsto darbību shēmu” (apstrīdētā lēmuma 335. apsvērums).
Tāpat Komisija neapgalvo, ka
Barlo
zināja par citu uzņēmumu iecerētajām vai veiktajām materiālajām darbībām, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas varēja tos
saprātīgi paredzēt un bija gatavs uzņemties risku par to. Turpretī Komisija savā iebildumu rakstā apgalvo, ka
Barlo
bija zināms par savu konkurentu rīcību, lai īstenotu šo vienoto mērķi “vismaz attiecībā uz cietajām loksnēm no
PMMA
”.
Komisijas aizstāvētā tēze pamatojas vienīgi uz apgalvojumu, ka
Barlo
pārkāpumu var “uztvert subjektīvi” kā tādu, kas attiecas ne tikai uz cietajām loksnēm no
PMMA
, bet gan kā plašāku vienotu pārkāpumu, kas aptver trīs produktus no
PMMA
. No iepriekš 128., 143. un 144. punktā minētās judikatūras skaidri izriet, ka pārkāpuma subjektīvā uztvere ir atbilstošs
faktors saistībā ar EKL 81. panta 1. punktu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šī tiesību norma ir piemērojama tikai tad, ja ir
bijusi saskaņota vismaz divu attiecīgo pušu griba (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 19. maija spriedumu lietā T‑18/05
IMI
u.c./Komisija, Krājums, II‑1769. lpp., 88. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāuzsver, ka fakts vien, ka
Barlo
bija zināmi un ka tā sekoja pret konkurenci vērstajiem mērķiem cieto lokšņu no
PMMA
nozarē, neļauj secināt, ka tai bija zināms par vienoto mērķi, kuru centās panākt ar vienoto aizliegto vienošanos metakrilātu
nozarē. Jau ir ticis nolemts, ka vienota mērķa jēdzienu nevar noteikt ar vispārēju norādi uz konkurences izkropļošanu kādā
noteiktā nozarē, jo konkurences ietekmēšana gan kā priekšmets, gan kā sekas ir nedalāms elements jebkādām darbībām, kas ietilpst
EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Šāda vienota mērķa jēdziena definīcija varētu liegt vienota un turpināta pārkāpuma
jēdzienam tā nozīmi, ciktāl tā sekas būtu tādas, ka vairākas darbības, kas attiecas uz vienu ekonomikas nozari un ir aizliegtas
ar EKL 81. panta 1. punktu, būtu sistemātiski jākvalificē kā elementi, kas veido vienotu pārkāpumu (iepriekš 127. punktā minētais
Vispārējās tiesas spriedums lietā
BASF
un
UCB
/Komisija, 180. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑446/05
Amann & Söhne
un
Cousin Filterie
/Komisija, Krājums, II‑1255. lpp., 92. punkts).
Patiesībā Komisijas tēze ļautu vainot uzņēmumu vienotā pārkāpumā tikai tādēļ, ka ir konstatēta tādu objektīvu saikņu starp
minēto pārkāpumu un nolīgumu, kurā šāds uzņēmums ir piedalījies, pastāvēšana kā uzņēmējdarbības veikšana vienā un tajā pašā
ekonomikas nozarē pat tad, ja nav pierādīts, ka šāds uzņēmums zināja vai tas varēja saprātīgi paredzēt, ka pastāv šāds vienots
pārkāpums, un bija gatavs uzņemties risku par to.
Tātad ir jākonstatē, ka Komisija nav pierādījusi, ka
Barlo
piedalīšanās pārkāpumā, kas attiecas uz cietajām loksnēm no
PMMA
, radīja prasītāju atbildību par vienoto pārkāpumu tā kopumā pašas
Barlo
rīcības dēļ, un tātad pirmā pamata otrā daļa ir pamatota.
Līdz ar to ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. pants tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēts, ka prasītājas ir pārkāpušas EKL 81. panta
1. punktu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties nolīgumu un saskaņotu darbību kopumā ne tikai attiecībā uz cietajām loksnēm
no
PMMA
, bet arī attiecībā uz lējumu masām no
PMMA
un sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
.
Attiecībā uz šī secinājuma iespējamajām sekām uz prasītājām uzliktā naudas soda apmēru, tās tiks izskatītas turpmāk saistībā
ar otrā pamata otrās daļas analīzi par kļūdainu pārkāpuma smaguma novērtējumu.
Par pirmā pamata trešo daļu – kļūdainu
Barlo
piedalīšanās turpinātā pārkāpumā novērtējumu
Prasītājas apgalvo, ka Komisija nav pietiekami juridiski pierādījusi, ka tās ir izdarījušas turpinātu pārkāpumu. Prasītājas
uzsver, ka apstrīdētais lēmums pamatojas uz
Barlo
piedalīšanos piecās sanāksmēs, kas bija sadalītas vairāk nekā divu gadu laikposmā, kas no praktiska redzespunkta izslēdz
jebkāda veida turpinātu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Turklāt prasītājas norāda, ka, izņemot apgalvoto sanāksmi Barselonā
1999. gada maijā vai jūnijā, kuras notikšanu prasītājas apstrīd, apstrīdētais lēmums pamatojas uz četrām sanāksmēm, no kurām
tiek pieņemts, ka divas pirmās notika 1998. gada pirmajā pusgadā, savukārt divas pārējās notika vai nu 2000. gadā, vai arī
20 mēnešu ilgā laika intervālā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pārkāpuma ilgums turklāt ir apstāklis, kas ietilpst pārkāpuma jēdzienā atbilstoši EKL 81. panta
1. punktam un kas galvenokārt ir jāpierāda Komisijai. Judikatūrā ir izvirzīta prasība, ka tādu pierādījumu trūkuma gadījumā,
kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisija pamatojas vismaz uz pierādījumiem, kas ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu
saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti starp diviem precīzi noteiktiem datumiem (skat. Vispārējās tiesas
2009. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑450/05
Peugeot
un
Peugeot Nederland
/Komisija, Krājums, II‑2533. lpp., 220. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt judikatūrā ir ticis nolemts, ka fakts, ka aizliegtā vienošanās pati par sevi tika pārtraukta, neļauj izslēgt, ka viens
vai vairāki tā dalībnieki bija pārtraukuši savu dalību konkrētā laikposmā (iepriekš 148. punktā minētais spriedums lietā
IMI
u.c./Komisija, 83. punkts).
Turklāt attiecībā uz Komisijas tēzi, ka pārkāpuma turpinātais raksturs ir jāanalizē, ņemot vērā to, ka nebija publiskas norobežošanās
no aizliegtās vienošanās un netika arī atsākta autonoma politika, nevis tikai īslaicīgas atturēšanās no dalības aizliegtas
vienošanās darbībās, šī tēze ir atbilstoša tikai tādā gadījumā, ja Komisija būtu izpildījusi tai uzlikto pierādīšanas pienākumu,
proti, ja tā būtu iesniegusi pierādījumus attiecībā uz faktiem, kas ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt,
ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti starp diviem precīzi noteiktiem datumiem (skat. iepriekš 148. punktā minēto spriedumu
lietā
IMI
u.c./Komisija, 86. punkts un tajā minētā judikatūra). Patiesībā, ja, neesot šādiem pierādījumiem, pieņemtu Komisijas tēzi,
tad sekas būtu tādas, ka pierādīšanas pienākums attiecībā uz pārkāpuma ilgumu tiktu uzlikts prasītājām, kas būtu pretrunā
iepriekš 43. un 155. punktā atgādinātajiem principiem.
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šajā lietā Komisija atbilstoši tās apgalvotajam ir iesniegusi pierādījumus par faktiem, kas
ir pietiekami saistīti laikā.
Šajā ziņā vēl ir jānorāda, ka, ja laikposms, kas atdala divus prettiesiskas rīcības izpausmes posmus, ir atbilstošs kritērijs,
lai pierādītu pārkāpuma turpināto raksturu, atliek vien secināt, ka jautājums par to, vai minētais laikposms ir vai nav pietiekami
ilgs, lai veidotu pārtraukumu pārkāpumā, nevar tikt izskatīts abstrakti. Tieši pretēji, tas ir jāizvērtē saistībā ar attiecīgās
aizliegtās vienošanās darbības veidu (iepriekš 148. punktā minētais spriedums lietā
IMI
u.c./Komisija, 89. punkts), tostarp attiecīgā gadījumā ņemot vērā specifisko veidu, kā attiecīgais uzņēmums piedalījās šajā
aizliegtajā vienošanās.
Ņemot vērā pirmā pamata pirmās daļas novērtējumu, ir jākonstatē, ka iebildumi, kurus Komisija ir izvirzījusi pret prasītājām,
ir pamatoti ar
Barlo
piedalīšanos šādās četrās sanāksmēs: 1998. gada aprīļa sanāksmē Dernbašā (apstrīdētā lēmuma 151. apsvērums), 1998. gada 29. jūnija
sanāksmē Darmštatē (apstrīdētā lēmuma 155. apsvērums), 2000. gada 24. februāra sanāksmē Heidelbergā (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums)
un 2000. gada 21. augusta sanāksmē Daidshaimā (apstrīdētā lēmuma 168. apsvērums).
Pirmām kārtām ir jākonstatē, ka, pirmkārt, sanāksmi Dernbašā no sanāksmes Darmštatē šķir tikai daži mēneši un, otrkārt, tas
pats ir sakāms par sanāksmēm Heidelbergā un Daidshaimā. Apskatot šos intervālus saistībā ar aizliegtas vienošanās darbību,
tie nav pietiekami ilgi, lai konstatētu
Barlo
dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukumu. Turklāt prasītājas neapgalvo pretējo.
Otrām kārtām tātad ir jānosaka, vai Komisija ir pierādījusi
Barlo
turpinātu dalību aizliegtajā vienošanās starp 1998. gada 29. jūnija sanāksmi Darmštatē (apstrīdētā lēmuma 155. apsvērums)
un 2000. gada 24. februāra sanāksmi Heidelbergā (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 155. apsvēruma izriet, ka 1998. gada 29. jūnija sanāksmē Darmštatē
tās dalībnieki vienojās par cenu paaugstināšanu 1998. gada oktobra mēnesim. Pat ja šajā apsvērumā ir norādīts, ka
Barlo
neļāva noprast, ka tā mainīs savu cenu politiku, un pat ja
Barlo
nav minēta apstrīdētā lēmuma 157. apsvērumā starp tiem uzņēmumiem, kuri patiešām noslēdza nolīgumu 1998. gada 29. jūnija
sanāksmē Darmštatē, tas tomēr neatspēko to, ka
Barlo
varēja gūt labumu no informācijas par 1998. gada oktobrī plānoto cenu paaugstināšanu un attiecīgi pielāgot savu komercdarbību.
Tātad ir jākonstatē, ka līdz 1998. gada oktobra beigām
Barlo
turpināja piedalīties aizliegtajā vienošanās.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā par šo periodu ir aplūkotas 10 sanāksmes attiecībā uz cietajām loksnēm no
PMMA
, kuras notika pēc sanāksmes Darmštatē un tika noturētas samērā regulāri līdz vismaz 1999. gada vidum (proti, sanāksmes 1998. gada
18. augustā, 11. septembrī un 10. decembrī, sanāksmes 1999. gada 20. janvārī, 4. un 19. martā un 5. maijā, sanāksmes 1999. gada
maijā vai jūnijā, kā arī divas papildu sanāksmes Itālijā 1999. gadā, kuru precīzs datums nav minēts; apstrīdētā lēmuma 157. un
nākamie apsvērumi). Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šajās sanāksmēs to dalībnieki vienojās par cenu paaugstināšanu un klientiem
piemērojamo pakalpojumu papildu izmaksu paaugstināšanu, un tie apmainījās ar informāciju par tirgu. Turklāt apstrīdētā lēmuma
166. apsvērumā tiek apgalvots, ka 1999. gada 1. novembrī tika paziņota cenu paaugstināšana un to ieviešana, sākot ar 2000. gada
janvāri (apstrīdētā lēmuma 166. apsvērums).
No šiem apsvērumiem izriet, ka, pirmkārt, laikposms, kurā
Barlo
nepiedalījās slepenos sakaros vai slepenās darbībās, ir gandrīz 16 mēnešus ilgs (no 1998. gada oktobra līdz 2000. gada 24. februārim)
un, otrkārt, šis laikposms plaši pārsniedz tos intervālus, kuros katrs uzņēmums, kas piedalījās aizliegtajā vienošanās, bija
izteicis savu gribu ierobežot konkurenci. Līdz ar to ir jākonstatē, ka
Barlo
turpināta piedalīšanās aizliegtajā vienošanās attiecībā uz šo periodu nav pierādīta.
Turklāt, pat ja apstrīdētajā lēmumā bija atzīts, ka katrā ziņā
Barlo
dalība aizliegtajā vienošanās bija ierobežota, ar “sporādisku [piedalīšanos] sanāksmēs”, kuras tika noturētas vienīgi, lai
“[uzņēmumi] viens otru turētu lietas kursā par pret konkurenci vērstiem nolīgumiem vai praksi, kas noslēgti par
PMMA
cietajām loksnēm” (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums), ar šo apsvērumu nevar apgāzt secinājumu par
Barlo
piedalīšanās pārkāpumā pārtraukumu iepriekš minētajā laikposmā. Tā kā nav pierādījumu par
Barlo
veiktu pret konkurenci vērstu saziņu,
Barlo
nevar uzskatīt par tādu, kura varēja būt informēta par nolīgumiem, kas tika noslēgti šajā periodā.
Tātad apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā ir atzīta prasītāju atbildība par to dalību aizliegtā vienošanās
laikā no 1998. gada 1. novembra līdz 2000. gada 23. februārim. Šī secinājuma iespējamās sekas attiecībā uz uzliktā naudas
soda apmēra noteikšanu tiks izskatītas turpmāk.

Par otro pamatu – Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, Pamatnostādņu un samērīguma principa pārkāpumu
Prasītājas apgalvo, ka, pat ja pieņemtu, ka tās tiek atzītas par vainīgām EKL 81. panta pārkāpumā, tām uzliktais naudas sods
neatbilst Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā un Pamatnostādnēs noteiktajām normām, kā arī ar to ir pārkāpts samērīguma
princips.
Par otrā pamata pirmo daļu – kļūdainu apgalvotā pārkāpuma ilguma novērtējumu
Prasītājas apgalvo, ka to piedalīšanās ilgums pārkāpumā, kas apstrīdētajā lēmumā ir noteikts par divu gadu un trīs mēnešu
periodu, ir kļūdains, jo Komisija esot nepareizi noteikusi 1998. gada 30. aprīli un 2000. gada 21. augustu kā attiecīgi prasītāju
piedalīšanās pārkāpumā sākuma un beigu datumus īpaši tādēļ, ka apstrīdētajā lēmumā nav sniegti pietiekami pierādījumi apgalvojuma,
ka šajā periodā pārkāpums bija turpināts un nepārtraukts, atbalstam.
Šajā ziņā pirmām kārtām kā nepamatoti ir jānoraida prasītāju iebildumi pret Komisijas noteiktajiem datumiem par to piedalīšanās
pārkāpumā sākumu un beigām.
Pirmkārt, kā izriet no iepriekš minētā,
Barlo
piedalīšanās pret konkurenci vērstajā sanāksmē 1998. gada aprīlī Dernbašā ir pietiekami juridiski pierādīta. Turklāt saistībā
ar prasītājām uzliktā naudas soda apmēru faktam, ka Komisija nav varējusi noteikt precīzu šīs sanāksmes datumu, nav nozīmes
tad, ja ir noteikts prasītājām labvēlīgākais datums (1998. gada 30. aprīlis).
Otrkārt, attiecībā uz datumu, kurā prasītājas izbeidza dalību pārkāpumā (2000. gada 21. augusts), no iepriekš minētā izriet,
ka šajā datumā
Barlo
piedalījās pret konkurenci vērstā sanāksmē, no kuras tā nav publiski norobežojusies. Šādos apstākļos nav nozīmes argumentam,
ka
Barlo
neesot devusi savu piekrišanu cenu paaugstināšanai, pat ja to pieņemtu par pierādītu. Tas pats ir jāsaka par argumentu, ka
Komisija nav pierādījusi
Barlo
prettiesisku rīcību pēc šīs sanāksmes.
Otrām kārtām ir jāatgādina, ka saistībā ar pirmā pamata trešo daļu jau ir nolemts, ka prasītāju piedalīšanās aizliegtajā vienošanās
laikā no 1998. gada 1. novembra līdz 2000. gada 23. februārim nav pierādīta un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl
Komisija ir noteikusi, ka prasītājas ir atbildīgas par šo periodu. Līdz ar to ir arī jāsecina, ka Komisija ir kļūdaini ņēmusi
vērā šādu periodu, lai noteiktu prasītāju piedalīšanās pārkāpumā ilgumu saistībā ar naudas soda apmēra aprēķināšanu.
Jānoraida Komisijas apgalvojums, ka šāda dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukuma sekām būtu jābūt diviem naudas sodiem,
kuru galīgais apmērs būtu pat lielāks. Kā izriet no iepriekš minētā, prasītājas ir piedalījušās vienā un tajā pašā pārkāpumā,
pat ja šī piedalīšanās uz laiku tika pārtraukta. Tātad naudas soda apmērs ir jānosaka atkarībā no šī pārkāpuma smaguma un
nevis par diviem atsevišķiem pārkāpumiem. Turklāt pārkāpuma smagums, kuru novērtē tostarp atkarībā no tā veida un ģeogrāfiskās
izplatības, paliek nemainīgs, lai arī prasītājas bija pārtraukušas tajā piedalīties.
Tātad atbilstoši Vispārējās tiesas neierobežotas jurisdikcijas kompetencei ir jāpārrēķina prasītājām uzliktā naudas soda apmērs,
ņemot vērā to faktiskās piedalīšanās pārkāpumā ilgumu (šajā ziņā skat. iepriekš 148. punktā minēto spriedumu lietā
IMI
u.c./Komisija, 96., 97. un 190. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, šīs piedalīšanās ilgums pārkāpumā bija 11 mēneši un 28 dienas. Līdz ar to atbilstoši naudas soda
aprēķina metodikai, kura ir izklāstīta Pamatnostādnēs un kuru Komisija piemēroja apstrīdētajā lēmumā, šāda piedalīšanās veido
īslaicīgu pārkāpumu, par kuru nekāds naudas soda apmēra palielinājums nav paredzēts (Pamatnostādņu 1.B punkts). Tomēr minētā
norma nav obligāts noteikums un katrā ziņā tā nesaista Vispārējo tiesu, tai īstenojot savu neierobežotas jurisdikcijas kompetenci.
Savukārt, ņemot vērā šīs lietas apstākļus un tostarp to, ka iepriekšējā punktā minētais ilgums katrā ziņā ir noteikts tikai
aptuveni, jo Komisija ir pieņēmusi 1998. gada 30. oktobri kā pirmā perioda, kurā prasītājas piedalījās aizliegtajā vienošanās,
beigas, kā arī ņemot vērā faktu, ka šī piedalīšanās vēlāk atsākās, Vispārējā tiesa uzskata, ka 10 % palielinājums naudas soda
sākumsummai adekvāti atspoguļo šīs piedalīšanās pārkāpumā ilgumu.
Līdz ar to naudas soda apmērs ir jāsamazina, Komisijas piemēroto naudas soda sākumsummas palielinājumu par 20 % apstrīdētā
lēmuma 353. apsvērumā aizstājot ar 10 % palielinājumu, un otrā pamata pirmā daļa pārējā daļā ir jānoraida.
Par otrā pamata otro daļu – apgalvotā pārkāpuma smaguma nepareizu novērtējumu
Prasītājas apgalvo, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nosakot pārkāpuma smagumu, ir svarīgi noteikt pārkāpumā iesaistīto
uzņēmumu individuālo atbildību un katra atsevišķa uzņēmuma atbilstošās dalības pakāpes pārkāpumā smagumu. Prasītājas uzskata,
ka apstrīdētajā lēmumā Komisija vai nu nav veikusi šādu individualizētu pārbaudi, vai arī tā ir veikusi šo pārbaudi kļūdaini.
Līdz ar to naudas soda sākumsumma (EUR 15 miljoni) neesot pamatota.
Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina, ka tad, ja pārkāpumu veic vairāki uzņēmumi, ir jāizvērtē katra tā relatīvais dalības pārkāpumā
smagums (skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 153. punkts un tajā minētā judikatūra), lai noteiktu, vai uz tiem var attiecināt atbildību mīkstinošus vai pastiprinošus
apstākļus (Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑73/04
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 190. punkts).
Šis secinājums ir loģiskas sekas sodu un sankciju individuālas piemērošanas principam, kas paredz, ka uzņēmumu var sodīt tikai
par pārkāpumiem, kurus tam individuāli pārmet; šis princips ir piemērojams jebkurā administratīvā procedūrā, kuras iznākums
var būt soda uzlikšana atbilstoši Savienības konkurences tiesību noteikumiem (Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums
lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 261. punkts).
Attiecībā uz Pamatnostādņu piemērošanu ir jāatgādina, ka tajās paredzētā metodika, lai noteiktu naudas soda apmēru, atbilst
shēmai, saskaņā ar kuru tiek noteikta pamatsumma atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma, kuru palielina, lai ņemtu vērā atbildību
pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus.
Tādējādi no judikatūras izriet, ka, piemērojot Pamatnostādnes, pārkāpuma smaguma novērtējums, kas ir nepieciešams, lai noteiktu
naudas soda sākumsummu, ir jānošķir no novērtējuma par to, kāds ir katra no pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu dalības smagums
– jautājums, kurš ir jāizvērtē saistībā ar iespējamu atbildību mīkstinošu vai pastiprinošu apstākļu piemērošanu (iepriekš
180. punktā minētais spriedums lietā
Carbone Lorraine
/Komisija, 100. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 189. punkts, un 2009. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑18/03
CD‑Contact Data
/Komisija, Krājums, II‑1021. lpp., 95. punkts).
Ir jāatgādina, ka Pamatnostādņu 2. un 3. punktā ir paredzēts pielāgot naudas soda pamatsummu atkarībā no noteiktiem atbildību
mīkstinošiem vai pastiprinošiem apstākļiem, kuri tiek noteikti katram attiecīgajam uzņēmumam atsevišķi. It īpaši Pamatnostādņu
3. punktā ar virsrakstu “Atbildību mīkstinoši apstākļi” ir noteikts apstākļu, kuriem pastāvot var tikt samazināta naudas soda
pamatsumma, neizsmeļošs saraksts. Tajā ir minēta uzņēmumu pasīva līdzdarbošanās pārkāpumā, nolīgumu nepiemērošana, pārkāpumu
pārtraukšana, tiklīdz Komisija pirmo reizi iejaucas, pamatotas šaubas no uzņēmuma puses attiecībā uz to, vai rīcība patiešām
ir pārkāpums, pārkāpumi, kas veikti nolaidības dēļ, kā arī uzņēmuma efektīva līdzdalība procedūrā ārpus Paziņojuma par sadarbību
piemērošanas jomas.
Turpretī, saistībā ar naudas soda sākumsummas noteikšanu Komisijai nav pienākuma novērtēt atsevišķa uzņēmuma rīcības sekas.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai attiecībā uz sekām, kuras jāņem vērā, lai noteiktu vispārējo naudas soda līmeni, vērā
ņemamas ir nevis sekas, kas radušās no faktiskās rīcības, ko izdarījis uzņēmums, bet gan sekas, kas radušās visa pārkāpuma
kopā dēļ, kurā uzņēmums piedalījies (iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 152. punkts, un 2009. gada 12. novembra spriedums lietā C‑554/08 P
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 21. un 24. punkts).
Šajā lietā prasītājas, pirmkārt, būtībā pārmet Komisijai, ka tā saistībā ar pārkāpuma smaguma novērtējumu nav analizējusi
pašu prasītāju rīcību. Prasītājas uzsver, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 319.–331. apsvērumā, kvalificējot pārkāpumu kā “sevišķi
smagu”, ir koncentrējusies uz aizliegto vienošanos kā tādu, nepievēršot uzmanību dažādo konkurentu un it īpaši
Barlo
individuālajai rīcībai. Taču, kā apgalvo prasītājas,
Barlo
rīcību nevar kvalificēt par sevišķi smagu, tostarp ņemot vērā pārkāpuma svarīgākās raksturiezīmes, kas analizētas apstrīdētā
lēmuma 320. apsvērumā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka atbilstoši tam, kas izriet no iepriekš minētā, attiecībā uz Pamatnostādņu piemērošanu šāda veida
pierādījumus par uzņēmuma individuālu rīcību vajadzības gadījumā ir jāņem vērā stadijā, kurā novērtē atbildību mīkstinošus
vai pastiprinošus apstākļus (Pamatnostādņu 2. un 3. punkts), lai pielāgotu noteiktā naudas soda pamatsummu, tostarp atkarībā
no pārkāpuma, kurā ir piedalījies uzņēmums, smaguma. Tātad ir jānoraida arguments, ka Komisijai šajā naudas soda apmēra noteikšanas
stadijā esot atsevišķi bijusi jāanalizē prasītāju individuālā rīcība.
Turklāt prasītājas īsti neapstrīd Komisijas pierādīto pārkāpuma smagumu kā tādu. It īpaši, pat ja tās apgalvo, ka Komisija
nav nekādi analizējusi konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu, prasītājas neizvirza nekādus pierādījumus, lai apstrīdētu Komisijas
secinājuma, ka šis tirgus attiecās uz visu EEZ, pamatotību.
Katrā ziņā, kā ir nolēmusi Tiesa, no Pamatnostādnēm izriet, ka horizontālās aizliegtās vienošanās par cenām vai tirgu sadali
var kvalificēt kā sevišķi smagus pārkāpumus jau to rakstura dēļ vien, nepastāvot nepieciešamībai, lai Komisija pierādītu pārkāpuma
konkrēto ietekmi uz tirgu (Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 75. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P,
C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 103. punkts). Par šādām aizliegtajām vienošanām tām piemītošā rakstura dēļ vien pienākas
visbargākais naudas sods. To iespējamā konkrētā ietekme uz tirgu un it īpaši jautājums, kādā mērā konkurences ierobežojums
ir izraisījis lielāku tirgus cenu nekā tā, kas būtu pastāvējusi aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā, nosakot naudas
sodu līmeni, nav noteicošs kritērijs (Vispārējās tiesas 2009. gada 6. maija spriedums lietā T‑127/04
KME Germany
u.c./Komisija, Krājums, II‑1167. lpp., 64. punkts). Līdz ar to prasītāju argumenti, ka to rīcība tirgū neradīja nekādas sekas,
katrā ziņā neļauj apstrīdēt “sevišķi smaga” pārkāpuma kvalifikāciju.
Tātad ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā Komisija bija tiesīga secināt, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās
bija “sevišķi smags” pārkāpums atbilstoši tā raksturam vien un tādēļ, ka tas aptvēra visu EEZ teritoriju.
Otrkārt, prasītājas apstrīd Komisijas veikto novērtējumu apstrīdētā lēmuma 332.–336. apsvērumā ar virsrakstu “Diferencēta
pieeja”, kurā Komisija tām piešķīra naudas soda samazinājumu 25 % apmērā.
Pirmām kārtām prasītājas apgalvo, ka naudas soda apmērs pirms 25 % samazinājuma piemērošanas nekādi nenorāda uz diferencētu
pieeju, jo šis samazinājums esot tās pašas “matemātiskās formulas” iznākums, kuru piemēroja visiem pārkāpumā iesaistītajiem
uzņēmumiem. Prasītājas apgalvo, ka, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, Komisija esot ņēmusi par pamatu aptuveni 30 % no
produktu no
PMMA
apgrozījuma EEZ, kuru īstenoja pārkāpumā iesaistītie uzņēmumi (apstrīdētā lēmuma 334. apsvērums).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pamatnostādņu 1.A punkta sestajā daļā ir paredzēta iespēja vienā un tajā pašā pārkāpumā iesaistītiem
uzņēmumiem noteikt dažādas sākumsummas, “lai ņemtu vērā nodarījuma īpašo nozīmi un līdz ar to katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma
reālo ietekmi uz konkurenci īpaši gadījumos, kad uzņēmumi, kuri izdarījuši viena veida konkurences pārkāpumus, būtiski atšķiras
pēc apjoma”. Komisija šādi rīkojās apstrīdētā lēmuma 332. un nākamajos apsvērumos. Komisija noteica, ka “piemērojamo naudas
sodu skala [ļāva] piemērot uzņēmumiem diferencētu pieeju, lai ņemtu vērā pārkāpumu izdarītāju faktisko ekonomisko spēju izraisīt
ievērojamu kaitējumu konkurencei”, un ka “tas ir piemēroti tad, ja pastāv, kā tas ir šajā lietā, lielas atšķirības pārkāpumā
piedalošos uzņēmumu produktu, par kuriem ir noslēgta aizliegta vienošanās, apgrozījumā” (apstrīdētā lēmuma 332. apsvērums).
Tāpat ir jānorāda, ka, lai arī no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Komisija ir piemērojusi prasītāju apgalvoto “matemātisko
formulu”, tomēr no tā skaidri izriet, ka, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, tā ir piemērojusi to pašu kritēriju visiem
pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem, proti, “apgrozījuma lieluma, kas īstenots, pārdodot tos produktus no
PMMA
, attiecībā uz kuriem bija noslēgta aizliegtā vienošanās, kurā piedalījās šie uzņēmumi”, kritēriju (apstrīdētā lēmuma 333. apsvērums).
Tomēr pret šādu rīcību nav ko iebilst. Tieši otrādi, tā ļauj ņemt vērā nediskriminējošā veidā objektīvas atšķirības, kas pastāv
aizliegtās vienošanās dalībnieku starpā atbilstoši izvirzītajam mērķim, proti, noteikt naudas soda apmēru, ņemot vērā pārkāpumu
izdarītāju faktisko ekonomisko spēju izraisīt ievērojamu kaitējumu konkurencei. Tiktāl, ciktāl šīs pieejas sekas ir atšķirīgas
sākumsummas, ir jākonstatē, ka Komisija tik tiešām ir piemērojusi patiesi “diferencētu pieeju” Pamatnostādņu izpratnē pretēji
tam, ko apgalvo prasītājas.
Turklāt ir jāuzsver, ka Komisijas izvēlētajā kritērijā ir ņemts vērā arī fakts, ka prasītāju tieša piedalīšanās aizliegtajā
vienošanās tika pierādīta vienīgi attiecībā uz cietajām loksnēm no
PMMA
. Komisija ir skaidri noteikusi, ka “attiecībā uz
Barlo
ir runa vienīgi par cietajām loksnēm no
PMMA
” (apstrīdētā lēmuma 333. apsvērums) un tātad tā ir ņēmusi vērā šī produkta apgrozījumu EEZ mērogā 2000. gadā. Savukārt, kā
izriet no lietas materiāliem, prasītājas veica arī aktivitātes lējumu masu no
PMMA
nozarē. Līdz ar to pirmā pamata otrās daļas pamatotība (skat. iepriekš 152. punktu) neietekmē Komisijas novērtējumu par šo
jautājumu.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 335. apsvērumā piemērotais naudas soda samazinājums 25 % apmērā nav pietiekami
pamatots un tas ir nepietiekams. Prasītājas uzskata, ka ar šo samazinājumu būtu jāņem vērā fakts, ka tās nav atbildīgas par
aizliegto vienošanos tās kopumā, nevis vienīgi viņu nezināšana par to, vienlaikus tās saucot pie atbildības par vienoto pārkāpumu
kopumā. Tādējādi prasītājas uzskata, ka samazinājums, kurā būtu atspoguļojusies
MMA
pārdale dažādu attiecīgo produktu starpā, būtu “absolūts minimums”. Prasītājas atgādina, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma
5. apsvērumu šī pārdale bija šāda: 49 % cietajām loksnēm, 36 % lējumu masām un 15 % sanitārajiem izstrādājumiem.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītājas pamatoti apgalvo, ka fakts, ka tās nav atbildīgas par aizliegto vienošanos kopumā,
kā tas arī izriet no pirmā pamata otrās daļas izvērtēšanas, bija jāņem vērā, nosakot naudas soda sākumsummu.
Kā izriet no iepriekš minētā, atšķirībā no citiem apstrīdētā lēmuma adresātiem prasītājas varēja vainot vienā aizliegtās vienošanās
daļā, proti, tajā, kas attiecās uz cietajām loksnēm no
PMMA
. Tādēļ šis konkurences tiesību normu pārkāpums katrā ziņā bija mazāk smags nekā tas, kurā tiek vainoti pārkāpēji, kas piedalījās
visās aizliegtās vienošanās daļās un kas vairāk veicināja šīs aizliegtās vienošanās efektivitāti un smagumu nekā pārkāpuma
izdarītājs, kas bija iesaistīts tikai vienā šīs pašas aizliegtās vienošanās daļā (šajā ziņā skat. iepriekš 148. punktā minēto
spriedumu lietā
IMI
u.c./Komisija, 162. un 164. punkts).
Tomēr uzņēmumam nekad nevar uzlikt naudas sodu, kura apmērs ir aprēķināts atkarībā no dalības slepenā norunā, par kuru tas
nav saukts pie atbildības (iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā
Sigma Tecnologie
/Komisija, 79.–82. punkts, un iepriekš 148. punktā minētais spriedums lietā
IMI
u.c./Komisija, 157. punkts).
Piemērojot Pamatnostādnes, šis vērtējums noteikti jāveic stadijā, kad tiek noteikta īpašā sākumsumma, jo atbildību mīkstinošo
apstākļu ņemšana vērā ļauj tikai pielāgot naudas soda pamatsummu atkarībā no kārtības, kādā pārkāpuma izdarītājs īsteno aizliegtu
vienošanos. Pārkāpuma izdarītājam, kas nav saukts pie atbildības par atsevišķām šīs aizliegtās vienošanās daļām, nevar būt
bijusi nozīme minēto daļu īstenošanā (iepriekš 148. punktā minētais spriedums lietā
IMI
u.c./Komisija, 164. punkts).
Tomēr ir jākonstatē, ka šajā lietā, pat ja Komisija ir pieļāvusi kļūdu attiecībā uz prasītāju atbildības noteikšanu par aizliegto
vienošanos, tā tomēr ir pareizi noteikusi naudas soda apmēru atbilstoši iepriekš izklāstītajiem principiem.
Pirmkārt, kā izriet no iepriekš minētā (skat. iepriekš 195. punktu), kļūda, kas ir pieļauta, nosakot atbildību par pārkāpumu,
neietekmē stadiju, kurā aprēķina naudas soda apmēru, iedalot attiecīgos uzņēmumus vairākās kategorijās atkarībā no apgrozījuma
lieluma, kas īstenots, pārdodot tos produktus no
PMMA
, attiecībā uz kuriem bija noslēgta aizliegtā vienošanās, kurā piedalījās šie uzņēmumi.
Turklāt attiecībā uz prasītāju argumentu, ka no vērā ņemtā apgrozījuma būtu jāizslēdz
Quinn Plastics SA
īstenotais apgrozījums, jo apstrīdētajā lēmumā Komisija atteicās no visiem iebildumiem pret šo sabiedrību, pietiek konstatēt,
ka prasītājas neapstrīd Komisijas apgalvojumu, ka fakts, ka šī sabiedrība nav apstrīdētā lēmuma adresāte, nekādi nemaina apgrozījumu,
kas īstenots par cietajām loksnēm no
PMMA
, ko var piedēvēt uzņēmumam
Barlo
, kurā ietilpst arī mātessabiedrība, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāte, proti,
Quinn Barlo
, kurai pārkāpuma izdarīšanas laikā pilnībā piederēja
Quinn Plastics SA
kapitāldaļas.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 335. apsvērumā Komisija piešķīra prasītājām īpašu samazinājumu 25 % apmērā no naudas soda sākumsummas
tādēļ, ka “n[ebija] skaidri zināms, vai
Barlo
piedal[ījās] slepenās sarunās par lējumu masām no
PMMA
vai sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
”, un ka tātad “šķi[ta], ka
Barlo
nebija zināms vai arī tā varēja arī nezināt par vispārējo pret konkurenci vērsto darbību projektu”.
Tiesa, šāds samazinājums netika pamatots ar prasītāju atbildības neesamību par tām aizliegtās vienošanās daļām, kas attiecās
uz lējumu masām no
PMMA
vai sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
, bet tikai tādēļ, ka tās nebija tieši iesaistītas šajās aizliegtās vienošanās daļās vai arī nezināja par tām.
Tomēr šāds apsvērums vien neļauj apstrīdēt piešķirto samazinājumu, jo Komisija bija tiesīga piešķirt naudas soda samazinājumu
ar šādu pamatojumu.
Tātad vēl ir jāpārbauda, vai minētais samazinājums, kā arī no tā izrietošā sākumsumma (EUR 15 miljoni) pareizi atspoguļo prasītāju
izdarītā pārkāpuma smagumu, kurš jānovērtē, ņemot vērā daļēju apstrīdētā lēmuma 1. panta atcelšanu (skat. iepriekš 152. punktu).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pat ja minētais pārkāpums tika izdarīts tikai attiecībā uz trīs produktiem, tas neietekmē faktu,
ka pēc sava rakstura tas ir “sevišķi smags” pārkāpums (skat. iepriekš 189. punktu), kas turklāt attiecās uz visu EEZ teritoriju.
It īpaši fakts, ka vienots pārkāpums, to ņemot kopumā, bija vēl smagāks konkurences tiesību pārkāpums, nekādi nenozīmē, ka
prasītāju veiktais pārkāpums pats par sevi nav “sevišķi smags” (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedumu
lietā T‑448/05
Oxley Threads
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 37. punkts).
Šo secinājumu neatspēko prasītāju arguments, ka neesot ticis pierādīts, ka tās piedalījušās aizliegtās vienošanos raksturojošajās
pazīmēs, kas ir izklāstītas apstrīdētā lēmuma 320. apsvērumā. Ņemot vērā iepriekš 180.–187. punktā minētos apsvērumus, noteicošais
jautājums naudas soda sākumsummas noteikšanas stadijā nebija pašu prasītāju rīcība, bet gan pārkāpuma, kurā tās piedalījās,
raksturīgās pazīmes. Pirmkārt, prasītājas neapgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 320. apsvērumā izklāstītās aizliegtās vienošanās
raksturīgās pazīmes nav piemērojamas strīdīgajam pārkāpumam tiktāl, ciktāl pārkāpums bija vienīgi par cietajām loksnēm no
PMMA
. Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka prasītājas nav tieši piedalījušās visu veidu pret konkurenci vērstajās darbībās, kas minētas
apstrīdētā lēmuma 320. apsvērumā, ir jānorāda, ka prasītājas piedalījās sanāksmēs par cietajām loksnēm no
PMMA
, kurās tika tostarp noslēgti nolīgumi par cenām, notika cenu apspriešana un notika apmaiņa ar informāciju par tirgu (skat.
iepriekš 60.–78. punktu), un ka šādi tām bija zināms par minētajām pret konkurenci vērstajām darbībām, tostarp tās, kurās
prasītājas tieši nepiedalījās vai kuras tās varēja saprātīgi paredzēt (skat iepriekš 128. punktu).
Tātad ir jākonstatē, ka prasītāju izdarītais pārkāpums ir jākvalificē kā “sevišķi smags” pārkāpums atbilstoši Pamatnostādnēm.
Jāatgādina, ka Pamatnostādnēs ir noteikts, ka principā par šādiem pārkāpumiem minimālās sākumsummas apmērs ir EUR 20 miljoni.
Attiecībā uz prasītāju argumentu, ka būtībā tām piemērotā naudas soda sākumsummai bija jāatspoguļo cieto lokšņu no
PMMA
īpatsvars attiecībā uz visiem produktiem no
PMMA
, par kuriem tika izdarīts vienotais pārkāpums, ir jāatgādina, ka samērīguma princips paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas
soda apmērs proporcionāli apstākļiem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā ir jāpiemēro šie
elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā (skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu lietā
BST
/Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, kā izriet no judikatūras, attiecīgā tirgus lielums principā nav obligāts, bet tikai tāds elements, kuru var ņemt vērā
kā vienu no elementiem, lai noteiktu pārkāpuma smagumu un naudas soda apmēru (iepriekš 189. punktā minētais spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 55. punkts). Tāpat atbilstoši Pamatnostādnēs iekļautajai metodikai tas nekādi nav noteicošais elements saistībā
ar naudas soda sākumsummas noteikšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 6. maija spriedumu lietā T‑116/04
Wieland‑Werke
/Komisija, Krājums, II‑1087. lpp., 62.–64. punkts).
No tā izriet, ka naudas soda sākumsummas samazinājumā, kas varēja pienākties prasītājām tādēļ, ka tās piedalījās tikai aizliegtajā
vienošanās par cietajām loksnēm no
PMMA
, nebija samērīgi jāatspoguļojas šī produkta īpatsvaram attiecībā uz visiem produktiem no
PMMA
, par kuriem tika izdarīts vienotais pārkāpums. Tieši otrādi, šāds samazinājums nebūtu atbilstošs iepriekš 211. punktā atgādinātajam
samērīguma principam, jo, izdarot šādu samazinājumu, nebūtu pietiekami ņemts vērā, ka prasītājas, tāpat kā pārējās apstrīdētā
lēmuma adresātes, piedalījās sevišķi smaga veida aizliegtā vienošanās, kas attiecās uz visu EEZ teritoriju.
Turklāt ir jānorāda, ka prasītāju prasība būtībā samazināt naudas soda sākumsummas apmēru par 51 % samazinājuma par 25 % vietā,
kuru piešķīra Komisija (skat. iepriekš 196. punktu), ir pamatota nevis ar apgrozījumu, kas īstenots, pārdodot katru no attiecīgajiem
trīs produktiem no
PMMA
, bet no izejvielas (
MMA
) sadales starp šiem trīs produktiem, prasītājām nepaskaidrojot, kādēļ tieši šis kritērijs ir atbilstošs, lai novērtētu to
izdarītā pārkāpuma smagumu. Savukārt attiecībā uz jautājumu par to, kāda daļa no apgrozījuma, kas īstenots kopā par trīs produktiem
no
PMMA
EEZ teritorijā 2000. gadā, attiecas vienīgi uz cietajām loksnēm no
PMMA
, no Komisijas dokumentiem, ko tā iesniedza pēc Vispārējās tiesas lūguma, izriet, ka vairums no pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem,
tostarp arī prasītājas, administratīvās procedūras laikā to novērtēja aptuveni 60 % apjomā vai pat vairāk, un tikai viens
uzņēmums to novērtēja aptuveni 50 % apjomā.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 335. apsvērumā prasītājām piemērotā naudas soda sākumsummas samazinājums
par 25 % pareizi atspoguļo pārkāpuma smagumu, kurā tās piedalījās. No tā izriet, ka, pirmkārt, neraugoties uz kļūdu, kas tika
pieļauta, nosakot prasītāju atbildību par aizliegto vienošanos (skat iepriekš 152. punktu), Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu
kļūdu vērtējumā, nosakot naudas soda sākumsummu, un, otrkārt, īstenojot Vispārējās tiesas neierobežotas jurisdikcijas kompetenci,
šī summa nav vēl vairāk jāsamazina.
Tātad otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par otrā pamata trešo daļu – atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu novērtējumu
Prasītājas apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā veiktais novērtējums par atbildību mīkstinošiem apstākļiem nav pietiekami pamatots
un ka ar to ir pārkāptas Pamatnostādnes, kā arī samērīguma princips.
–       Par pasīvo un nenozīmīgo lomu pārkāpuma īstenošanā
Prasītājas uzskata, ka Komisijas novērtējums apstrīdētā lēmuma 373. apsvērumā saistībā ar samazinājumu 50 % apmērā par pasīvo
un nenozīmīgo lomu ir kļūdaini pamatots, jo šajā apsvērumā ir minēti neprecīzi un nepierādīti apgalvojumi. Līdz ar to šis
samazinājums nav pietiekams.
Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja Komisija ir pieņēmusi pamatnostādnes, lai,
ievērojot Līgumu, precizētu kritērijus, kurus tā gatavojas piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību, no tā izriet šo tiesību
automātiska ierobežošana, jo tai jāpielāgojas norādošiem noteikumiem, kurus tā pati ir pieņēmusi (skat. iepriekš 180. punktā
minēto 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā
Carbone
‑
Lorraine
/Komisija, 192. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr no Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana nav nesavienojama ar Komisijas būtiskās
rīcības brīvības saglabāšanu. Pamatnostādnēs ir iekļauti dažādi mainīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto
rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem, kā tos interpretējusi Tiesa (šajā ziņā skat. iepriekš 212. punktā
minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā
Wieland‑Werke
/Komisija, 31. punkts, un 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 129. punkts).
Tādējādi, tā kā Pamatnostādnēs nav obligātas norādes attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kas var tikt ņemti vērā,
ir jāuzskata, ka Komisija ir saglabājusi zināmu rīcības brīvību, lai vispārīgi novērtētu, kādā mērā naudas soda apmērs atbilstoši
atbildību mīkstinošiem apstākļiem, iespējams, ir jāsamazina.
Attiecībā uz atbildību mīkstinošo apstākli par vienīgi pasīvo vai sekotājas lomu Komisija, īstenojot Pamatnostādņu 3. punkta
pirmajā ievilkumā paredzēto pārkāpumu, apstrīdētā lēmuma 373. apsvērumā ir šādi noteikusi:
“[..] no 137. un 223. apsvērumā aprakstītajiem faktiem skaidri izriet, ka
Barlo
piedalīšanās aizliegtajā vienošanās nav salīdzināma ar vairumu no pārējiem uzņēmumiem. Šķiet nav daudzi elementi, kuri pierāda,
ka
Barlo
ir aktīvi piedalījusies iespējamos pret konkurenci vērstos nolīgumos vai praksē. Pierādītie pret konkurenci vērstie kontakti
norāda drīzāk uz to, ka
Barlo
piedalīšanās sanāksmēs bija sporādiska un tā aprobežojās vienīgi ar to, lai uzņēmums būtu lietas kursā par pret konkurenci
vērstiem nolīgumiem vai praksi, kas noslēgti par cietajām loksnēm no
PMMA
. Šķiet, ka
Barlo
nav arī piedalījusies daudzās svarīgās daudzpusējās sanāksmēs, kurās tika izstrādātas galvenās nostādnes nolīgumiem par cenām
un pret konkurenci vērstai praksei.”
Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija uzskatīja, ka prasītājām bija “pasīva un nenozīmīga loma”, un Komisija tām piešķīra samazinājumu
50 % apmērā no naudas soda, kurš tām būtu uzlikts pretējā gadījumā (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no judikatūras izriet, ka kāda uzņēmuma pasīva līdzdarbošanās pārkāpuma īstenošanā nozīmē, ka attiecīgais
uzņēmums “neizceļas”, t.i., tas aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu nolīgumu izstrādāšanā. To apstākļu
vidū, kas var liecināt par uzņēmuma pasīvo līdzdarbošanos aizliegtas vienošanās ietvaros, var ņemt vērā tā dalības sanāksmēs
gadījuma raksturu, salīdzinot ar parastajiem vienošanās dalībniekiem, kā arī tā novēloto ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma
priekšmets, neatkarīgi no uzņēmuma līdzdalības ilguma tajā, vai arī pastāvot tiešiem apgalvojumiem šajā sakarā, kurus ir pauduši
pārējo uzņēmumu pārstāvji, kas piedalījās pārkāpuma izdarīšanā (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedumu apvienotajās
lietās T‑456/05 un T‑457/05
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, Krājums, II‑1443. lpp., 184. un 185. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tātad ir jākonstatē, ka Komisija pareizi ir ņēmusi vērā atbildību mīkstinošo apstākli par prasītāju pasīvo lomu šajā lietā.
Tā būtībā noteica, ka
Barlo
piedalīšanos aizliegtajā vienošanās nevarēja salīdzināt ar vairumu no citiem uzņēmumiem, jo pierādītie pret konkurenci vērstie
kontakti norādīja drīzāk uz to, ka
Barlo
piedalīšanās sanāksmēs bija sporādiska un tā aprobežojās vienīgi ar to, lai uzņēmums būtu lietas kursā par pret konkurenci
vērstiem nolīgumiem vai praksi, kas noslēgti par cietajām loksnēm no
PMMA
.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 373. apsvēruma skaidri izriet, ka, novērtējot šo atbildību mīkstinošo apstākli, Komisija ir ņēmusi
vērā tikai tos faktus, kuri ir analizēti saistībā ar pirmā pamata pirmās daļas pārbaudi. Šajā ziņā ir tostarp jāuzsver, ka
apstrīdētā lēmuma 373. apsvērumā ir izdarīta skaidra norāde uz tā 137. apsvērumu, saskaņā ar kuru: “[savā] atbildē uz paziņojumu
par iebildumiem [prasītājas] atspēko
B
. k-ga piedalīšanos vairumā sanāksmju, kurās tam bija jāpiedalās”, vienlaikus “apstiprin[ot]
B
. k-ga piedalīšanos četrās sanāksmēs”. Šādos apstākļos konstatējumi, atbilstoši kuriem “šķiet nav daudzi elementi, kuri pierāda,
ka
Barlo
ir aktīvi piedalījusies iespējamos pret konkurenci vērstos nolīgumos vai praksē” vai “šķiet, ka
Barlo
nav arī piedalījusies daudzās svarīgās daudzpusējās sanāksmēs”, nevar tikt interpretēti tādējādi, ka prasītājas tiek vainotas
aktīvā pret konkurenci vērstu nolīgumu vai prakses izstrādāšanā vai par dalību svarīgās daudzpusējās sanāksmēs. Līdz ar to
prasītāju izteiktajai kritikai šajā ziņā nav nozīmes.
Turklāt prasītājas apstrīd vienīgi apstrīdētā lēmuma 373. apsvērumu, nepaskaidrojot, kādēļ šīs lietas fakti attaisnotu vēl
lielāku samazinājumu, pamatojoties uz analizēto atbildību mīkstinošo apstākli.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
–       Par faktisku pārkāpumus izraisošu nolīgumu vai prakses neīstenošanu
Prasītājas uzskata, ka pamatojums, ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā noraidīja argumentu par faktisku pārkāpumus izraisošu
nolīgumu vai prakses neīstenošanu kā atbildību mīkstinošu apstākli (apstrīdētā lēmuma 381. apsvērums), ir kļūdains.
Apstrīdētā lēmuma 381. apsvērumā Komisija noteica:
“Ja nav neviena pierādījuma par to, ka
Barlo
ir sistemātiski atturējusies piemērot nolīgumus par cenām vai klientiem piemērojamo pakalpojumu papildu izmaksu samazināšanu,
turpretī ir skaidrs, ka tā guva labumu no informācijas apmaiņas par tirgu un attiecīgi varēja pielāgot savu komercdarbību
(iespējams sev atvieglojot jaunu tirgus daļu iegūšanu). Turklāt
Barlo
nav nepārprotami atturējusies – attiecībā uz citiem uzņēmumiem – sekot kopīgajiem mērķiem, kurus piedāvāja un apstiprināja
visi uzņēmumi (neatkarīgi no tā, ka dažās sanāksmēs šie mērķi reizēm tika atklāti aiz nejaušības). Komisija tātad noraida
Barlo
argumentu, saskaņā ar kuru tas, ka faktiski tā neīstenoja pārkāpumus izraisošos nolīgumus vai praksi, esot atbildību mīkstinošs
apstāklis.”
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, lai piemērotu atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar pārkāpumu izraisošu
nolīgumu vai prakses nepiemērošanu, kas noteikts Pamatnostādņu 3. punkta otrajā ievilkumā, šim nolūkam ir jāpārbauda, vai
ar attiecīgā uzņēmuma norādītajiem apstākļiem var pierādīt, ka laikposmā, kurā prasītāja bija aizliegtas vienošanās dalībniece,
tā faktiski atturējās no tās piemērošanas, rīkojoties tirgū, ievērojot konkurenci, vai vismaz tas, ka tā skaidri un būtiski
pārkāpa pienākumus, kas attiecās uz aizliegtas vienošanās īstenošanu, tādā mērā, ka tika traucēta tās darbība (Vispārējās
tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 113. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 196. punkts).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 381. apsvērumā Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu ar pareiziem kritērijiem
saskaņā ar iepriekšējā punktā minēto judikatūru.
It īpaši prasītājas nevar pamatoti kritizēt Komisiju, ka tā ir ņēmusi vērā pierādījumu neesamību par to, ka
Barlo
ir sistemātiski atturējusies piemērot nolīgumus par cenām vai novelt papildu pakalpojumu izmaksas uz klientiem, jo tas ir
acīmredzami svarīgs pierādījums, lai novērtētu attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli. Turklāt pretēji tam, uz ko šķiet norāda
prasītājas, no apstrīdētā lēmuma 381. apsvēruma teksta skaidri izriet, ka tas ir tikai viens elements starp citiem, kura visaptverošs
vērtējums lika Komisijai atteikt piemērot attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli.
Tomēr ar prasītāju izvirzītajiem argumentiem nevar apstrīdēt šo visaptverošo Komisijas vērtējumu.
Pirmkārt, apstākļi, uz kuriem norāda prasītājas, nav pietiekami, lai pierādītu, ka
Barlo
patiesi atturējās piemērot nolīgumus par cenām vai novēla uz klientiem papildu pakalpojumu izmaksas.
Prasītājas vienīgi atsaucas vispirms uz
B
. k-ga paziņojumiem, atbilstoši kuriem pēc šīm sanāksmēm, kurās piedalījās
Barlo
, nesekoja tās turpmāka rīcība, un pēc tam uz
Atofina
apgalvojumu, kas ir minēts apstrīdētā lēmuma 326. apsvērumā. Attiecībā uz pārējo prasītājas skaidri atzīst, ka tām nebija
iespēju sniegt precīzus pierādījumus par cenu politiku laikā no 1999. līdz 2000. gadam.
Jānorāda, ka
Atofina
apgalvojumā ir minēta
Barlo
tirgus daļas palielināšana cietajām loksnēm no
PMMA
laikā no 2000. līdz 2002. gadam. Ņemot vērā, ka
Barlo
piedalīšanās ilgums pārkāpumā bija laikā no 1998. gada 30. aprīļa līdz 2000. gada 21. augustam, tas nav pierādījums, ar kuru
var pierādīt nolīgumu par cenām neīstenošanu un vēl jo mazāk par to sistemātisku neīstenošanu. Attiecībā uz
Barlo
pārstāvja paziņojumiem – tiem pašiem par sevi nav pietiekams pierādījuma spēks, ja nepastāv tos apstiprinoši dokumentāri
pierādījumi.
Tāpat pats par sevi nav noteicošs apstāklis, ka apstrīdētais lēmums neietver pierādījumus, ar ko pierāda, ka
Barlo
ir īstenojusi nolīgumus par cenām. Nevar apgalvot, ka, neesot pierādījumiem par pārkāpumus izraisošu nolīgumu vai prakses
īstenošanu, Komisijai bija pienākums šī fakta dēļ vien piešķirt prasītājām naudas soda apmēra samazinājumu.
Otrkārt, prasītājas neapstrīd Komisijas vērtējumu, ka
Barlo
guva labumu no sanāksmēs notikušās informācijas apmaiņas par tirgu un attiecīgi tā varēja mainīt savu komercdarbību. Tās tikai
vienīgi apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi šo pieņēmumu. Tomēr atbilstoši iepriekš 231. punktā minētajai judikatūrai prasītājām
bija jānorāda apstākļi, ar ko var pamatot prasīto atbildību mīkstinošo apstākļu atzīšanu, tostarp tādi apstākļi, kas attiecas
uz pārkāpuma daļu par iespējamu apmaiņu ar komerciāli svarīgu un konfidenciālu informāciju par tirgu un/vai par pārkāpumā
iesaistītajiem uzņēmumiem.
Treškārt, prasītājas apstrīd Komisijas vērtējumu, kas minēts apstrīdētā lēmuma 381. apsvēruma otrajā teikumā, tādēļ, ka sanāksmēs,
kurās piedalījās
Barlo
, neesot ticis izstrādāts neviens kopīgs mērķis. Tomēr, kā izriet no pirmā pamata pirmās daļas pārbaudes, šis apgalvojums
nav pareizs.
Turklāt ir jānorāda, ka prasītājas nav apgalvojušas, ka
Barlo
ir vismaz apzināti un ievērojami pārkāpusi savus pienākumus, lai īstenotu šo aizliegto vienošanos tādā mērā, ka tika traucēta
tās darbība (skat. iepriekš 231. punktu).
No tā izriet, ka prasītāju kritika par Komisijas apstrīdētā lēmuma 381. apsvērumā veikto novērtējumu nav pamatota.
Papildus jāuzsver, ka tādos apstākļos kā šajā lietā atteikums atzīt analizēto atbildību mīkstinošo apstākli ir attaisnojams
arī ar apstrīdētā lēmuma vispārējo sistēmu.
No tā, pirmkārt, izriet, ka dažos laikposmos aizliegtā vienošanās nebija pilnībā īstenojama, tās dalībnieki, tostarp
Barlo
, mēdza nepiemērot noslēgtās vienošanās (skat. piemēram, apstrīdētā lēmuma 329. apsvērumu). Tomēr tā ir aizliegtās vienošanās
kā tādas darbības raksturīga īpašība un to nevar ņemt vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli, maksimums to var izmantot saistībā
ar analīzi par pārkāpuma smagumu. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka saistībā ar naudas soda sākumsummas noteikšanu Komisija ir pārbaudījusi
argumentus attiecībā uz aizliegtās vienošanās darbības neefektivitāti (apstrīdētā lēmuma 321.–329. apsvērums) un saistībā
ar to Komisija tostarp pārbaudīja
Atofina
paziņojumu, uz kuru atsaucās prasītājas (skat. iepriekš 236. punktu). Pat ja Komisija uzskatīja, ka pārkāpumu var kvalificēt
kā “sevišķi smagu”, tā tomēr skaidri apgalvoja, ka, nosakot naudas soda apmēru, tā nepamatojas “vienīgi uz [pārkāpuma] īpašu
ietekmi [tirgū]” (apstrīdētā lēmuma 321. apsvērums).
Otrkārt, pat ja pieņemtu ka
Barlo
rīcība tirgū būtiski atšķīrās no pārējo uzņēmumu, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, rīcības, ir jāatgādina, ka Pamatnostādnēs
nav norādīts, ka katrs šo Pamatnostādņu 3. punktā uzskaitītais atbildību mīkstinošais apstāklis Komisijai vienmēr ir jāņem
vērā atsevišķi (iepriekš 189. punktā minētais spriedums lietā
KME Germany
u.c./Komisija, 114. punkts). Piemērojot Pamatnostādnes, Komisijai ir rīcības brīvība, lai kopumā izvērtētu, kādā apmērā veikt
naudas soda iespējamo samazināšanu, ņemot vērā visus tos atbildību mīkstinošos apstākļus, kuri ir attiecīgajai lietai raksturīgi
(Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 274. un 275. punkts, un 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/00
Dalmine
/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp, 325. un 326. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu
lietā T‑30/05
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑107*. lpp., 204. punkts).
Ņemot vērā šīs lietas apstākļus,
Barlo
dalība aizliegtajā vienošanās nebija salīdzināma ar vairumu no citiem uzņēmumiem tādēļ, ka tika atzīts, ka tās loma pārkāpuma
īstenošanā bija pasīva un nenozīmīga (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums), un tas visprecīzāk atspoguļo
Barlo
piedalīšanās pārkāpumā salīdzinošo smagumu. Katrā ziņā prasītāju iesniegtie pierādījumi, kuri tika izvērtēti iepriekš 236.–241. punktā,
nav pietiekami, lai attaisnotu papildu naudas soda sākumsummas samazinājumu papildus tam, kuru Komisija jau piešķīra par pasīvo
lomu.
Tātad šis iebildums ir jānoraida.
–       Par drīzu pārkāpuma izbeigšanu
Prasītājas apgalvo, ka nav apstrīdēts, ka pārkāpums, kurā vaino
Barlo
, ir ticis izbeigts, labu laiku pirms Komisija sāka izmeklēšanu. Prasītājas uzskata, ka tas, ka Komisija ir noraidījusi šo
atbildību mīkstinošo apstākli, ir acīmredzami pretrunā Pamatnostādnēm, kurās kā atbildību mīkstinošs apstāklis ir noteikta
“pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz Komisija pirmo reizi iejaucas (tostarp pārbaudes)”, un prasītājas atspēko Komisijas apstrīdētā
lēmuma 384. un 385. apsvērumā sniegto pamatojumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka
Barlo
piedalīšanās pārkāpumā beigu datums ir noteikts ar 2000. gada 21. augustu. Līdz ar to ir skaidrs, ka
Barlo
beidza piedalīties pārkāpumā, pirms Komisija pirmo reizi iejaucās šajā lietā, proti, pirms pārbaudēm, ko tā veica uz vietas
2003. gada 25. un 26. martā (apstrīdētā lēmuma 59. apsvērums).
Tomēr attiecībā uz naudas soda apmēra samazinājumu ar šādu pamatojumu pietiek konstatēt, ka atbilstoši judikatūrai atbildību
mīkstinošu apstākli nevar piemērot saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta trešo ievilkumu, ja pārkāpums jau ir beidzies pirms
datuma, kad pirmo reizi iejaucās Komisija, un neatkarīgi no šādas iejaukšanās (šajā ziņā skat iepriekš 189. punktā minēto
2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 105. un 106. punkts).
Turklāt fakts, ka
Barlo
pēc savas gribas izbeidza pārtraukumu, pirms Komisija uzsāka izmeklēšanu, ir pietiekami ņemts vērā, aprēķinot pārkāpuma perioda
ilgumu, līdz ar to prasītājas nevar atsaukties uz Pamatnostādņu 3. punkta trešo ievilkumu (šajā ziņā skat. iepriekš 149. punktā
minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā
Amann & Söhne
un
Cousin Filterie
/Komisija, 260. punkts, un 2010. gada 19. maija spriedumu lietā T‑21/05
Chalkor
/Komisija, Krājums, II‑1895. lpp., 152. punkts).
Tātad prasītāju kritika par Komisijas sniegto vērtējumu apstrīdētā lēmuma 384. un 385. apsvērumā nav pamatota, un šis iebildums
ir jānoraida.
–       Par programmas, lai panāktu atbilstību konkurences tiesību normām, ieviešanu
Prasītājas uzsver, ka apstrīdētais lēmums grupai
Quinn
ir pirmais lēmums par Savienības konkurences tiesību normu piemērošanu. Prasītājas norāda, ka, tiklīdz grupa uzzināja par
izmeklēšanu, tā ieviesa programmu, lai panāktu atbilstību konkurences tiesību normām, un Komisijai par to tika sniegta precīzāka
informācija. Šādos īpašos apstākļos atteikums ņemt vērā šo programmu kā atbildību mīkstinošu apstākli neesot pamatots.
Šim argumentam nevar piekrist.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka fakts, ka apstrīdētais lēmums ir pirmais lēmums, ar kuru konstatē, ka prasītājas ir izdarījušas
Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, nav attaisnojums, lai samazinātu naudas soda pamatsummu. Turpretī šis apstāklis
ir ticis ņemts vērā, jo Komisija prasītājām nepiemēroja atbildību pastiprinošu apstākli par recidīvu.
Otrkārt, ir jāuzsver, ka pasākumu veikšana, lai novērstu jaunu pārkāpumu izdarīšanu, kaut arī ir svarīga, neko nemaina tajā,
ka konstatētais pārkāpums ir ticis izdarīts.
Treškārt, judikatūrā jau ir nolemts, ka tas vien, ka uzņēmums pieņem programmu, lai panāktu atbilstību konkurences tiesību
normām, nav atzīstams par atbilstošu un drošu garantiju tam, ka uzņēmums minētās normas turpmāk un ilgstoši ievēros, kas nozīmē,
ka šāda programma nevar būt iemesls, lai Komisija samazinātu naudas sodu tāpēc vien, ka mērķis novērst pārkāpumu, ko tā mēģina
nodrošināt, vismaz daļēji jau ir sasniegts (Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 361. punkts; skat. arī iepriekš 127. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
BASF
un
UCB
/Komisija, 52. punkts).
Ar šādu pamatojumu šis iebildums ir jānoraida.
–       Par peļņas neesamību, preventīvas iedarbības vajadzības neesamību un samērību
Prasītājas norāda, ka konkurences tiesībās paredzēto naudas sodu mērķis ir, pirmkārt, nepieļaut, ka pārkāpuma izdarītāji gūtu
pelņu no pārkāpuma, un, otrkārt, radīt preventīvu iedarbību (apstrīdētā lēmuma 388. apsvērums). Taču šajā gadījumā noteiktais
naudas sods neesot samērīgs ar šiem mērķiem, jo, pirmkārt, prasītājas neesot guvušas nekādu peļņu un, otrkārt, ne
Barlo
, ne
Quinn
grupa nekad nav tikušas sodītas par konkurences tiesību pārkāpumu.
Vispirms ir jāuzsver, ka apstākļi, kurus min prasītājas attiecībā uz šo iebildumu, nav skaidri minēti kā atbildību mīkstinoši
apstākļi Pamatnostādņu 3. punktā.
Turpinājumā ir jānorāda, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka šādi apstākļi neattaisno naudas soda apmēra samazinājumu.
Pirmkārt, apgalvojums par peļņas neesamību nav pierādīts. Turklāt šķiet, ka prasītājas atzīst, ka tās varēja gūt pelņu, vienlaikus
uzsverot faktu, ka no tā ieguva agrākie uzņēmuma akcionāri, nevis pašreizējie akcionāri, kuriem būs jāuzņemas naudas soda
radītās finansiālās sekas. Tomēr ne vien šis apgalvojums nav pamatots, bet arī tam nav nozīmes. Turklāt ir jānorāda, ka attiecībā
uz iespējamu gadījumu, kurā tiktu pierādīta pārkāpuma esamība, prasītājas neapstrīd ne to, ka tās ir
Barlo
tiesību pārņēmējas, ne to, ka apstrīdētais lēmums bija jāadresē tieši viņām (skat. iepriekš 5. punktu).
Katrā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 388. apsvēruma
in fine
ir pamatoti norādījusi, ka iespējamā pelņas neesamība nemainītu izdarītā pārkāpuma smagumu atbilstoši tam, kā tas ir pierādīts
apstrīdētajā lēmumā.
Otrkārt, attiecībā uz faktu, ka ne
Barlo
, ne
Quinn
grupa nekad nav tikušas sodītas par konkurences tiesību pārkāpumu, ir jānorāda uz šī sprieduma 255. punktu un jākonstatē,
ka recidīva neesamība nav atbildību mīkstinošs apstāklis.
Nepamatots apgalvojums, ka pēc
Barlo
iegūšanas īpašumā pēc “naidīgas” pārņemšanas piedāvājuma pašreizējiem akcionāriem neesot iespēju veikt nopietnu auditu un
ka tie neesot zinājuši par pārkāpuma iespējamo pastāvēšanu, nevar ne mazināt izdarītā pārkāpuma smagumu, ne arī ietekmēt naudas
soda apmēru, jo tam ir preventīvs mērķis.
Tātad šis iebildums ir jānoraida.
–       Par aktīvu sadarbību ārpus Paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas
Prasītājas apgalvo, ka tās ir pilnībā sadarbojušās ar Komisiju visā administratīvās procedūras laikā. Prasītājas esot īstenojušas
sadarbību, meklējot apstiprinājumu faktiem, kuri tām nav bijuši tūlītēji pieejami, un tās esot pielikušas vērā ņemamas pūles
šajā nolūkā. Prasītājas uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā Komisijai nebija pamatojuma atteikties ņemt vērā šo aspektu kā atbildību
mīkstinošu apstākli.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pamatnostādņu 3. punkta sestajā ievilkumā Komisija kā atbildību mīkstinošu apstākli ir paredzējusi
efektīvu uzņēmuma līdzdalību procedūrā ārpus Paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas.
Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 392. apsvērumā konstatēja, ka atbilstoši iepriekš minētajai tiesību normai tā ir pārbaudījusi,
vai pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu sadarbība tai atviegloja pārkāpuma pastāvēšanas konstatēšanu. Apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā
Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā ļoti ierobežoto šo uzņēmumu veiktās sadarbības apjomu un nozīmību, kā arī faktu apstrīdēšanu
ārpus šīs ierobežotās sadarbības, nepastāv nekādi citi apstākļi, kuru sekas būtu naudas sodu apmēra samazinājums ārpus Paziņojuma
par sadarbību piemērošanas jomas, kura katrā ziņā slepeno aizliegto vienošanos jomā varētu būt vienīgi izņēmuma rakstura.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka slepeno aizliegto vienošanos gadījumā Pamatnostādņu 3. punkta
sestā ievilkuma piemērošanai jābūt ar izņēmuma raksturu.
Šīs tiesību normas piemērošanas sekas nevar būt tādas, kas kaitē Paziņojuma par sadarbību lietderīgai iedarbībai. Savukārt
no šī paziņojuma skaidri izriet, ka tajā ir noteikta shēma to uzņēmumu sadarbības ar Komisiju, tai veicot izmeklēšanu, atbalstīšanai,
kuri piedalās vai ir piedalījušies slepenās aizliegtās vienošanās, kas ietekmē Kopienu. No tā izriet, ka uzņēmumi principā
var saņemt naudas soda apmēra samazinājumu par sadarbību tikai tad, ja tie izpilda šajā paziņojumā paredzētos nosacījumus.
Jau ir nolemts, ka, piemēram, Komisijai ir pieļaujams piemērot Pamatnostādņu 3. punkta sesto ievilkumu vienīgi tam uzņēmumam,
kurš tai pirmais sniedz tādu informāciju, kas ļauj paplašināt izmeklēšanu un veikt vajadzīgos pasākumus, lai pierādītu smagāku
vai ilgāku pārkāpumu (Vispārējās tiesas 2010. gada 19. maija spriedums lietā T‑11/05
Wieland‑Werke
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 232. punkts, skat. arī 234. punktu).
Šajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka prasītājas pietiekami detalizētā veidā nepaskaidro, kādēļ un cik lielā mērā viņu sadarbība
būtu ļāvusi Komisijai pierādīt apgalvotos faktus.
Otrkārt, pat ja no pirmā pamata pirmās daļas analīzes izriet, ka dažu pierādījumu apstiprinājums, ko prasītājas sniedza savā
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, palīdzēja Komisijai pierādīt, ka
Barlo
piedalījās vairākās pret konkurenci vērstās sanāksmēs, tomēr ir jāuzsver, ka prasītājas turpināja apstrīdēt tieši pašu faktu,
ka ar minēto atbildi uz paziņojumu par iebildumiem varēja pierādīt, ka prasītājas ir atbildīgas par aizliegto vienošanos.
Šādos apstākļos nav pierādīts, ka būtu jāatzīst tāds atbildību mīkstinošs apstāklis, kura pastāvēšanu tika lūgts atzīt.
Tātad šis iebildums ir jānoraida.
Visbeidzot, ir jānoraida atsevišķi prasītāju izvirzītie argumenti saistībā ar otro pamatu tiktāl, ciktāl tie ir jāsaprot kā
tādi, kuri attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanu un tostarp par piešķirto
samazinājumu apmēru (skat. iepriekš 196., 217. un 218. punktu). No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir pietiekami izklāstījusi
vērtējuma elementus, kas tai ir ļāvuši noteikt prasītāju izdarītā pārkāpuma smagumu un ilgumu, tostarp 335. un 372.–374. apsvērumā
ir sniegts pamatojums, kādēļ Komisija nolēma piešķirt prasītājām naudas soda samazinājumus. Tādējādi Komisija ir izpildījusi
būtiskās formas prasības, kas veido pienākumu norādīt pamatojumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu
lietā C‑248/98 P
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, I‑9641. lpp., 42. punkts). It īpaši ir jākonstatē, ka pienākums norādīt pamatojumu neliek Komisijai savā lēmumā norādīt
skaitļus saistībā ar naudas soda aprēķināšanas veidu (skat. iepriekš 131. punktā minēto spriedumu lietā
Microsoft
/Komisija, 1361. punkts un tajā minētā judikatūra) un līdz ar to tai nebija pienākuma vēl sīkāk pamatot piešķirto samazinājumu
apmērus.

Secinājums
No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā, pirmkārt, ir atzīta prasītāju atbildība
par dalību aizliegtā vienošanās laikā no 1998. gada 1. novembra līdz 2000. gada 23. februārim, un, otrkārt, tiktāl, ciktāl
tajā ir konstatēts, ka prasītājas ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties nolīgumu un saskaņotu
darbību kopumā ne tikai attiecībā uz cietajām loksnēm no
PMMA
, bet arī attiecībā uz lējumu masām no
PMMA
un sanitārajiem izstrādājumiem no
PMMA
. Prasījumi atcelt tiesību aktu pārējā daļā ir jānoraida.
Attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu no visa iepriekš minētā izriet, ka, pirmkārt, Komisijas piemērotais naudas soda
sākumsummas palielinājums par 20 % apstrīdētā lēmuma 353. apsvērumā ir jāaizstāj ar 10 % palielinājumu un, otrkārt, prasījumi
par naudas soda samazinājumu pārējā daļā ir jānoraida.
Līdz ar to prasītājām uzliktā naudas soda apmērs saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu ir jānosaka EUR 8 250 000 apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam,
ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa
var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šajā lietā prasītāju prasījumi ir daļēji apmierināti un līdz ar to Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz tās prasījumu
pilnībā noraidīt prasību. Tomēr arī prasītājām spriedums ir daļēji nelabvēlīgs tiktāl, ciktāl to prasība bija pilnībā atcelt
apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītājām. Līdz ar to būtu taisnīgi novērtēti lietas apstākļi, izlemjot, ka prasītājas
sedz 60 % no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 60 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem un ka Komisija sedz 40 % no
saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 40 % no prasītāju tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmuma C(2006) 2098, galīgā redakcija, par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta
piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.645 – Metakrilāti) 1. pantu, pirmkārt, tiktāl, ciktāl ar to ir konstatēts, ka
Quinn Barlo Ltd
,
Quinn Plastics NV
un
Quinn Plastics GmbH
ir pārkāpušas EKL 81. pantu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, piedaloties nolīgumu un saskaņotu darbību
kopumā ne tikai attiecībā uz cietajām loksnēm no polimetilmetakrilāta, bet arī attiecībā uz lējumu masām no polimetilmetakrilāta
un sanitārajiem izstrādājumiem no polimetilmetakrilāta, un, otrkārt, tiktāl, ciktāl tajā ir atzīta šo sabiedrību atbildība
par dalību aizliegtā vienošanās laikā no 1998. gada 1. novembra līdz 2000. gada 23. februārim;
2)
naudas soda apmērs, par kura samaksu ir solidāri atbildīgas
Quinn Barlo
,
Quinn Plastics NV
un
Quinn Plastics GmbH
saskaņā ar Lēmuma C(2006) 2098, galīgā redakcija, 2. pantu, ir jānosaka EUR 8 250 000 apmērā;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Quinn Barlo
,
Quinn Plastics NV
un
Quinn Plastics GmbH
sedz 60 % no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 60 % no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem;
5)
Komisija sedz 40 % no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 40 % no
Quinn Barlo
,
Quinn Plastics NV
un
Quinn Plastics GmbH
tiesāšanās izdevumiem.
Czúcz
Labucka
Gratsias
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 30. novembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Strīda priekšvēstureII – 2
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumiII – 5
Juridiskais pamatojumsII – 6
Par pirmo pamatu – EKL 81. panta pārkāpumuII – 6
Par pirmā pamata pirmo daļu par kļūdainu vērtējumu attiecībā uz sanāksmēm un citiem kontaktiem vai informācijas apmaiņu, kurā
būtu vainojama BarloII – 7
– Par četrām sanāksmēm, kurās Barlo klātbūtne tiek atzītaII – 7
– Par apstrīdēto sanāksmi Barselonā (Spānija) 1999. gada maijā vai jūnijā (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums)II – 18
– Par citu kontaktu vai apmaiņas ar informāciju neesamību, kurā būtu piedalījusies BarloII – 23
– Secinājums par pirmā pamata pirmo daļuII – 24
Par pirmā pamata otro daļu – kļūdainu novērtējumu saistībā ar Barlo piedalīšanos “vienotā un kopīgā pret konkurenci vērstā
shēmā” attiecībā uz trīs produktiem no PMMAII – 24
Par pirmā pamata trešo daļu – kļūdainu Barlo piedalīšanās turpinātā pārkāpumā novērtējumuII – 30
Par otro pamatu – Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, Pamatnostādņu un samērīguma principa pārkāpumuII – 32
Par otrā pamata pirmo daļu – kļūdainu apgalvotā pārkāpuma ilguma novērtējumuII – 32
Par otrā pamata otro daļu – apgalvotā pārkāpuma smaguma nepareizu novērtējumuII – 34
Par otrā pamata trešo daļu – atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu novērtējumuII – 41
– Par pasīvo un nenozīmīgo lomu pārkāpuma īstenošanāII – 41
– Par faktisku pārkāpumus izraisošu nolīgumu vai prakses neīstenošanuII – 43
– Par drīzu pārkāpuma izbeigšanuII – 46
– Par programmas, lai panāktu atbilstību konkurences tiesību normām, ieviešanuII – 46
– Par peļņas neesamību, preventīvas iedarbības vajadzības neesamību un samērībuII – 47
– Par aktīvu sadarbību ārpus Paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomasII – 48
SecinājumsII – 49
Par tiesāšanās izdevumiemII – 50
*
Tiesvedības valoda – angļu.