CELEX: 62013CJ0585
Muutoksenhaku
Iranin islamistiseen tasavaltaan kohdistetut ydinaseiden levittämisen estämiseksi toteutetut rajoittavat toimenpiteet
Varojen jäädyttäminen
Varainsiirtojen rajoittaminen
Nimettyjen yhteisöjen avustaminen rajoittavien toimenpiteiden kiertämisessä tai rikkomisessa

Europäisch-Iranische Handelsbank AG (jäljempänä EIH) vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 6.9.2013 antaman tuomion Europäisch-Iranische Handelsbank v. neuvosto (T-434/11, EU:T:2013:405; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla kyseinen tuomioistuin hylkäsi vaatimukset, joissa EIH vaati kumoamaan sitä koskevilta osin
—
Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 1.12.2011 annetun neuvoston päätöksen 2011/783/YUTP (
EUVL L 319, s. 71
)
—
Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 961/2010 täytäntöönpanosta 1.12.2011 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1245/2011 (
EUVL L 319, s. 11
) ja
—
Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 267/2012 (
EUVL L 88, s. 1
).
Asiaa koskevat oikeussäännöt ja asian tausta
Koska Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto (jäljempänä turvallisuusneuvosto) oli huolissaan Kansainvälisen atomienergiajärjestön (IAEA) pääsihteerin lukuisista kertomuksista ja IAEA:n hallintoneuvoston päätöslauselmista, jotka koskivat Iranin islamistisen tasavallan ydinohjelmaa, se antoi 23.12.2006 päätöslauselman 1737 (2006), jonka 12 kohdassa, yhdessä päätöslauselman liitteen kanssa, luetellaan joukko henkilöitä ja yhteisöjä, jotka osallistuvat ydinaseiden levittämiseen ja joiden varat ja taloudelliset resurssit olisi jäädytettävä.
Päätöslauselman 1737 (2006) täytäntöön panemiseksi Euroopan unionissa Euroopan unionin neuvosto hyväksyi 27.2.2007 Irania koskevista rajoittavista toimenpiteistä yhteisen kannan 2007/140/YUTP (
EUVL L 61, s. 49
).
Yhteisen kannan 2007/140 5 artiklan 1 kohdassa säädettiin tämän säännöksen a ja b alakohdassa lueteltujen henkilöiden ja yhteisöjen kaikkien varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisestä. Kyseisen 5 artiklan 1 kohdan a alakohta koski päätöslauselman 1737 (2006) liitteessä nimettyjä henkilöitä ja yhteisöjä sekä muita turvallisuusneuvoston tai turvallisuusneuvoston komitean – joka on perustettu päätöslauselman 1737 (2006) 18 artiklan mukaisesti – nimeämiä henkilöitä ja yhteisöjä. Luettelo näistä henkilöistä ja yhteisöistä oli yhteisen kannan 2007/140 liitteessä I. Mainitun 5 artiklan 1 kohdan b alakohta koskee henkilöitä ja yhteisöjä, joita ei mainita liitteessä I ja jotka osallistuvat Iranin islamistisen tasavallan ydinalan toimiin, joihin liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, tai joilla on suora yhteys tällaiseen toimintaan tai jotka antavat tukea tällaiselle toiminnalle. Luettelo näistä henkilöistä ja yhteisöistä oli yhteisen kannan liitteessä II.
Päätöslauselma 1737 (2006) pantiin Euroopan yhteisön toimivaltaan kuuluvin osin täytäntöön Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä 19.4.2007 annetulla asetuksella (EY) N:o 423/2007 (
EUVL L 103, s. 1
), joka annettiin EY 60 ja EY 301 artiklan nojalla ja joka koski yhteistä kantaa 2007/140 ja vastasi sitä sisällöltään olennaisilta osin, sillä samojen yhteisöjen ja luonnollisten henkilöiden nimet mainitaan asetuksen liitteessä IV, joka koskee turvallisuusneuvoston tai pakotekomitean nimeämiä henkilöitä, yhteisöjä ja elimiä, ja liitteessä V, joka koskee muita kuin liitteessä IV mainittuja henkilöitä, yhteisöjä ja elimiä.
Asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 1–3 kohdassa säädetään varojen jäädyttämisestä. Asetuksen 7 artiklan 4 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Tietoinen ja tarkoituksellinen osallistuminen toimintaan, jonka suorana tai välillisenä tavoitteena tai seurauksena on 1, 2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden kiertäminen, on kiellettyä.”
Asetuksen N:o 423/2007 8–10 artiklassa mainitaan eri tilanteita, joissa jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat sallia tiettyjen jäädytettyjen varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamisen.
Kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 5.6.2007 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 618/2007 (
EUVL L 143, s. 1
), 8 artiklan a alakohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat sallia tiettyjen jäädytettyjen varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamisen, jos varoihin tai taloudellisiin resursseihin kohdistuu tuomioistuimen, viranomaisen tai välimiesten perustama panttioikeus, joka on perustettu ennen sitä päivää, jona pakotekomitea, turvallisuusneuvosto tai neuvosto on nimennyt henkilön, yhteisön tai elimen, tai tuomioistuimen, viranomaisen tai välimiesten ennen kyseistä päivää antama ratkaisu.
Asetuksen N:o 423/2007 9 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat hyväksyä tiettyjen jäädytettyjen varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamisen siltä osin kuin henkilön, yhteisön tai elimen suorittama maksu johtuu sopimuksesta tai velvoitteesta, jonka luetteloon merkitty henkilö, yhteisö tai elin teki tai joka asetettiin kyseiselle henkilölle, yhteisölle tai elimelle ennen luetteloon merkitsemispäivää. Asianomaisen toimivaltaisen viranomaisen on todettava varojen käyttö ja ilmoitettava aikeestaan myöntää lupa pakotekomitealle tai muille jäsenvaltioille ja Euroopan komissiolle siitä riippuen, onko turvallisuusneuvosto nimennyt henkilön, yhteisön tai elimen vai ei.
Asetuksen N:o 423/2007 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää luvan tiettyjen jäädytettyjen varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamiseen henkilöiden perustarpeiden tyydyttämiseksi ja oikeudellisista palveluista tai varojen säilyttämisestä aiheutuneiden kustannusten maksamiseksi. Kun lupa koskee turvallisuusneuvoston nimeämää henkilöä, yhteisöä tai elintä, viranomaisen on ilmoitettava pakotekomitealle aikomuksestaan myöntää lupa. Asetuksen 10 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat sallia tiettyjen varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamisen poikkeuksellisten menojen kattamiseksi. Kun lupa koskee turvallisuusneuvoston nimeämää henkilöä, yhteisöä tai elintä, viranomaisen on ilmoitettava päätöksestään pakotekomitealle, jonka on hyväksyttävä se. Kun lupa koskee henkilöä, yhteisöä tai elintä, jota turvallisuusneuvosto ei ole nimennyt, toimivaltaisen viranomaisen on ennalta ilmoitettava muille jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille ja komissiolle perusteet, joiden nojalla se katsoo, että erityinen lupa olisi annettava. Asetuksen 10 artiklan 3 kohdassa säädetään, että kyseisen jäsenvaltion on ilmoitettava muille jäsenvaltioille ja komissiolle 1 ja 2 kohdan nojalla annetuista luvista.
Asetuksen N:o 423/2007 18 artiklan d ja e alakohdan mukaan asetusta sovelletaan oikeushenkilöön, yhteisöön tai elimeen, joka on perustettu tai muodostettu jonkin jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti tai jonka harjoittama liiketoiminta tapahtuu kokonaan tai osittain yhteisön alueella.
Todettuaan, että Iranin islamistinen tasavalta jatkoi ydinmateriaalin rikastamiseen liittyvää toimintaansa eikä tehnyt yhteistyötä IAEA:n kanssa, turvallisuusneuvosto antoi 3.3.2008 päätöslauselman 1803 (2008). Turvallisuusneuvosto totesi kyseisen päätöslauselman 10 kohdassa seuraavaa:
”
Kehotetaan
kaikkia valtioita tarkkailemaan alueellaan olevien rahoituslaitosten toimia kaikkien sellaisten pankkien kanssa, joiden kotipaikka on Iranissa, erityisesti Melli- ja Saderat-nimisen pankin kanssa, ja näiden ulkomailla sijaitsevien konttoreiden ja tytäryhtiöiden kanssa, sen välttämiseksi, että tällaiset toimet edistäisivät joukkotuhoaseiden leviämistä tai ydinasejärjestelmien kehittämistä, kuten päätöslauselmassa 1737 (2006) on todettu.”
Neuvosto antoi tämän päätöslauselman täytäntöön panemiseksi 7.8.2008 yhteisen kannan 2007/140 muuttamisesta yhteisen kannan 2008/652/YUTP (
EUVL L 213, s. 58
, oikaisu
EUVL L 285, s. 22
). Yhteisen kannan 2007/140, sellaisena kuin se on muutettuna yhteisellä kannalla 2008/652, 3 b artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot tarkkailevat lainkäyttövaltaansa kuuluvien rahoituslaitosten toimia pankkien, joiden kotipaikka on Iranissa – erityisesti Bank Saderatin –, kanssa, tällaisten pankkien konttorien ja tytäryhtiöiden kanssa sekä rahoituslaitosten kanssa, jotka ovat sellaisten henkilöiden ja yhteisöjen määräysvallassa, joiden kotipaikka on Iranissa, kun nämä laitokset on merkitty tämän yhteisen kannan, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteeseen III tai IV, sen välttämiseksi, että tällaiset toimet edistäisivät joukkotuhoaseiden leviämisen vaaraa aiheuttavaa ydinalan toimintaa. Mainitun yhteisen kannan, sellaisena kuin se on muutettuna, 3 b artiklan 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on vaadittava rahoituslaitoksilta erityisesti, että ne
”a)
noudattavat jatkuvaa tarkkaavaisuutta tilitoiminnassa muun muassa asiakkaan tunnistamisvelvollisuutta koskevien ohjelmiensa avulla sekä rahanpesuun ja terrorismin rahoitukseen liittyvien velvoitteidensa mukaisesti;
b)
vaativat täytettäväksi kaikki ne maksumääräysten tietokentät, jotka liittyvät kyseisen maksumääräyksen antajaan ja maksunsaajaan, ja jos näitä tietoja ei anneta, epäävät maksutapahtuman;
c)
säilyttävät kaikki maksutapahtumia koskevat tiedot viiden vuoden ajan ja antavat ne pyydettäessä kansallisten viranomaisten käyttöön;
d)
jos ne epäilevät tai jos niillä on perusteltua syytä epäillä, että varat liittyvät joukkotuhoaseiden leviämisen rahoittamiseen, ilmoittavat viipymättä epäilystään rahanpesun selvittelykeskukselle tai muulle kyseessä olevan jäsenvaltion erityisesti nimeämälle viranomaiselle. – –”
Neuvosto antoi 10.11.2008 asetuksen N:o 423/2007 muuttamisesta asetuksen (EY) N:o 1110/2008 (
EUVL L 300, s. 1
). Yhteisen kannan 2007/140, sellaisena kuin se on muutettuna yhteisellä kannalla 2008/652, 3 b artikla pantiin täytäntöön asetukseen N:o 423/2007 lisätyllä 11 a artiklalla, jota sovelletaan muun muassa yhteisöön, oikeushenkilöön tai elimeen, joka on perustettu tai muodostettu jonkin jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, tai yhteisön alueella tapahtuvaan liiketoimintaan. Asetuksen N:o 423/2007, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1110/2008, 11 b artiklaan sisältyy Bank Saderatin konttoreita ja tytäryhtiöitä koskevia erityissäännöksiä.
Todettuaan, että Iranin islamistinen tasavalta ei noudattanut turvallisuusneuvoston päätöslauselmia, että se – vastoin sillä olevaa velvoitetta keskeyttää kaikki ydinmateriaalin rikastaminen – oli rakentanut Qomiin ydinvoimalan, jonka se oli paljastanut vasta syyskuussa 2009, ja että se ei ollut ilmoittanut asiasta IAEA:lle eikä suostunut toimimaan yhteistyössä kyseisen järjestön kanssa, turvallisuusneuvosto toteutti 9.6.2010 antamallaan päätöslauselmalla 1929 (2010) ankarampia toimenpiteitä. Tämän päätöslauselman 21–24 kohta koskevat rahoituspalveluja. Päätöslauselman 21 kohdassa turvallisuusneuvosto kehottaa jäsenvaltioita ”estämään rahoituspalvelujen tarjoaminen, mukaan lukien vakuutus- ja jälleenvakuutuspalvelut, alueellaan, tai taloudellisten varojen, muun omaisuuden tai muiden resurssien siirto alueelleen, alueensa kautta tai alueeltaan käsin kansalaisilleen tai maansa lainsäädännön mukaisesti järjestäytyneille yhteisöille (ulkomaiset sivuliikkeet mukaan lukien) tai niiden alueella oleville henkilöille tai rahoituslaitoksille taikka tällaisten toimesta, jos niillä on käytettävissään olevien tietojen mukaan perusteltua syytä olettaa, että nämä palvelut, varat, muu omaisuus tai muut resurssit voisivat edistää Iranin ydinalan toimia, joihin liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämistä, erityisesti niiden alueella olevien tai myöhemmin niiden alueella olevien tai lainkäyttövaltaan kuuluvien tai kuuluneiden ja näihin ohjelmiin tai toimintoihin liittyvien varojen, muun omaisuuden tai muiden resurssien jäädyttämisellä, ja kansallisten viranomaistensa määräysten ja lainsäädäntönsä mukaisesti harjoittamaan tehostettua valvontaa tällaisen liiketoiminnan estämiseksi”.
Eurooppa-neuvosto korosti 17.6.2010 päivättyjen päätelmiensä liitteenä olevassa julkilausumassa, että se oli yhä enemmän huolissaan Iranin ydinohjelmasta, oli tyytyväinen turvallisuusneuvoston antamaan päätöslauselmaan 1929 (2010) ja pani merkille IAEA:n viimeisimmän 31.5.2010 päivätyn raportin.
Eurooppa-neuvosto katsoi julkilausuman 4 kohdassa, että uudet rajoittavat toimenpiteet olivat tulleet väistämättömiksi. Se otti huomioon ulkoasiainneuvostossa tehdyn työn ja pyysi ulkoasiainneuvostoa hyväksymään seuraavassa istunnossaan toimenpiteitä, joilla pannaan täytäntöön turvallisuusneuvoston päätöslauselmassa 1929 (2010) olevat toimenpiteet. Näiden toimenpiteiden kohteena olivat muun muassa ”finanssiala, mukaan lukien uusien iranilaisten pankkien varojen jäädyttäminen, sekä pankki- ja vakuutustoimintaa koskevat rajoitukset”.
Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140 kumoamisesta 26.7.2010 antamallaan päätöksellä 2010/413/YUTP (
EUVL L 195, s. 39
, oikaisu
EUVL L 197, s. 19
) neuvosto pani julkilausuman täytäntöön, kumosi yhteisen kannan 2007/140 ja toteutti yhteiseen kantaan nähden uusia rajoittavia toimenpiteitä. Päätöksen 2010/413 johdanto-osan 17–20 perustelukappaleessa, jotka koskevat rahoitustoimintaa, palautetaan mieleen turvallisuusneuvoston päätöslauselmassa 1929 (2010) tekemät päätökset ja Eurooppa-neuvoston 17.6.2010 antama julkilausuma. Päätöksen 2010/413 2 luku koskee rahoitusalaa. Päätöksen 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jotta estetään rahoituspalvelujen tarjoaminen tai sellaisten varojen, muun omaisuuden tai muiden resurssien, jotka saattaisivat edistää Iranin ydinalan toimia, joihin liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämistä, siirtäminen jäsenvaltioiden alueelle, jäsenvaltioiden alueen kautta tai jäsenvaltioiden alueelta käsin taikka jäsenvaltioiden kansalaisille tai jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaisesti järjestäytyneille yhteisöille, ulkomaiset sivuliikkeet mukaan lukien, tai jäsenvaltioiden alueella oleskeleville henkilöille tai jäsenvaltioiden lainkäyttövaltaan kuuluville rahoituslaitoksille tai näiden toimesta, jäsenvaltioiden on valvottava tehostetusti lainkäyttövaltaansa kuuluvien rahoituslaitosten kaikkea toimintaa sellaisten pankkien kanssa, joiden kotipaikka on Iranissa, ja niiden konttorien, tytäryhtiöiden ja laitosten, jotka ovat niiden määräysvallassa, kanssa. Päätöksen 10 artiklan 3 kohdassa säädetään varainsiirtojen valvonnasta.
Päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdassa säädetään useiden henkilö- ja yhteisöryhmien varojen jäädyttämisestä. Päätöksen 20 artiklan 1 kohdan a alakohta koskee turvallisuusneuvoston nimeämiä henkilöitä ja yhteisöjä, jotka luetellaan päätöksen liitteessä I. Kyseisen 20 artiklan 1 kohdan b alakohdan kohteena ovat ”henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät sisälly liitteeseen I ja jotka osallistuvat Iranin ydinalan toimintaan, johon liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämiseen, tai joilla on välitön yhteys tällaiseen toimintaan tai jotka antavat tukea tällaiselle toiminnalle, myös osallistumalla kiellettyjen tuotteiden, tavaroiden, laitteiden, aineiden ja teknologian hankintaan, tai niiden puolesta tai johdolla toimivat henkilöt tai yhteisöt tai niiden omistuksessa tai määräysvallassa, myös laittomin keinoin, olevat yhteisöt, tai henkilöt ja yhteisöt, jotka ovat avustaneet nimettyjä henkilöitä tai yhteisöjä päätöslauselmien 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) ja 1929 (2010) määräysten tai tämän päätöksen säännösten kiertämisessä tai rikkomisessa, sekä muut IRGC:n ja IRISL:n vanhemmat jäsenet ja yhteisöt sekä niiden omistuksessa tai määräysvallassa olevat taikka niiden puolesta toimivat yhteisöt, joiden luettelo on liitteessä II”.
Asetus N:o 423/2007 kumottiin ja korvattiin Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen N:o 423/2007 kumoamisesta 25.10.2010 annetulla neuvoston asetuksella (EU) N:o 961/2010 (
EUVL L 281, s. 1
), joka annettiin SEUT 215 artiklan nojalla. Asetuksen N:o 961/2010 16 artiklassa säädetään muun muassa tietyille henkilöille, yhteisöille ja elimille kuuluvien taikka niiden määräysvallassa olevien varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisestä. Artiklan 1 kohta koskee henkilöitä, yhteisöjä ja elimiä, jotka turvallisuusneuvosto on nimennyt ja jotka luetellaan asetuksen liitteessä VII.
Asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 2–4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Jäädytetään kaikki liitteessä VIII luetelluille henkilöille, yhteisöille ja elimille kuuluvat taikka niiden omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa olevat varat ja taloudelliset resurssit. Liitteessä VIII luetellaan luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt ja elimet, – – joista on neuvoston päätöksen 2010/413 – – 20 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti todettu, että ne:
a)
osallistuvat tai ovat suoraan yhteydessä Iranin joukkotuhoaseiden leviämistä edistävään ydinenergia-alan toimintaan tai ydinasejärjestelmien kehittämiseen tai tukevat niitä, muun muassa osallistumalla kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaan, tai ovat tällaisen henkilön, yhteisön tai elimen omistuksessa tai määräysvallassa, myös silloin, kun tällainen omistus tai määräysvalta perustuu laittomiin keinoihin, tai toimivat niiden puolesta tai johdolla;
b)
ovat luonnollisia henkilöitä, oikeushenkilöitä, yhteisöjä tai elimiä, jotka ovat auttaneet luettelossa olevaa henkilöä, yhteisöä tai elintä kiertämään tai rikkomaan tämän asetuksen säännöksiä, – – neuvoston päätöstä 2010/413 – – tai – – turvallisuusneuvoston päätöslauselmia 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) ja 1929 (2010);
– –
3.   Mitään varoja tai taloudellisia resursseja ei saa suoraan eikä välillisesti asettaa liitteissä VII ja VIII lueteltujen luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden, yhteisöjen tai elinten saataville tai hyödynnettäviksi.
4.   Tietoinen ja tarkoituksellinen osallistuminen toimintaan, jonka suorana tai välillisenä tavoitteena tai seurauksena on 1, 2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden kiertäminen, on kiellettyä.”
Asetuksen N:o 961/2010 18 ja 19 artikla koskevat mahdollisuuksia vapauttaa tietyt jäädytetyt varat tai taloudelliset resurssit, ja ne vastaavat asetuksen N:o 423/2007 9 ja 10 artiklaa.
Varainsiirtoa ja rahoituspalveluja koskevista rajoituksista säädetään asetuksen N:o 961/2010 V luvussa. Tähän lukuun sisältyvässä asetuksen 21 artiklassa vahvistetaan erityissääntöjä, jotka koskevat varainsiirtoa iranilaiselle henkilölle, yhteisölle tai elimelle tai iranilaiselta henkilöltä, yhteisöltä tai elimeltä. Mainitussa artiklassa asetetaan erityisesti velvollisuus hankkia toimivaltaisilta kansallisilta viranomaisilta ennakkolupa varainsiirtoon lukuun ottamatta artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja siirtoja, kun sen määrä on vähintään 40 000 euroa. Tällainen lupa myönnetään asetuksen N:o 961/2010 21 artiklan 4 kohdan mukaan, jollei varainsiirto, johon haetaan lupaa, edistä kyseisessä säännöksessä mainittuja toimintoja. Sitä vastoin alle 40000 euron suuruiset varainsiirrot eivät edellytä ennakkolupaa, mutta niistä on ilmoitettava, jos niiden määrä on yli 10 000 euroa. Asetuksen N:o 961/2010 21 artiklan 5 kohdassa säädetään, että tätä artiklaa ei sovelleta, jos siirtoon on myönnetty lupa esimerkiksi asetuksen 18 ja 19 artiklan nojalla.
Asetuksen N:o 961/2010 32 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa vahvistetuista kielloista ei seuraa minkäänlaista vastuuvelvollisuutta kyseessä oleville luonnollisille henkilöille, oikeushenkilöille tai yhteisöille, jos ne eivät tienneet eikä niillä ollut perusteltua syytä epäillä, että niiden toiminta rikkoisi näitä kieltoja.”
Päätöksen 2010/413 muuttamisesta 23.5.2011 annetulla päätöksellä 2011/299/YUTP (
EUVL L 136, s. 65
) ja asetuksen N:o 961/2010 täytäntöönpanosta 23.5.2011 annetulla täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 503/2011 (
EUVL L 136, s. 26
) (jäljempänä yhdessä 23.5.2011 annetut toimet) neuvosto muun muassa merkitsi EIH:n nimen päätöksen 2010/413 liitteessä II ja vastaavasti asetuksen N:o 961/2010 liitteessä VIII oleviin luetteloihin henkilöistä ja yhteisöistä (jäljempänä vuoden 2010 luettelot).
Neuvosto perusteli 23.5.2011 annetuissa toimissa valittajan varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämistä seuraavasti:
”EIH:lla on ollut keskeinen asema iranilaisten pankkien avustamisessa niiden etsiessä vaihtoehtoja Iraniin kohdistettujen [unionin] pakotteiden keskeyttämien liiketoimien saattamiseksi päätökseen. EIH:n on todettu toimivan neuvoa-antavana ja välittäjäpankkina nimettyjen iranilaisten yhteisöjen kanssa toteutettavissa toimissa.
EIH esimerkiksi jäädytti elokuun alussa 2010 EIH:n Hampurin [Saksa] toimipaikassa olleet [unionin] nimeämien pankkien Saderat Iranin ja Bank Mellatin tilit. Pian tämän jälkeen EIH jatkoi euromääräisiä toimia Bank Mellatin ja Bank Saderat Iranin kanssa käyttäen EIH:n tilejä nimeämättömän iranilaisen pankin kanssa. Elokuussa 2010 EIH otti käyttöön järjestelmän, joka mahdollistaisi juoksevien maksujen suorittamisen Bank Saderat Londonille ja Future Bank Bahrainille siten, että [unionin] määräämät pakotteet vältettäisiin. Lokakuusta 2010 alkaen EIH on toiminut edelleen maksukanavana pakotteiden kohteena oleville iranilaisille pankeille, mukaan lukien Bank Mellat ja Bank Saderat. Nämä pakotteiden kohteena olevat pankit ohjaavat maksunsa EIH:lle iranilaisen Bank of Industry and Mine ‑pankin kautta. Vuonna 2009 Post Bank käytti EIH:ta pakotteiden välttämiseen tähtäävässä järjestelyssä, johon liittyi maksumääräysten käsitteleminen YK:n nimeämän Bank Sepahin puolesta. [Unionin] nimeämä Bank Mellat on yksi EIH:n emopankeista.”
Neuvosto ilmaisi 1.12.2011 päätelmissään uudelleen huolensa Iranin islamistisen tasavallan toteuttaman ydinohjelman luonteesta ja tämän huolestuneisuuden vuoksi ilmoitti 180 uuden sellaisen yhteisön ja henkilön nimeämisestä, joihin sovellettaisiin rajoittavia toimenpiteitä.
Neuvosto totesi päätöksen 2011/783 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 1245/2011 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa, että vuoden 2010 luetteloissa lueteltuihin yhteisöihin ja elimiin, joihin myös EIH kuuluu, olisi edelleen sovellettava niissä säädettyjä erityisiä rajoittavia toimenpiteitä.
Eurooppa-neuvosto pyysi 9.12.2011 antamissaan päätelmissä neuvostoa jatkamaan työtään, joka koskee unionin rajoittavien toimenpiteiden soveltamisalan ja olemassa olevien pakotteiden laajentamista, tarkastelemalla Iranin islamistisen tasavallan vastaisia lisätoimenpiteitä ensisijaisena asiana, ja päättämään näistä toimenpiteistä viimeistään seuraavassa istunnossaan.
Neuvosto hyväksyi näihin päätelmiin viitaten uusia toimenpiteitä päätöksen 2010/413 muuttamisesta 23.1.2012 antamallaan päätöksellä 2012/35/YUTP (
EUVL L 19, s. 22
).
Se hyväksyi uusia toimenpiteitä myös asetuksella N:o 267/2012, jolla kumottiin ja korvattiin asetus N:o 961/2010. Asetuksen N:o 267/2012 23 artiklassa säädetään varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisestä. Asetuksen 23 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdassa säädetään mainitun asetuksen liitteessä IX lueteltujen henkilöiden, yhteisöjen ja elinten varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisestä. Valittajan nimi on merkitty tässä liitteessä olevaan luetteloon.
Oikeudenkäynti unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
EIF nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 3.8.2011 toimittamallaan kannekirjelmällä päätöstä 2011/299 ja täytäntöönpanoasetusta N:o 503/2011 koskevan kumoamiskanteen. Tämän jälkeen se mukautti vaatimuksiaan ja vaati päätöksen 2011/783, täytäntöönpanoasetuksen N:o 1245/2011 ja asetuksen N:o 267/2012 kumoamista.
Valittaja esitti kanteensa tueksi neljä kanneperustetta ja yhden lainvastaisuusväitteen. Ensimmäinen kanneperuste koski perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamista, toinen kanneperuste koski ilmeistä arviointivirhettä, kolmas kanneperuste koski luottamuksensuojan periaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja hyvää hallintoa koskevan oikeuden loukkaamista ja neljäs kanneperuste koski suhteellisuusperiaatteen, omaisuudensuojan ja elinkeinovapauden loukkaamista. Lainvastaisuusväite koski päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 2 kohdan b alakohtaa sekä vaatimusten toisen mukauttamisen jälkeen asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohtaa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi useaan otteeseen, että valittaja oli kirjelmissään myöntänyt toteuttaneensa liiketoimia, joissa oli mukana nimettyjä iranilaisia pankkeja, mutta väitti näiden liiketoimien olleen laillisia. Kuten valituksenalaisen tuomion 168 kohdasta käy ilmi, unionin yleinen tuomioistuin totesi myös, että valittaja oli myöntänyt toteuttaneensa tällaisia liiketoimia muun muassa 29.7.2011 päivätyssä neuvostolle osoittamassaan kirjeessä, kun se esitti huomautuksensa, jotka koskivat sen nimen merkitsemistä vuoden 2010 luetteloihin 23.5.2011 annetuilla toimilla.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi ensimmäisestä perusteesta valituksenalaisen tuomion 45–47 kohdassa, että oikeudellisen perustan valittajan merkitsemiselle vuoden 2010 luetteloihin ja asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevaan luetteloon sekä valittajan nimen säilyttämiselle näissä luetteloissa muodostivat päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan b alakohta, asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 2 kohdan b alakohta ja asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohta, eli arviointiperuste, joka koskee yhteisöä, joka on auttanut nimettyä henkilöä, yhteisöä tai elintä kiertämään tai rikkomaan rajoittavia toimenpiteitä. Tutkittuaan perustelut, joiden nojalla valittaja oli merkitty mainittuihin luetteloihin, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa, että päätöksen 2011/299, täytäntöönpanoasetuksen N:o 503/2011, päätöksen 2011/783, täytäntöönpanoasetuksen N:o 1245/2011 ja asetuksen N:o 267/2012 (jäljempänä yhdessä valituksenalaiset säädökset) perustelut tähän arviointiperusteeseen nähden olivat riittävät siten, että valittaja saattoi ymmärtää, mistä menettelyistä sitä arvosteltiin, ja unionin yleinen tuomioistuin harjoittaa valvontavaltaansa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi toisen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä valituksenalaisen tuomion 166 kohdassa, että ”siltä osin kuin kyse on kantajan nimen merkitsemisestä ensimmäistä kertaa vuoden 2010 luetteloihin, – – asiakirja-aineistoon ei sisälly mitään, mikä viittaisi siihen, että neuvosto oli tutkinut merkitsemistä koskevaan ehdotukseen sisältyneiden väitteiden perusteltavuuden”. Se siis hyväksyi väitteen siitä, että neuvosto ei voinut näytön puuttuessa arvioida, oliko valittajan nimen merkitseminen mainittuihin luetteloihin perusteltua siltä osin kuin tämä väite koskee 23.5.2011 annettuja toimia. Se hylkäsi toisen kanneperusteen muilta osin.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän jälkeen kolmannen ja neljännen kanneperusteen sekä lainvastaisuusväitteen.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi näin ollen päätöksen 2011/299 ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 503/2011 ja hylkäsi kanteen muilta osin.
Unionin yleinen tuomioistuin velvoitti EIH:n vastaamaan kolmesta viidesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kolme viidesosaa Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikuluista sekä neuvoston vastaamaan kahdesta viidesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kaksi viidesosaa EIH:n oikeudenkäyntikuluista. Se päätti, että Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ja komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
EIH vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion kohdat, jotka valituksessa mainitaan
—
kumoaa päätöksen 2011/783, täytäntöönpanoasetuksen N:o 1245/2011 ja asetuksen N:o 267/2012 välittömin vaikutuksin siltä osin kuin niitä sovelletaan siihen ja
—
velvoittaa neuvoston korvaamaan EIH:lle unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa muutoksenhakumenettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen kokonaan perusteettomana ja velvoittaa EIH:n korvaamaan sille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Yhdistynyt kuningaskunta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen.
Valituksen tarkastelu
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
EIH väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, jonka mukaan perusteluvelvollisuus on laiminlyöty ja puolustautumisoikeuksia on loukattu, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja päätyi päätelmään, joka ei ole yhteensopiva kannekirjelmässä esitettyjen vaatimusten kanssa, kun se päätteli, että EIH oli myöntänyt toteuttaneensa liiketoimet, joihin neuvosto viittasi perustellakseen EIH:n nimeämisen henkilöksi, yhteisöksi tai elimeksi, johon sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä.
Se riitauttaa valituksenalaisen tuomion 115–117 kohdan sekä 51 ja 52 kohdan, joihin tuomion 115 kohdassa viitataan. Unionin yleinen tuomioistuin totesi näissä kohdissa, että valittaja oli myöntänyt suorittaneensa joukon pankkitoimia, mukaan lukien ne, joista sitä arvostellaan. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä toteamuksesta valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa, että neuvosto ei ollut velvollinen esittämään näyttöä riidattomista tosiseikoista.
Valittaja palauttaa mieleen kannekirjelmän ensimmäisen kanneperusteen, jonka mukaan valituksenalaisten toimien perustelut olivat puutteelliset ja puolustautumisoikeuksia oli loukattu. Se väittää, että tästä ei voida päätellä, että se olisi myöntänyt toteuttaneensa liiketoimet, jotka mainitaan perusteluissa, jotka koskevat sen merkitsemistä vuoden 2010 luetteloihin ja asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevaan luetteloon.
Neuvosto ja Yhdistynyt kuningaskunta toteavat – samoin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa –, että valittaja oli kirjelmissään myöntänyt toteuttaneensa liiketoimia, joissa oli mukana iranilaisia pankkeja, jotka oli nimetty henkilöiksi, yhteisöiksi tai elimiksi, joihin sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä, mutta väitti näiden liiketoimien olevan laillisia. Niiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei siis tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että perusteluvelvollisuutta ei ollut laiminlyöty eikä puolustautumisoikeuksia ollut loukattu.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin totesi useaan otteeseen, että valittaja oli toteuttanut liiketoimia, joissa mukana oli iranilaisia pankkeja, jotka oli nimetty henkilöiksi, yhteisöiksi tai elimiksi, joihin sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä. Kuten valituksenalaisen tuomion 52, 167 ja 168 kohdasta käy ilmi, tämä toteamus pohjautuu ensimmäisessä oikeusasteessa jätetyn kannekirjelmän ja 29.7.2011 päivätyn kirjeen, jolla valittaja esitti neuvostolle huomautuksensa, jotka koskivat sen nimen merkitsemistä vuoden 2010 luetteloihin 23.5.2011 annetuilla toimilla, tutkimiseen.
SEUT 256 artiklan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta. Näin ollen ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa sen määrittämän tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi sille toimitetusta aineistosta, ja arvioimaan vastaanotettuja todisteita. Tämän tosiseikaston määrittäminen ja näiden todisteiden arvioiminen ei näin ollen ole, lukuun ottamatta sitä tapausta, että ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio Ranska v. komissio, C‑559/12 P,
EU:C:2014:217
, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio Commune de Millau ja SEMEA v. komissio, C‑531/12 P,
EU:C:2014:2008
, 56 kohta).
Viimeksi mainitulta osin on muistutettava, että vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja selvitystä (tuomio General Motors v. komissio, C-551/03 P,
EU:C:2006:229
, 54 kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 29 ja 30 kohdassa todennut, valittaja on kannekirjelmässä myöntänyt toteuttaneensa liiketoimia, joissa oli mukana yhteisöjä, jotka oli nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, mutta se on kiistänyt näiden liiketoimien lainvastaisuuden. Näin ollen ei ole ilmeistä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut vääristyneellä tavalla huomioon valituksenalaisen tuomion 51, 52, 101 ja 114–117 kohdassa todetut tosiseikat.
Moitteesta, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei neuvosto ole velvollinen esittämään näyttöä kyseessä olevien liiketoimien olemassaolosta, on palautettava mieleen, että unionin toimivaltaisen viranomaisen asiana on osoittaa, mikäli asia riitautetaan, että kyseessä olevaa henkilöä vastaan esitetyt perusteet ovat perusteltuja (tuomio komissio ym. v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
, 121 kohta). Koska kyseessä olevien liiketoimien olemassaoloa koskevien tosiseikkojen voidaan käsiteltävässä asiassa katsoa olevan riidattomia, unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä.
Näiden seikkojen perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
EIH väittää toisessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että aineelliset edellytykset täyttyivät, jotta EIH voitiin nimetä henkilöksi, yhteisöksi tai elimeksi, johon sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä.
Se väittää toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se perustellakseen EIH:n nimeämisen henkilöksi, yhteisöksi tai elimeksi, johon sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä, katsoi, että EIH oli myöntänyt toteuttaneensa liiketoimet, joihin neuvosto vetosi.
Neuvosto ja Yhdistynyt kuningaskunta katsovat, että toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on päällekkäinen ensimmäisen valitusperusteen kanssa ja että se on hylättävä samoista syistä kuin ensimmäistä valitusperustetta vastaan esitettiin.
EIH väittää toisen valitusperusteen toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki useita oikeudellisia virheitä tutkiessaan sen toteuttamia kolmentyyppisiä liiketoimia, jotka sen mukaan eivät olleet kiellettyjä. Kyse oli ensiksikin liiketoimista, jotka eivät kuuluneet kyseessä olevan säännöstön soveltamisalaan, toiseksi liiketoimista, joille oli myönnetty luvat, ja kolmanneksi liiketoimista, jotka toteutetaan niin sanottua kolmatta tapaa koskevan menettelyn mukaisesti eli menettelyn, jossa yhteisöllä, joka on nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, on mahdollisuus suorittaa nimeämistään edeltävästä velvoitteesta syntynyt saatava unionin alueelle sijoittautuneelle velkojalle siirtämällä tälle varoja jonkin yhteisön, jota ei ole nimetty tällaisten toimenpiteiden kohteeksi, välityksellä.
Valittaja riitauttaa ensiksi valituksenalaisen tuomion 145 kohdan, jossa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että valittaja tyytyi väittämään, että sen tietyt liiketoimet kuuluivat rajoittavien toimenpiteiden soveltamisalan ulkopuolelle, tukematta tältä osin muutoin argumentaatiotaan.
Siltä osin kuin kyse on toimenpiteistä, joille on myönnetty lupa, EIH arvostelee valituksenalaisen tuomion 147–149 kohtaa. Se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se päätteli, ettei valittaja ollut esittänyt todisteita, jotka olisivat osoittaneet, että sillä oli asetuksen N:o 961/2010 varainsiirtoa iranilaiselle henkilölle, yhteisölle tai elimelle tai iranilaiselta henkilöltä, yhteisöltä tai elimeltä koskevan 21 artiklan nojalla myönnetyt luvat liiketoimiin, jotka toteutettiin 2.9.2010 jälkeen, koska oli esitetty vain esimerkkejä tällaisista luvista.
Siltä osin kuin kyse on kolmatta tapaa koskevan menettelyn mukaisesti toteutetuista liiketoimista, EIH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä
—
kun se katsoi, että Bundesbankin antama hyväksyntä sen toteuttamille liiketoimille, jotka liittyivät rajoitusten kohteena olevien pankkien aikaisempaan toimintaan, ei ollut laillinen, koska se oli yleinen hyväksyntä, ja vain tapauskohtaisesti hyväksytyt liiketoimet luovat päteviä poikkeuksia unionin seuraamusjärjestelmässä
—
kun se katsoi, että Bundesbankin asetuksen N:o 961/2010 21 artiklan nojalla antamat hyväksynnät eivät vahvistaneet mainitussa menettelyssä toteutettujen liiketoimien laillisuutta
—
kun se katsoi, että EIH:n kolmatta tapaa koskevan menettelyn mukaisesti toteuttamat liiketoimet eivät olleet laillisia, koska niissä ei noudatettu asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 4 kohdassa vahvistettua kiertämisen kieltoa, sillä se oli tietoisesti ja tarkoituksellisesti osallistunut seuraamusten kiertämiseen.
EIH väittää tältä osin, että sillä ei ollut tilaisuutta esittää huomautuksia yleisen hyväksynnän laillisuudesta, minkä vuoksi sen puolustautumisoikeuksia on loukattu.
Valittaja väittää, että kyseessä olevien asetusten asian kannalta merkityksellisissä säännöksissä ei suljeta pois yleistä hyväksyntää ja että jäsenvaltiot antavat usein tällaisen yleisen hyväksynnän. Se esittää esimerkkinä Yhdistyneen kuningaskunnan valtiovarainministeriön antamat ja soveltamat hyväksynnät.
Se väittää ennen kaikkea, että neuvosto ei voi määrätä rajoittavia toimenpiteitä sellaisten liiketoimien vuoksi, jotka on toteutettu toimivaltaisen kansallisen viranomaisen hyväksymän menettelyn mukaisesti, kun tämä hyväksyntä kuuluu tällaisen viranomaisen implisiittisen toimivallan alaan asetuksen N:o 423/2007 nojalla. Kun toimivaltaista kansallista viranomaista pyydetään hyväksymään poikkeus tämän asetuksen 9 artiklan nojalla, mutta viranomainen katsoo, että tässä tapauksessa tai tässä tapausryhmässä kyseisen asetuksen 7 artikla ei ole sovellettavissa, joten hyväksyntää ei edellytetä eikä se ole sovellettavissa, ja ilmoittaa tästä taloudelliselle toimijalle, tämän on saatava sama oikeussuoja kuin jonka se olisi saanut, jos viranomainen olisi katsonut, että mainittua 7 artiklaa sovelletaan, ja myöntänyt pyydetyn poikkeuksen.
EIH pitää oikeudellisesti virheellisenä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 150 kohdassa tekemää päätelmää, jonka mukaan Bundesbankin asetuksen N:o 961/2010 21 artiklan nojalla antamat hyväksynnät eivät vahvista kolmatta tapaa koskevan menettelyn mukaisesti toteutettujen liiketoimien laillisuutta. Se väittää erityisesti, että taloudellisen toimijan, joka paljastaa suunnitellun liiketoimen kokonaisuudessaan toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle ja nojautuu tämän viranomaisen antamaan hyväksyntään tai lupaan liiketoimen toteuttamiseksi, ei voida katsoa tietoisesti ja tarkoituksellisesti kiertäneen omaisuuden jäädyttämisjärjestelmää asetuksen 16 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuin tavoin.
EIH kiistää lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen päätelmän siitä, että kolmatta tapaa koskeva menettely rikkoo asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 4 kohtaa, sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin otti omasta aloitteestaan esiin uuden väitteen. Se muistuttaa toissijaisesti, että Bundesbank oli ensin antanut sen toteuttamille liiketoimille yleisen hyväksynnän ja/tai yleisesti sovellettavan vakuutuksen siitä, että lupaa ei edellytetty, ja toiseksi luvat tämän asetuksen 21 artiklan nojalla, mikä vahvistaa näiden liiketoimien laillisuuden. Valittaja ilmaisee lopuksi olevansa eri mieltä päätelmistä, jotka unionin yleinen tuomioistuin teki asiakirja-aineistossaan olevista asiakirjoista.
Siltä osin kuin kyse on liiketoimista, joiden väitetään olevan rajoittavien toimenpiteiden soveltamisalan ulkopuolella, neuvoston näkemys on, että unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä siitä, että EIH ei ole esittänyt tukea väitteilleen, on oikea.
Neuvosto katsoo myös liiketoimista, joilla väitetään olleen lupa, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä.
Kolmatta tapaa koskevan menettelyn mukaisesti toteutetuista liiketoimista neuvosto muistuttaa, että unionin yleinen tuomioistuin esitti asianosaisille kysymyksen siitä, mikä oikeudellinen merkitys on sillä, että toimivaltainen kansallinen viranomainen hyväksyy tällaisen menettelyn, ja että asianosaiset ovat voineet esittää näkemyksensä tältä osin. Neuvosto katsoo lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä.
Yhdistynyt kuningaskunta palauttaa mieleen asetuksen N:o 961/2010 18 artiklan, jonka mukaan toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on todettava, että hyväksynnän edellytykset täyttyvät. Hyväksyntä annetaan yksilöllisen tarkastelun jälkeen, eikä se voi kattaa erilaisten ja määrittämättömien liiketoimien sarjaa. Tarkastelua ei myöskään voida välttää siten, että käytetään välillistä keinoa maksun reitittämiseksi. Yhdistynyt kuningaskunta korostaa myös, että jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen tulkinta, jonka mukaan tietyille liiketoimille voidaan antaa yleinen hyväksyntä, ei sido unionin toimielimiä ja muita jäsenvaltioita. Yhdistynyt kuningaskunta toteaa lainsäädäntönsä mukaisesti annetuista luvista, joihin valittaja viittaa, että niitä sovelletaan erään toisen unionin asetuksen yhteydessä ja että niillä ei ole käsiteltävässä asiassa merkitystä.
Yhdistynyt kuningaskunta toteaa lisäksi, että EIH on pyrkinyt oikeuttamaan liiketoimensa viittaamalla siihen, että Bundesbank antoi lupia asetuksen N:o 961/2010 21 artiklan nojalla, mutta että tällä ei vastata syytökseen siitä, että EIH toimi kyseisen asetuksen 16 artiklan 4 kohdan vastaisesti. Olivatpa toimivaltaisen kansallisen viranomaisen ilmoitukset kansallisen oikeuden mukaan minkälaatuisia hyvänsä, ne eivät sido neuvostoa, kun se arvioi kysymystä siitä, onko henkilö, yhteisö tai elin toteuttanut liiketoimia sellaisten pankkien lukuun, jotka on nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, kiertääkseen mainitun asetuksen 16 artiklan 1 ja 2 kohtaa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen valitusperusteen ensimmäisestä osasta on todettava, että se on päällekkäinen ensimmäisen valitusperusteen kanssa, joka hylättiin edellä 52 kohdassa.
Toisen valitusperusteen toisesta osasta on ensin palautettava mieleen, että – kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa – neuvoston tarkoitus oli perustaa valittajaan sovellettavat rajoittavat toimenpiteet siihen, että tämä oli avustanut nimettyä henkilöä, yhteisöä tai elintä kiertämään rajoittavia toimenpiteitä tai rikkomaan niitä.
Neuvosto toteutti ensimmäiset valittajaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet 23.5.2011. Tosiseikat, jotka mainitaan 23.5.2011 annettujen toimien perusteluissa, ovat peräisin vuosilta 2009 ja 2010.
Valittajaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet ja kyseisissä toimissa mainitut tosiseikat liittyvät edellä 12–24 kohdassa kuvattuun kasvavan epäilyn ja rahoitusliiketoimien enenevän ja yhä tiukentuvan valvonnan kontekstiin, josta valittaja ei voinut olla tietämätön, kun ottaa huomioon sen aseman pankkina, joka on erikoistunut Irania koskeviin tai Iranissa suoritettaviin palveluihin ja toimintoihin.
EIH on itse ilmoittanut toteuttaneensa kolmentyyppisiä liiketoimia, jotka eivät sen mukaan olleet kiellettyjä.
Kolmas liiketoimien ryhmä käsitti ne liiketoimet, jotka Bundesbankin väitetään hyväksyneen, ja erityisesti kolmatta tapaa koskevan menettelyn mukaisesti toteutetut liiketoimet. Unionin yleisen tuomioistuimen asiakirja-aineistosta käy ilmi, että valittaja oli esittänyt näkemyksensä näiden liiketoimien laillisuudesta kirjallisesti 9.1.2013 vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen. Se saattoi myös esittää näkemyksensä tästä aiheesta unionin yleisen tuomioistuimen 20.2.2013 pidetyssä istunnossa. Valittajan väite puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta on siis ilmeisen perusteeton.
Valituksenalaisen tuomion 124–128 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi asetuksen N:o 423/2007 7–10 artiklaa ja asetuksen N:o 961/2010 16–19 ja 21 artiklaa. Tekemättä oikeudellista virhettä se totesi, että tiettyjen varojen vapauttaminen on poikkeus varojen jäädyttämisen periaatteesta, että toimivaltaisen viranomaisen on suoritettava tapauskohtainen arviointi ja että se ei näin ollen voi antaa yleistä hyväksyntää tietylle ryhmälle liiketoimia, joiden osalta kyseiset yhteisöt olisi näin ollen vapautettu pyytämästä lupia kussakin tapauksessa erikseen.
Tämä päätelmä seuraa näiden säännösten selvästä, täsmällisestä ja yksityiskohtaisesta sanamuodosta; säännöksissä säädetään kussakin tapauksessa edellytyksistä, joilla toimivaltainen viranomainen voi vapauttaa varat, ja ilmoittamisesta tapauksen mukaan joko pakotekomitealle tai jäsenvaltiolle ja komissiolle, jotta ne voivat mahdollisesti reagoida sovellettavien säännösten mukaisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli valituksenalaisen tuomion 132–141 kohdassa, oliko mahdollista pitää laillisina liiketoimia, jotka toteutetaan yhteisön, jota ei ole nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, välityksellä, kun tarkoituksena on suorittaa maksuja tai, kuten kolmatta tapaa koskevan menettelyn yhteydessä, maksaa tällaisten toimenpiteiden kohteeksi nimettyjen yhteisöjen velkoja. Unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 135 ja 136 kohdassa, että yhteisön, jota ei ole nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, välityksellä toteutetuilla liiketoimilla saatetaan rikkoa asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 4 kohdassa ja asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 4 kohdassa asetettua kieltoa, kun niiden avulla on tarkoitus kiertää kieltotoimenpiteitä.
Unionin yleinen tuomioistuin teki tästä tarkastelusta aivan oikean päätelmän, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 141 kohdassa, että ”asetuksen N:o 423/2007 7–10 artiklan ja asetuksen N:o 961/2010 16–19 ja 21 artiklan säännösten, niitä yhdessä luettuina, tehokas vaikutus vaarantuisi, jos nimeämätön yhteisö voisi vapaasti toteuttaa liiketoimia nimeämättömän yhteisön välityksellä voidakseen maksaa nimetyn yhteisön velkoja tai suorittaa maksuja nimetyn yhteisön lukuun. Tästä seuraa, että nimeämättömän yhteisön on aina varmistuttava tällaisten liiketoimien laillisuudesta pyytämällä tarvittaessa toimivaltaisilta kansallisilta viranomaisilta lupia”.
Unionin yleisen tuomioistuin suorittamasta mainittujen säännösten analyysista käy ilmi, että joka tapauksessa – myös silloin, kun kyse on asetuksen N:o 961/2010 21 artiklassa tarkoitettujen kaltaisista varojen siirroista – valittajan piti pyytää toimivaltaiselta kansalliselta viranomaiselta erityistä lupaa. Valittaja ei todellakaan voinut olla tietämätön tästä vaatimuksesta sen vuoksi, että – kuten edellä 73 kohdassa on todettu – peräkkäin annetuissa asetuksissa säädettiin enenevästä ja yhä vain tiukentuvasta varainsiirtojen valvonnasta ja valittaja on pankki, joka on erikoistunut Irania koskeviin tai Iranissa suoritettaviin palveluihin ja toimintoihin. Kuten lisäksi julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 62 kohdassa, valittaja tiesi, että sen toteuttamat liiketoimet koskivat yhteisöjä, jotka oli nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, ja ne olivat näin ollen erityisen epäilyttäviä, koska niillä pystyttiin kiertämään näiden yhteisöjen varojen jäädyttämistä.
Sen väitteensä tueksi, jonka mukaan kolmatta tapaa koskevan menettelyn mukaisesti toteutetut liiketoimet olivat laillisia, valittaja esitti eräitä todisteita, kuten Bundesbankilta saatuja sähköpostiviestejä, Österreichische Nationalbankin (Itävallan keskuspankki) Wirtschaftskammer Österreichille (Itävallan kauppakamari) osoittamia kirjeitä sekä kolme tarkastuskertomusta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 155 kohdassa, että Österreichische Nationalbankin kirjeillä ei ollut asian kannalta merkitystä, ja tuomion 156 kohdassa, että yksi tarkastuskertomuksista oli ristiriidassa valittajan näkemyksen kanssa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa Bundesbankilta peräisin olevista sähköpostiviesteistä, että ne edelsivät ajallisesti riidanalaisissa toimissa tarkoitettuja liiketoimia ja että tapauskohtaisesti annettujen lupien puuttuessa ne eivät olleet riittävä osoitus toteutettujen liiketoimien laillisuudesta. Kun otetaan huomioon asetuksen N:o 423/2007 7–10 artiklassa ja asetuksen N:o 961/2010 16–19 ja 21 artiklassa vahvistetut vaatimukset, unionin yleinen tuomioistuin totesi samassa kohdassa aivan oikein, että yleinen hyväksyntä, jossa ei tehdä eroa tiettyjen liiketoimien ja kyseisten nimettyjen yhteisöjen välillä, on riittämätön.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 157 kohdassa näiden seikkojen perusteella ja tekemättä oikeudellista virhettä, että ”toisin kuin kantaja väittää, kanteen kohteena olevien toimien perusteluissa mainitut liiketoimet eivät ole kussakin tapauksessa erikseen myönnettyjen lupien puuttuessa laillisia tapauksesta riippuen joko asetuksen N:o 423/2007 tai asetuksen N:o 961/2010 nojalla, joten – – neuvosto saattoi pätevästi perustaa kantajaan kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisen näihin liiketoimiin”.
Näissä olosuhteissa ei ole tarpeen tutkia, tekikö unionin yleinen tuomioistuin oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 145 ja 147–149 kohdassa liiketoimien ensimmäisen ja toisen ryhmän osalta. Koska liiketoimien kolmas ryhmä yksin oikeuttaa rajoittavien toimenpiteiden soveltamisen valittajaan, mahdollisella oikeudellisella virheellä liiketoimien ensimmäiseen ja toiseen ryhmään nähden ei olisi vaikutusta riita-asian ratkaisuun, eikä se voisi vaikuttaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaan.
Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Kolmas valitusperuste
Valituksenalainen tuomio
Valittaja väitti ensimmäisessä oikeusasteessa esittämässään kolmannessa kanneperusteessa ennen kaikkea, että neuvosto oli loukannut luottamuksensuojan periaatetta, kun se ei ottanut huomioon Bundesbankin antamia lupia ja hyväksyntää. Se väitti toissijaisesti, että neuvosto oli rikkonut erityisesti oikeusvarmuuden periaatetta, kun se oli merkinnyt valittajan nimen vuoden 2010 luetteloihin ja asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevaan luetteloon sellaisten liiketoimien perusteella, joille Bundesbank oli antanut luvan tai jotka oli toteutettu sen hyväksymien menettelyjen mukaisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 176 kohdassa, että Bundesbank ei ollut antanut riidanalaisten toimien perusteluissa tarkoitetuille liiketoimille lupaa asetuksen N:o 423/2007 säännösten mukaisesti eli tapauskohtaisen arvioinnin jälkeen, joten luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskeva väite ei ollut perusteltu. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 179 kohdassa oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskevasta väitteestä, että asetuksessa N:o 423/2007 samoin kuin päätöksessä 2010/413, asetuksessa N:o 961/2010 ja asetuksessa N:o 267/2012 ilmaistaan selvästi, mitkä ovat edellytykset, joilla henkilö, yhteisö tai elin nimetään rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, täsmennetään kielletyt liiketoimet ja vahvistetaan lupaedellytykset, minkä vuoksi niiden soveltaminen oli valittajan ennustettavissa.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
EIH väittää kolmannessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se hylkäsi luottamuksensuojan periaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskevan kanneperusteen.
EIH väittää, että sen lisäksi, että Bundesbankin antamat selkeät, täsmälliset ja toistuvat vakuuttelut estävät kohdistamasta siihen minkäänlaisia seuraamuksia asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 4 kohdan saksalaisten täytäntöönpanosääntöjen nojalla, ne estävät myös neuvostoa, jota, kuten unionin yleinen tuomioistuin on myöntänyt, lähtökohtaisesti voisi sitoa Bundesbankin vakuutteluihin perustuva perusteltu luottamus, soveltamasta siihen rajoittavia toimenpiteitä. Valittaja katsoo, että kun otetaan huomioon lausunnot, joihin unionin yleiselle tuomioistuimelle esitettyjen todisteiden yhteydessä on vedottu, viimeksi mainittu on ilmeisen virheellisesti päätellyt, että asian kannalta merkitykselliset säännöt eivät ole epäselviä.
Neuvosto väittää, että kolmas valitusperuste nojautuu toiseen valitusperusteeseen ja että se on hylättävä samoista syistä kuin ensimmäistä valitusperustetta vastaan esitettiin.
Se toteaa, että valittaja perustaa argumentaationsa oikeuskäytäntöön, joka koskee luottamuksensuojan periaatetta rikosasioissa, sakkojen määräämisessä tai valtiontuen takaisin perimisessä. Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin kyse rajoittavista toimenpiteistä, jotka eivät ole seuraamuksia vaan ennaltaehkäiseviä turvaamistoimenpiteitä. Se toteaa, että riski siitä, että yhteisö käyttäytyy moitittavasti, voi olla riittävä (tuomio neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, 85 kohta). Lisäksi järjestelmä, jossa tietyistä toimivaltaisten kansallisten viranomaisten päätöksistä ilmoitetaan, ei sido unionin toimielimiä eikä muita jäsenvaltioita.
Yhdistynyt kuningaskunta väittää, että toimivaltaisen kansallisen viranomaisen mielipide ei vastaa neuvoston ilmoitusta, että ilmoitukset, joihin EIH vetoaa, oli muotoiltu yleisesti eivätkä ne muodostaneet riittävän täsmällistä ja erityistä vakuuttelua, joka osoittaisi, että EIH:n tosiasiallisesti toteuttamat liiketoimet olivat laillisia, että taloudellinen toimija ei voi vedota perusteltuun luottamukseen, joka nojautuu vakuutteluihin, jotka eivät ole sovellettavien normien mukaisia, ja lopulta, että asetusten N:o 423/2007 ja N:o 961/2010 säännökset ovat yksiselitteisiä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että säännöstön on oltava selkeä ja täsmällinen ja sen soveltamisen on oltava kaikkien niiden ennakoitavissa, joita se koskee (tuomio Ranska v. komissio, C-325/91,
EU:C:1993:245
, 26 kohta).
Kuten edellä 77 kohdassa on todettu, käsiteltävässä asiassa sovellettava säännöstö oli selvä, täsmällinen ja yksityiskohtainen. Unionin yleinen tuomioistuin näin ollen totesi oikeudellista virhettä tekemättä valituksenalaisen tuomion 179 kohdassa, että tämä säännöstö oli valittajan ennakoitavissa, ja hylkäsi mainitun tuomion 181 kohdassa perusteettomana viimeksi mainitun väitteen siitä, että oikeusvarmuuden periaatetta oli loukattu.
Väitteestä, jonka mukaan luottamuksensuojan periaatetta on loukattu, unionin yleinen tuomioistuin oikeudellista virhettä tekemättä viittasi valituksenalaisen tuomion 174 kohdassa oikeuskäytäntöön, jonka mukaan oikeus vedota kyseiseen periaatteeseen on kaikilla henkilöillä, joille unionin toimielimen toiminnan vuoksi on syntynyt perusteltuja odotuksia, jotka perustuvat toimielimen antamiin täsmällisiin vakuutteluihin. Sen sijaan silloin, kun huolellinen ja harkitseva taloudellinen toimija voi ennakoida sellaisen unionin toimenpiteen toteuttamisen, joka voi vaikuttaa sen etuihin, se ei voi vedota tähän periaatteeseen, kun tällainen toimenpide toteutetaan (kyseisessä 174 kohdassa mainitun oikeuskäytännön lisäksi ks. tuomio Alcoa Trasformazioni v. komissio, C‑194/09 P,
EU:C:2011:497
, 71 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että kyseessä olevan säännöstön sanamuoto on selvä, eikä se jätä sijaa epäilykselle siitä, että kyseessä olevat liiketoimet olivat tapauskohtaista vapauttamista ja lupaa koskevan järjestelmän alaisia sellaisena kuin se on kuvattu erityisesti edellä 76 ja 77 kohdassa. On lisäksi palautettava mieleen jo edellä 73 kohdassa esitetty toteamus siitä, että sovellettava säännöstö annettiin kasvavan epäilyn ja rahoitusliiketoimien enenevän ja yhä tiukentuvan valvonnan kontekstissa, josta valittaja ei voinut olla tietämätön, koska se on pankki, joka on erikoistunut Irania koskeviin tai Iranissa suoritettaviin palveluihin ja toimintoihin. Tältä osin valittajan piti tietää, että toteutetut liiketoimet koskivat yhteisöjä, jotka oli nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, ja ne olivat näin ollen erityisen epäilyttäviä.
On todettava lopuksi, että tähän kontekstiin nähden kyseessä olevat rajoittavat toimenpiteet annettiin valittajaa vastaan pelkästään sen vuoksi, että se oli toteuttanut lainvastaisia liiketoimia. Vaikka oletettaisiin, että luvat tai yleinen hyväksyntä, jonka Bundesbank on neuvoston nimeämänä toimivaltaisena kansallisena viranomaisena myöntänyt, olisivat voineet synnyttää valittajan perustellun luottamuksen, tällainen perusteltu luottamus ei voi tehdä laillisiksi liiketoimia, jotka kyseessä olevassa säännöstössä on nimenomaisesti kielletty, eikä se näin ollen ole esteenä sille, että mainittuja toimenpiteitä sovelletaan valittajaan.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi näin ollen oikeudellista virhettä tekemättä valituksenalaisen tuomion 177 kohdassa perusteettomana väitteen siitä, että luottamuksensuojan periaatetta oli loukattu.
Kolmas valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
EIH väittää neljännessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 205 kohdassa, että se ei voinut vedota asetuksen N:o 961/2010 32 artiklan 2 kohtaan, koska se oli toteuttanut ne lainvastaiset liiketoimet, joihin neuvosto vetosi. EIH palauttaa mieleen, että kyseisen 32 artiklan 2 kohdan tavoitteena on suojata yrityksiä, jotka ovat rikkoneet asetuksen sisältämiä kieltoja mutta jotka eivät tienneet ja joilla ei ollut perusteltua syytä epäillä, että ne olivat näin tehneet.
EIH riitauttaa lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 209–211 kohdassa tekemän toteamuksen, jonka mukaan rajoittavien toimenpiteiden toteuttaminen oli tarpeen tavoitellun hyväksyttävän päämäärän saavuttamiseksi. Valittaja oli väittänyt, että olisi voitu toteuttaa muita toimenpiteitä, kuten se, että Bundesbank ei olisi enää hyväksynyt kolmatta tapaa koskevaa menettelyä tai että se ei olisi enää myöntänyt lupia asetuksen N:o 961/2010 21 artiklan perusteella. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin toimi virheellisesti, kun se hylkäsi mahdollisuuden toteuttaa tällaisia toimenpiteitä sen vuoksi, että niillä ei voitu varmistaa riittävää ennaltaehkäisevää vaikutusta.
Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon Bundesbankille kuuluvaa vilpittömän yhteistyön velvoitetta siltä osin kuin kyse on seuraamusjärjestelmän tehokkaasta täytäntöönpanosta. Se totesi lisäksi, että unionin toimielinten vastuulla on tarvittavien toimenpiteiden toteuttaminen sen välttämiseksi, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset tulkitsevat seuraamusjärjestelmää koskevia sääntöjä eri tavoin. Valittaja toteaa lopuksi, että sen nimeäminen henkilöksi, yhteisöksi tai elimeksi, johon sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä, oli suhteeton toimenpide, että unionin yleinen tuomioistuin luokitteli tosiasiallisen tilanteen oikeudellisesti virheellisesti ja että se teki asiakirja-aineistosta päätelmiä, jotka ovat pohjimmiltaan vääriä. Se katsoo myös, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se päätteli valituksenalaisen tuomion 210 kohdassa, että asetuksen N:o 961/2010 21 artiklassa säädetyllä hyväksyntäjärjestelmällä ei voida taata varojen jäädyttämistä vastaavaa ennaltaehkäisevää vaikutusta, vaikka nämä kaksi järjestelmää ovat toisiinsa verrattavia.
Neuvosto ja Yhdistynyt kuningaskunta katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä tulkitessaan asetuksen N:o 961/2010 32 artiklan 2 kohtaa. Tämä säännös ei estä nimeämisen edellytykset täyttävän yhteisön nimeämistä yhteisöksi, johon sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä, vaan siinä ainoastaan estetään se, että tällaisen yhteisön katsottaisiin olevan vastuussa tahattomista rikkomisista. Neuvosto katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se piti kyseessä olevia rajoittavia toimenpiteitä oikeasuhteisina. Se muistuttaa, että sillä on valta arvioida varojen karkaamisen riskiä sellaisten henkilöiden tai yhteisöjen osalta, jotka on nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi.
Neuvosto ja Yhdistynyt kuningaskunta toteavat lopuksi, että asetuksen N:o 961/2010 21 artiklassa säädetyllä hyväksyntäjärjestelmällä ei ole sama vaikutus kuin varojen jäädyttämisellä. Ne katsovat, että kun varat on jäädytetty, riski siitä, että niitä käytetään rajoittavien toimenpiteiden vastaisesti, on selvästi vähäisempi kuin rikkomisriski, joka liittyy niihin mahdollisesti lukuisiin liiketoimiin, joita varten edellytetään lupaa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännessä valitusperusteessa arvostellut valituksenalaisen tuomion osiot ovat osa vastausta, jonka unionin yleinen tuomioistuin antoi sille esitettyyn neljänteen perusteeseen, jossa valittaja väitti, että neuvosto oli loukannut suhteellisuusperiaatetta ja valittajan omaisuudensuojaa ja elinkeinovapautta.
Valittaja väitti erityisesti, että sen edellyttämisellä, että nimetään jokainen yhteisö, jonka on todettu avustaneen toista, seuraamusten kohteena olevaa yhteisöä rikkomaan seuraamuksia tai kiertämään niitä, riippumatta siitä, että tällaista apua on voitu antaa epähuomiossa ja se on voinut olla vähäistä, loukataan suhteellisuusperiaatetta ja se on vastoin asetuksen N:o 961/2010 32 artiklan 2 kohdan säännöksiä, joiden mukaan tässä asetuksessa säädetyistä kielloista ei seuraa minkäänlaista vastuuvelvollisuutta kyseessä oleville luonnollisille henkilöille, oikeushenkilöille tai yhteisöille, jos ne eivät tienneet eikä niillä ollut perusteltua syytä epäillä, että niiden toiminta rikkoisi näitä kieltoja.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän väitteen valituksenalaisen tuomion 205 kohdassa ja muistutti, että – kuten sille esitettyyn toiseen kanneperusteeseen annetusta vastauksesta kävi ilmi – riidanalaisten toimien perusteluissa mainitut liiketoimet eivät olleet laillisia.
Unionin yleinen tuomioistuin ei näin tehdessään ole tehnyt oikeudellista virhettä. Ei ole epäilystäkään siitä, että sen perusteen hylkääminen, jolla valittaja riitautti rajoittavat toimenpiteet, jotka oli toteutettu siitä syystä, että se oli avustanut rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi nimettyjä yhteisöjä kiertämään niitä koskevia rajoittavia toimenpiteitä, on riittävä oikeuttamaan sellaisen väitteen hylkäämisen, joka perustuu väitettyyn kohtuulliseen tietämättömyyteen annetun avun lainvastaisuudesta.
Siltä osin kuin kyse on valittajan ehdottamista vaihtoehtoisista toimenpiteistä, muun muassa siitä, että Bundesbank ei enää hyväksyisi kolmatta tapaa koskevaa menettelyä tai että neuvosto ehdottaisi Bundesbankille tämän säännöskäytännön muuttamista, niiden ei voida katsoa olevan sellaisia, että niillä voitaisiin saavuttaa tavoiteltu päämäärä eli ydinaseiden levittämisen ja sen rahoituksen torjuminen yhtä tehokkaasti kuin valittajaan sovelletuilla rajoittavilla toimenpiteillä. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 210 ja 211 kohdassa, että valittajaan sovellettujen rajoittavien toimenpiteiden toteuttaminen oli tarpeen tavoitellun hyväksyttävän päämäärän saavuttamiseksi.
Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että koska ainoatakaan valittajan valituksensa tueksi esittämää valitusperustetta ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan silloin, kun valitus ei ole perusteltu, unionin tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska neuvosto on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista ja koska valittaja on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava korvaamaan tämän osapuolen oikeudenkäyntikulut, minkä lisäksi se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Europäisch-Iranische Handelsbank AG velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikulut, minkä lisäksi se velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.