CELEX: 62014CJ0127
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 94/19/EG
Bilaga 1 punkt 7
System för garanti av insättningar
Uteslutande av vissa insättare från systemet för garanti av insättningar
Uteslutande av ’en medlem av kreditinstitutets ledning’

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av punkt 7 i bilaga 1 till Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om system för garanti av insättningar (
EGT L 135, s. 5
; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 227), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/14/EG av den 11 mars 2009 (
EUT L 68, s. 3
) (nedan kallat direktiv 94/19).
Begäran har framställts i ett mål mellan Andrejs Surmačs och Finanšu un kapitāla tirgus komisija (finans- och kapitalmarknadskommissionen, nedan kallad FKTK), angående FKTK:s beslut att inte erkänna Andrejs Surmačs som insättare med rätt till den garanti som föreskrivs i direktiv 94/19.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 94/19 upphävdes genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/49/EU av den 16 april 2014 om insättningsgarantisystem (
EUT L 173, s. 149
), med verkan från och med den 4 juli 2015, varför det fortfarande är tillämpligt i det nationella målet.
I första, sextonde och artonde skälen i direktiv 94/19 angavs följande.
I enlighet med fördragets mål bör den harmoniska utvecklingen av kreditinstituts verksamhet inom hela gemenskapen främjas genom upphävande av alla begränsningar i etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster, under det att banksystemet görs mer stabilt och skyddet för insättarna ökas.
…
Å ena sidan bör den lägsta garantinivå som föreskrivs i detta direktiv inte lämna en allt för stor del av insättningarna utan skydd, såväl av hänsyn till konsumentskydd som till stabiliteten i det finansiella systemet. Å andra sidan skulle det inte vara lämpligt att inom hela gemenskapen införa en skyddsnivå som i vissa fall kan uppmuntra till en osund ekonomisk förvaltning av kreditinstitut. Kostnaden för att finansiera systemen bör också beaktas. Det förefaller rimligt att fastställa den gemensamma lägsta garantinivån till 20000 [euro]. Det kan bli nödvändigt med begränsade övergångsåtgärder för att möjliggöra att systemen uppfyller detta belopp.
…
En medlemsstat måste kunna utesluta vissa särskilt angivna kategorier av insättningar eller insättare, om den inte anser att de behöver särskilt skydd från den garanti som systemen för garanti av insättningar ger.
…”
Artikel 3.1 första stycket i direktiv 94/19 hade följande lydelse:
”Varje medlemsstat skall säkerställa att ett eller flera system för garanti av insättningar införs och officiellt erkänns inom dess territorium. …”
I artikel 7.1–2 i direktivet föreskrevs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska se till att täckningen för varje insättares sammanlagda insättningar ska vara minst 50000 EUR i den händelse insättningarna blir indisponibla.
…
2.   En medlemsstat kan bestämma att vissa insättare eller insättningar skall vara undantagna från garanti eller skall ges en lägre garanti. Dessa undantag finns angivna i bilaga I.”
Bilaga I till direktiv 94/19 innehöll en förteckning över de undantag som avsågs i artikel 7.2 i detta direktiv. Bland de insättningar som kunde undantas från garantin angavs, i punkt 7 i denna bilaga, insättningar gjorda av ”styrelseledamöter och andra medlemmar av kreditinstitutets ledning, av bolagsmän som personligen svarar för företagets skulder, av personer som äger minst 5 % av kreditinstitutets kapital, av personer med ansvar att utföra enligt lagen föreskriven revision av kreditinstitutets bokföring och av insättare med liknande ställning i andra företag inom samma grupp.”
På samma sätt angavs i punkt 8 i bilaga 1 till direktiv 94/19 att ”insättningar gjorda av nära släktingar och tredje man som handlar för de insättares räkning som avses i 7” kunde undantas från garantin.
Nationell rätt
Direktiv 94/19 införlivades med lettisk rätt genom lagen om insättningsgaranti (Noguldījumu garantiju likums). Insättningsgarantifonden finansieras genom avgifter från de aktörer som nämns i artikel 7 i denna lag. Enligt artikel 1.7 i samma lag förvaltas insättningsgarantifonden av FKTK.
I artikel 17.4 i lagen om insättningsgaranti föreskrivs att insättningsgarantifonden inte garanterar utbetalning av kompensation för ”insättningar gjorda av aktieägare i ett finansinstitut som har en betydande ägarandel i institutet, personer i ledande ställning, ledamöter i styrelsen eller dess ordförande, chefen för avdelningen för internrevision, bolagets revisor och andra medarbetare i finansinstitutet som svarar för planering, förvaltning och tillsyn över dess verksamhet och som ansvarar för denna”.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 21 november 2011 fattade FKTK beslut nr 278 genom vilket tillhandahållandet av de finansiella tjänster som bolaget Latvijas Krājbanka (nedan kallat banken) erbjöd upphörde. Vid denna tid innehade Andrejs Surmačs befattningen som vice ordförande i banken, med ansvar för frågor rörande internationell rätt och finansrätt. Det framgår av beslutet om hänskjutande att Andrejs Surmačs var direkt underställd styrelseordföranden och att han själv var ledamot i styrelsen innan han blev vice ordförande (hans befattning vid tidpunkten för FKTK:s beslut).
Genom beslut av den 5 januari 2012 slog FKTK fast att på grund av den befattning Andrejs innehade i banken kunde han inte betraktas som en insättare som skyddas av den garanti som fastställs i lagen om insättningsgaranti. Beslutet antogs med stöd av artikel 17.4 i nämnda lag där det anges att denna garanti inte gäller medarbetare vid ett finansinstitut som planerar, förvaltar och utövar tillsyn över institutets verksamhet.
Andrejs Surmačs ifrågasatte riktigheten av detta beslut, eftersom hans befattning inom banken i själva verket endast var en hedersbefattning som inte gav honom befogenhet att fatta några beslut. Andrej Surmačs överklagade därför beslutet till Administratīvā apgabaltiesa (regional förvaltningsdomstol) som ogillade överklagandet genom dom av den 24 april 2013.
Andrejs Surmačs överklagade Administratīvā apgabaltiesas dom till Augstākā tiesa (högsta domstolen) och gjorde gällande att om det hade gjorts en konkret bedömning av de skyldigheter, rättigheter och ansvarsområden som var förknippade med hans befattning som vice ordförande hade det kunnat fastställas att han varken hade befogenhet att fatta bindande beslut eller något inflytande över bankens verksamhet. Enligt Andrejs Surmačs, hade Administratīvā apgabaltiesa dessutom tillämpat lagen om insättningsgaranti utan att beakta artikel 7.2 i direktiv 94/19 och punkt 7 i bilaga I till detta direktiv.
FKTK har vid Augstākā tiesa gjort gällande att den funktion som Andrejs Surmačs utövade inom banken vid tidpunkten för det beslut som anges i punkt 11 ovan omfattas av det undantag som föreskrivs i artikel 17.4 i lagen om insättningsgaranti, och att han var att betrakta som en ”medlem av ledningen” i den mening som avses i punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19. Enligt FKTK är det vid tillämpningen av undantaget från garantin dessutom inte enbart Andrejs Surmačs formella befogenhet som ska beaktas, utan även det informella inflytande han var i stånd att utöva över bankens verksamhet.
Mot denna bakgrund beslutade Augstākā tiesa att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska punkt 7 i bilaga 1 till Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om system för garanti av insättningar tolkas så, att uppräkningen däri av personer som ska anses ha anknytning till kreditinstitutet i fråga och som ska nekas rätt till garanterad kompensation är uttömmande?
2)
Kan en person som enligt sin befattningsbeskrivning har rätt att planera, samordna och övervaka en gren av kreditinstitutets verksamhet eller en viss funktion, men inte kreditinstitutets verksamhet som helhet, och som inte har möjlighet att ge order eller fatta beslut som är bindande för andra personer, betraktas som en medlem av kreditinstitutets ledning eller någon annan av de personer som nämns i punkt 7 i bilaga 1 till direktivet? Ska innehållet i kreditinstitutets verksamhetsgren eller funktionens innehåll beaktas?
3)
Ska punkt 7 i bilaga 1 till direktivet tolkas så, att en medlemsstat får neka en person som enligt de rättigheter och skyldigheter som anges i vederbörandes befattningsbeskrivning inte kan betraktas som en medlem av kreditinstitutets ledning, men som i själva verket har ett betydande inflytande över de beslut som fattas av ledningen eller av de personer som är personligen ansvariga för detta institut, rätt till garanterad kompensation? Kan det i det sammanhanget vara relevant att inflytandet bara är informellt och bygger på personens auktoritet, kompetens och kunskaper i förhållande till kreditinstitutets verksamhet?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida uppräkningen i punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 av de insättningar som enligt den bestämmelsen får undantas är uttömmande, vilket innebär att medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning inte får föreskriva andra kategorier av insättare på vilka undantaget från insättningsgarantin är tillämpligt.
Domstolen erinrar inledningsvis om att det i artonde skälet i direktiv 94/19 anges att vissa kategorier av insättningar eller insättare kan uteslutas från garantisystemet. Enligt detta skäl ska sådana insättningar eller insättare vara särskilt angivna.
I artikel 7.2 i direktiv 94/19 anges att medlemsstaterna har möjlighet att bestämma att vissa kategorier av insättare eller insättningar ska undantas från garanti eller ges en lägre garanti och att dessa undantag finns angivna i bilaga I till direktivet. Det framgår inte på något sätt av denna bestämmelses ordalydelse att nämnda uppräkning är av vägledande karaktär eller att medlemsstaterna kan utvidga undantagen till att gälla andra insättare och insättningar än de som anges i bilaga I.
Vidare angav kommissionen klart och tydligt på sidan 18 i sin motivering till förslaget av den 4 juni 1992 (KOM(92) 188 slutligt) (
EGT C 163, s. 6
), vilket ledde till antagandet av direktiv 94/19, att förteckningen över undantag från det garantisystem som avses i bilaga I ”är uttömmande och att medlemsstaterna endast kan undanta de institutioner och personer som nämns i denna förteckning” medan alla andra undantag strider mot direktivet.
Det framgår slutligen av första skälet i direktiv 94/19 att detta direktiv har dubbla ändamål, nämligen att skydda insättarna i den händelse de insättningar som de anförtrott kreditinstituten blir indisponibla och att förstärka stabiliteten i banksystemet.
I detta syfte föreskrivs i artikel 3.1 i detta direktiv att varje medlemsstat ska säkerställa att ett eller flera system för garanti av insättningar införs inom dess territorium. Enligt direktivets artikel 7.1 ska dessa system säkerställa att täckningen för varje insättares sammanlagda insättningar är minst 50000 euro.
Som ett undantag från denna bestämmelse ger artikel 7.2 i direktiv 94/19 och bilaga I till detta direktiv medlemsstaterna möjlighet att undanta vissa insättningar eller insättare.
Eftersom de kategorier som anges i bilaga I till direktiv 94/19 utgör undantag i förhållande till huvudregeln i artikel 3 i samma direktiv ska de tolkas restriktivt (se, analogt, dom Fastweb, C‑19/13, EU: C:2014:2194, punkt 40).
Såsom generaladvokaten har angett i punkt 35 i sitt förslag till avgörande ska de kategorier som anges i punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 i syfte att fastställa vilka insättningar eller insättare som kan undantas från garantin emellertid definieras utifrån en funktionell synvinkel. Undantaget från insättningsgarantin är således tillämpligt på personer som utövar funktioner som med hänsyn till nationell rätt och affärspraxis i medlemsstaten kan anses omfattas av de beteckningar som anges i denna punkt i bilaga I, oavsett hur funktionen faktiskt benämns. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera om så är fallet.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden ska den första frågan besvaras på följande sätt: Uppräkningen i punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 av de insättningar som kan undantas är uttömmande, vilket innebär att medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning inte får föreskriva andra kategorier av insättare som inte, med hänsyn till de funktioner som de utövar, omfattas av de begrepp som är angivna i denna punkt, i syfte att tillämpa undantaget från insättningsgarantin på dem.
Den andra och den tredje frågan
Med sin andra och tredje fråga, som ska prövas tillsammans, önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 ska tolkas så, att medlemsstaterna från den garanti som föreskrivs i detta direktiv får undanta vissa personer i egenskap av medlemmar av ledningen eller i egenskap av andra personer som ingår i någon av kategorierna i punkt 7, på grundval av den funktion dessa personer har inom det berörda kreditinstitutet, såsom den funktion som Andrejs Surmačs innehade.
Det följer av fast rättspraxis att vid tolkningen av en unionsbestämmelse ska inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom Rosselle, C‑65/14,
EU:C:2015:339
, punkt 43 och där angiven rättspraxis). Även en unionsbestämmelses tillkomsthistoria kan vara relevant för tolkningen av densamma (dom Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./parlamentet och rådet, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, punkt 50).
Det kan först konstateras att det inte är möjligt att endast utifrån lydelsen av den aktuella bestämmelsen svara på den hänskjutande domstolens frågor. Punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 räknar nämligen endast upp de kategorier av insättare som kan undantas från garantin, utan att ange de skäl som motiverar dessa undantag och utan att ange vilken roll och funktion som dessa insättare förutsätts utöva för att omfattas av det undantag som fastställs i denna bestämmelse. Några sådana preciseringar återfinns inte heller i övriga bestämmelser i direktivet.
Vad vidare gäller de mål som eftersträvas med direktiv 94/19 framgår det av direktivets första skäl att det bland annat syftar till att skydda insättarna i deras rättsliga förhållande till kreditinstituten. Eftersom insättarna i de flesta fall inte förfogar över uppgifter eller besitter den kunskap som är nödvändig för att kunna utvärdera den verkliga ekonomiska ställningen hos det kreditinstitut som de har att göra med, saknar de nämligen möjlighet att bedöma risken för att dessa institut blir insolventa.
I detta hänseende anges i artonde skälet i direktiv 94/19 att endast de insättare som ”inte … behöver särskilt skydd” får uteslutas från garantin av medlemsstaterna.
Vad slutligen gäller direktivets tillkomsthistoria anges det på sidan 2 i motiveringen till kommissionens förslag (KOM(92) 188 slutligt) att detta direktiv syftar till att skydda de insättare ”som har för lite ekonomisk kunskap för att kunna skilja solida kreditinstitut från mindre solida sådana”. Vidare anges på sidan 18 i denna motivering att vissa av de insättare som anges i bilaga I kan uteslutas från garantin då de ”med svårighet kan betraktas som skyddsvärda för att de saknar kunskap eller är ekonomiskt mindre resursstarka” Det är uppenbart att det här görs en hänvisning till de personer som avses i punkt 7 bilaga I till direktiv 94/19.
Det följer av det ovan anförda att möjligheten att utesluta de insättare som räknas upp i punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 vilar på premissen att dessa personer i princip har en kunskapsnivå och sådana upplysningar om det kreditinstitut vilket de anförtror sina insättningar som merparten av insättare saknar. De personer som faller inom en av de kategorier som räknas upp i punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 kan således enligt denna bestämmelse undantas från garantin då de på grund av den funktion de innehar inom kreditinstitutet, eller deras anknytning till detta, förfogar över sådana upplysningar och har sådan kunskap att de känner till och kan bedöma kreditinstitutets verkliga ekonomiska ställning och de risker som är förknippade med dess verksamhet.
Ett sådant konstaterande finner stöd i en betraktelse av de övriga undantagen som anges i bilaga I till direktiv 94/19. Sålunda är ett av de skäl som motiverar möjligheten att undanta ”nära släktingar” och ”tredje man som handlar för de insättares räkning som avses i 7” den omständigheten att dessa personer kan förfoga över samma upplysningar som de personer som räknas upp i denna punkt 7 förfogar över.
Vad gäller den bedömning som ska göras mot bakgrund av dessa överväganden, av klaganden i det nationella målets situation, framgår det av beslutet om hänskjutande att kategorin ”medlemmar av ledningen” är den enda kategori av personer av de som anges i punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 som Andrejs Surmačs kan omfattas av.
Under dessa omständigheter kan det konstateras att en person i Andrejs Surmačs situation kan undantas, i egenskap av medlem av ledningen, från den garanti som föreskrivs i direktiv 94/19 om vederbörande, på grund av den funktion han eller hon utövar, förfogar över sådana upplysningar och har sådan kunskap som gör det möjligt för vederbörande att känna till och bedöma kreditinstitutets verkliga ekonomiska ställning liksom de risker som är förknippade med dess verksamhet.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida Andrejs Surmačs, i den situation som utgör bakgrund till det nationella målet, förfogade över upplysningar och hade sådan kunskap som avses i punkt 33 ovan, och huruvida han befann sig i den situation som anges i punkterna 35 och 36 ovan. Den hänskjutande domstolen ska härvid beakta samtliga relevanta omständigheter i målet och, i synnerhet, Andrejs Surmačs befattningsbeskrivning, den verksamhet han faktiskt utövade liksom det faktiska och rättsliga förhållandet mellan honom och bankens styrelse. Frågan huruvida Andrejs Surmačs var ansvarig för bankens hela verksamhet eller endast för en specifik verksamhetsgren är endast en av de omständigheter som ska beaktas vid denna kontroll.
Mot bakgrund av dessa överväganden ska den andra och den tredje frågan besvaras enligt följande: Punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19 ska tolkas så, att medlemsstaterna från den garanti som föreskrivs i detta direktiv får undanta personer i egenskap av medlemmar av ledningen, om de på grund av den funktion de innehar inom kreditinstitutet, oavsett vilken benämning denna funktion har, förfogar över sådana upplysningar och har sådan kunskap som gör det möjligt för dem att bedöma kreditinstitutets verkliga ekonomiska ställning och de risker som är förknippade med dess verksamhet.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Uppräkningen i punkt 7 i bilaga I till Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om system för garanti av insättningar, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/14/EG av den 11 mars 2009, av de insättningar som kan undantas är uttömmande, vilket innebär att medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning inte får föreskriva andra kategorier av insättare som inte, med hänsyn till de funktioner som de utövar, omfattas av de begrepp som är angivna i denna punkt, i syfte att tillämpa undantaget från insättningsgarantin på dem.

2)
Punkt 7 i bilaga I till direktiv 94/19, i dess lydelse enligt direktiv 2009/14, ska tolkas så, att medlemsstaterna från den garanti som föreskrivs i detta direktiv får undanta personer i egenskap av medlemmar av ledningen, om de på grund av den funktion de innehar inom kreditinstitutet, oavsett vilken benämning denna funktion har, förfogar över sådana upplysningar och har sådan kunskap som gör det möjligt för dem att bedöma kreditinstitutets verkliga ekonomiska ställning och de risker som är förknippade med dess verksamhet.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: lettiska