CELEX: 62009CJ0253
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
Sijoittautumisvapaus
Uudeksi ensisijaiseksi asunnoksi tarkoitetun kiinteistön ostaminen
Kiinteistöjen hankinnoista kannettavan veron perusteen määrittäminen
Myydyn asunnon arvon vähentäminen hankitun asunnon arvosta
Vähennyksen epääminen, jos myyty kiinteistö ei sijaitse kyseisen jäsenvaltion alueella

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Unkarin tasavalta ei ole noudattanut EY 18, EY
39 ja EY 43 artiklan sekä Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (EYVL 1994, L 1, s. 3; jäljempänä ETA-sopimus)
28 ja 31 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se kohtelee ensisijaiseksi asunnoksi tarkoitetun kiinteistön hankintaa Unkarissa
samaan tarkoitukseen käytetyn kiinteistön myynnin jälkeen eri tavalla sen mukaan, sijaitseeko myyty kiinteistö Unkarissa vai
jonkin muun jäsenvaltion alueella.

Asiaa koskevat kansalliset oikeussäännöt
Tuloverosta annetun vuoden 1995 lain nro CXVII (jäljempänä tuloverolaki), sellaisena kuin sitä sovellettiin 31.12.2007 asti,
63 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”– – Kiinteän omaisuuden ja siihen liittyvien oikeuksien myynnistä saatavasta tulosta maksettava vero on 25 prosenttia.
– – Maksettavasta verosta vähennetään (tai veroa ei peritä) kiinteän omaisuuden tai siihen liittyvien oikeuksien myynnistä
saatavan tulon siitä osasta maksettavan veron määrä (asunnonhankkimisvähennys), jonka yksityishenkilö on käyttänyt asumiskäyttöön
tarkoitetun kiinteistön hankkimiseen itselleen, läheiselle perheenjäsenelleen tai entiselle puolisolleen tulon saamista edeltäneiden
12 kuukauden tai sitä seuranneiden 60 kuukauden aikana (asunnonhankkimisvähennyksen syy).”
Asunnonhankkimisvähennys myönnettiin vain, jos sijoitus koski Unkarissa sijaitsevaa asunto-omaisuutta.
Veroista annetun vuoden 1990 lain nro XCIII (jäljempänä verolaki), sellaisena kuin sitä sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa,
1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Omaisuusveroa maksetaan omaisuuden perimisestä ja lahjoituksista sekä vastikkeellisesta omaisuuden luovuttamisesta.”
Verolain 2 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Säännöksiä omaisuuden lahjoittamisesta ja vastikkeellisesta omaisuuden luovutuksesta perittävästä verosta sovelletaan Unkarissa
sijaitsevaan kiinteään omaisuuteen ja tällaiseen omaisuuteen liittyviin oikeuksiin, jos kansainvälisissä sopimuksissa ei muuta
määrätä.”
Verolain 21 §:n 5 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos yksityinen hankkija myy toisen asuntonsa vuoden sisällä ennen hankintaa tai sen jälkeen, veron laskentaperusteena käytetään
hankitun omaisuuden bruttomääräisen markkina-arvon ja myydyn omaisuuden bruttomääräisen markkina-arvon välistä erotusta.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio kiinnitti 23.3.2007 päivätyssä virallisessa huomautuksessaan Unkarin hallituksen huomion siihen, että kiinteän omaisuuden
luovutusta koskeva Unkarin verolainsäädäntö saattoi olla ristiriidassa EY 18, EY 39, EY 43 ja EY 56 artiklassa ja ETA-sopimuksen
vastaavissa artikloissa taattujen oikeuksien kanssa.
Komissio väitti, että mainituilla verosäännöksillä syrjitään asunto-omaisuuden hankintaa Unkarissa silloin, kun sitä edeltää
edellisen asunnon myynti, koska säännöksissä säädetään edullisemmista edellytyksistä siinä tapauksessa, että viimeksi mainittu
asunto sijaitsi Unkarissa jonkin muun jäsenvaltion sijasta. Mainituilla säännöksillä verotetaan ankarammin sellaisen asunto-omaisuuden
hankintaa, johon liittyy edellisen asunnon myynti, jos viimeksi mainittu asunto ei sijainnut Unkarissa. Säännösten syrjivän
luonteen vuoksi niillä rajoitetaan työntekijöiden ja pääomien vapaata liikkuvuutta sekä sijoittautumisvapautta. Komissio totesi
myös, ettei se nähnyt mitään pätevää perustetta, jolla tällainen erilainen järjestelmä voitaisiin oikeuttaa.
Unkarin hallitus myönsi 8.8.2007 päivätyssä kirjeessään, että tuloverolain 63 §:n säännökset rikkovat voimassa olevaa unionin
oikeutta, ja ilmoitti aikeestaan antaa uutta lainsäädäntöä, jolla taataan verovelvollisille, ettei heitä kohdella syrjivästi
kiinteistön sijaintipaikan perusteella laskettaessa heidän tuloveroaan.
Verolain 21 §:n 5 momentin säännösten osalta Unkarin tasavalta sitä vastoin katsoi, ettei se rikkonut unionin oikeutta.
Unkarin tasavalta ilmoitti komissiolle 12.12.2007 päivätyllä kirjeellä, että Unkarin parlamentti oli antanut tiettyjen verotusta
koskevien lakien muuttamisesta vuoden 2007 lain nro CXXVI, joka oli tullut voimaan 1.1.2008. Tämän lain 19 §:llä muutetaan
tuloverolain 63 §:ää ja kumotaan säännökset, jotka koskivat verovähennystä, jota sovellettiin Unkarin alueella sijaitsevan
asunto-omaisuuden hankintaan.
Komissio pitäytyi tässä tilanteessa virallisessa huomautuksessa esittämässään kannassa ja antoi 27.6.2008 perustellun lausunnon,
jossa se kehotti Unkarin tasavaltaa toteuttamaan lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa
sen tiedoksi saamisesta.
Unkarin tasavalta vastasi perusteltuun lausuntoon 27.8.2008 päivätyllä kirjeellä ja toisti vastauksessaan näkemykset, jotka
se oli esittänyt 8.8.2007 päivätyssä kirjeessään.
Koska komissio ei ollut tyytyväinen tähän vastaukseen, se nosti nyt käsiteltävän kanteen.

Kanne

Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että riidanalainen lainsäädäntö ja erityisesti kiinteistöjen hankinnasta kannettavan veron laskentatapa
on EY 18, EY 39 ja EY 43 artiklan sekä ETA-sopimuksen 28 ja 31 artiklan vastainen, koska sillä saatetaan huonompaan asemaan
sellaiset unionin kansalaiset ja Euroopan talousalueen (ETA) jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka vapaata liikkuvuutta koskevaa
oikeuttaan käyttäessään haluavat hankkia kiinteistön Unkarista ja myydä samanaikaisesti toisessa Euroopan unionin tai ETA:n
jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteistönsä.
Komission mukaan kyseessä on välillinen vero.
Se väittää, että kyseinen vero kannetaan kaikista ensisijaiseksi asunnoksi tarkoitettujen kiinteistöjen hankinnoista Unkarissa
mutta että veroa voidaan alentaa tai se voidaan jopa poistaa, jos hankinnan kanssa tietyssä määrin samanaikaisesti myydään
ostajan edellinen asunto, edellyttäen, että viimeksi mainittu asunto sijaitsee Unkarissa. Vaikka kyseisen veron laskentaperusteena
verolain 21 §:n 5 momentin mukaan nimittäin onkin hankitun omaisuuden bruttomääräisen markkina-arvon ja myydyn omaisuuden
bruttomääräisen markkina-arvon välinen erotus, ainoastaan Unkarin alueella sijainneen myydyn omaisuuden arvo voidaan vähentää.
Tällä verojärjestelmällä luodun syrjinnän johdosta henkilöiden, jotka ostavat ensimmäistä kertaa Unkarissa ensisijaiseksi
asunnoksi tarkoitetun kiinteistön, tilanne on epäedullisempi, ja heidän kannaltaan on vähemmän houkuttelevaa ostaa uutta asuntoa
kyseisestä jäsenvaltiosta ja asettautua sinne kuin henkilöiden, jotka ostavat uudelleen tämänkaltaista omaisuutta heidän Unkarin
alueella jo omistamansa omaisuuden tilalle.
Komission mukaan henkilöiden, joilla oli ennen uuden ensisijaisen asuntonsa hankkimista Unkarista ensisijainen asunto jossain
muussa jäsenvaltiossa, tilanne saattoi olla sama kuin niiden henkilöiden, joilla jo oli tällainen asunto Unkarissa, eli ensin
mainitut olivat niin ikään joutuneet maksamaan mainitussa toisessa jäsenvaltiossa riidanalaista veroa määrältään vastaavan
veron hankkiessaan omaisuutta, joka oli tarkoitettu heidän ensisijaiseksi asunnokseen. Se seikka, että Unkarin lainsäädännön
mukaan myydyn omaisuuden myyntiarvoa ei voida vähentää ostetun uuden omaisuuden arvosta veron perustetta laskettaessa, jos
myyty omaisuus ei sijaitse Unkarissa, johtaa toisiinsa objektiivisesti rinnastettavien tilanteiden erilaiseen kohteluun ja
on näin ollen syrjintää.
Sijoittautumisvapauden loukkaamisesta komissio katsoo, että mainitun vapauden käyttämisen kannalta merkitystä ei ole sillä,
toisin kuin Unkarin tasavalta on esittänyt, että nyt tarkasteltava lain säännös koskee asuintarkoitukseen käytettäviä kiinteistöjä
eikä liikekiinteistöjä. Ei nimittäin ole mahdotonta, että itsenäinen ammatinharjoittaja päättää käyttää ammattitoimintansa
harjoittamispaikkana ensisijaista asuntoaan.
Komission mukaan samaa johtopäätöstä on EY 18 artiklan perusteella samoista syistä sovellettava henkilöihin, jotka eivät harjoita
taloudellista toimintaa.
Komissio katsoo myös, että samoista syistä, joihin perustuu EY 39 ja EY 43 artiklan rikkominen, Unkarin tasavalta on jättänyt
noudattamatta myös ETA-sopimuksen 28 ja 31 artiklan – jotka koskevat sijoittautumisvapautta ja työntekijöiden vapaata liikkuvuutta
– mukaisia velvoitteitaan.
Lisäksi komissio toteaa, ettei tällaista syrjintää voida oikeuttaa yleistä etua koskevilla syillä.
Verojärjestelmän johdonmukaisuuteen perustuvista syistä komissio katsoo, ettei Unkarin tasavalta voi vedota asiassa C-204/90,
Bachmann, 28.1.1992 annettuun tuomioon (Kok., s. I-249) eikä asiassa C-471/04, Keller Holding, 23.2.2006 annettuun tuomioon
(Kok., s. I-2107). Vaikka pitääkin paikkansa, että tarpeella taata verojärjestelmän johdonmukaisuus voidaan oikeuttaa EY:n
perustamissopimuksella taattujen perusvapauksien käytön rajoittamista, tähän oikeuttamisperusteeseen nojautuva argumentti
voidaan hyväksyä vain, jos kyseinen veroetu on suorassa yhteydessä siihen, että se kompensoidaan kantamalla tietty vero. Riidanalaisessa
lainsäädännössä tarkoitettujen kiinteistöjen myyntien välillä ei kuitenkaan ole mitään suoraa verotuksellista yhteyttä.
Komissio katsoo lisäksi, että Unkarin hallituksen puolustuksekseen esittämällä alueperiaatteella – jonka mukaan verotustoimivaltaa
voidaan käyttää rajoituksetta valtion alueella oleviin mutta ei ulkomailla sijaitseviin kiinteistöihin – ei myöskään voida
oikeuttaa verolain 21 §:n 5 momentissa säädettyä toimenpidettä.
Komissio toteaa asiassa C-319/02, Manninen, 7.9.2004 annettuun tuomioon (Kok., s. I-7477, 49 kohta) viitaten, etteivät Unkarin
viranomaiset voi vedota myöskään verotulojen mahdolliseen vähentymiseen yleistä etua koskevana pakottavana syynä toimenpiteen
oikeuttamiseksi.
Edelleen asiassa Manninen annettuun tuomioon viitaten komissio pitää pätemättömänä myös oikeuttamisperustetta, jonka mukaan
Unkarin viranomaisten on Unkarissa sijaitsevan kiinteistön hankinnasta kannettavan veron määrää laskettaessa vaikea ottaa
huomioon muissa jäsenvaltioissa myytyjä kiinteistöjä ja näiden kiinteistöjen hankinnan yhteydessä maksettuja veroja. Vaikeuksilla,
jotka liittyvät sen määrittämiseen, missä määrin ulkomailla maksettu vero vastaa – sekä aineellisesti että laskentatavan suhteen
– riidanalaista veroa, ei voida missään tapauksessa pätevästi oikeuttaa nyt tarkasteltavaa syrjintää. Komissio myöntää kuitenkin,
että Unkarin tasavallalla on asiassa C-256/06, Jäger, 17.1.2008 annetun tuomion (Kok., s. I-123) mukaisesti oikeus asettaa
verovelvollisille tiettyjä vaatimuksia tarvitsemiensa tietojen saamiseksi, mutta tällaiset vaatimukset eivät saa missään tapauksessa
olla suhteettomia tavoitellun päämäärän kannalta.
Unkarin tasavalta korostaa, että riidanalaista veroa on pidettävä välittömänä verona, toisin kuin komissio on väittänyt, ja
sen mukaan kyseessä oleva verojärjestelmä ei ole sellainen, että sillä rikottaisiin EY 18, EY 39 ja EY 43 artiklaa tai ETA-sopimuksen
vastaavia artikloja. Toissijaisesti se väittää, että järjestelmä on joka tapauksessa oikeutettu yleistä etua koskevista syistä.
Ensinnäkin Unkarin tasavalta vetoaa siihen, että henkilöiden liikkumisvapautta ja sijoittautumisvapautta ei ole loukattu lähinnä
siitä syystä, ettei kyse ole toisiinsa objektiivisesti rinnastettavien tilanteiden välisestä syrjinnästä. Se kiistää komission
näkemyksen tältä osin ja katsoo, että toisiinsa objektiivisesti rinnastettavissa tilanteissa ovat kaikki sellaiset henkilöt,
jotka haluavat hankkia kiinteistön Unkarista ensimmäistä kertaa, eikä sillä, ovatko he hankkineet tällaista omaisuutta toisesta
jäsenvaltiosta, ole asian kannalta merkitystä. Toisiinsa objektiivisesti rinnastettavissa tilanteissa ovat niin ikään henkilöt,
jotka jo omistivat Unkarissa ensisijaisena asuntonaan käyttämänsä kiinteistön ja hankkivat mainitusta jäsenvaltiosta uuden
tällaisen kiinteistön aiemman tilalle.
Unkarin tasavallan mukaan henkilöiden, jotka myyvät Unkarissa sijaitsevan ensisijaisena asuntonaan käyttämänsä kiinteistön
hankkiakseen samasta jäsenvaltiosta jonkin muun samantyyppisen kiinteistön, tilanne ei sitä vastoin ole rinnastettavissa sellaisten
henkilöiden tilanteeseen, jotka myyvät muussa jäsenvaltiossa sijaitsevan ensisijaisena asuntonaan käyttämänsä kiinteistön
hankkiakseen Unkarista jonkin muun samantyyppisen kiinteistön. Näiden henkilöiden verotuksellinen kotipaikka voi olla eri,
koska ensin mainittuun ryhmään kuuluvien henkilöiden kotipaikka on Unkarissa ja jälkimmäiseen ryhmään kuuluvien kotipaikka
taas on ulkomailla. Jälkimmäiseen ryhmään kuuluvien henkilöiden aiemmin omistama omaisuus ei myöskään kuulu Unkarin vero-oikeuden
alueellisen eikä aineellisen soveltamisalan piiriin, kun taas ensin mainittuun ryhmään kuuluvien henkilöiden myymän omaisuuden
kohdalla tilanne on toinen.
Tässä Unkarin tasavalta tukeutuu aiempaan oikeuskäytäntöön ja erityisesti asiassa C-279/93, Schumacker, 14.2.1995 annettuun
tuomioon (Kok., s. I-225, 34 kohta) ja asiassa C-376/03, D., 5.7.2005 annettuun tuomioon (Kok., s. I-5821), joiden mukaan
tulo- ja varallisuusverotuksessa maassa asuvien henkilöiden tilanne ei yleensä ole rinnastettavissa ulkomailla asuvien henkilöiden
tilanteeseen eikä se seikka, että jäsenvaltio ei myönnä ulkomailla asuvalle eräitä maassa asuville myöntämiään veroetuja,
ole yleensä syrjintää. Lisäksi Unkarin tasavalta vetoaa väitteidensä tueksi asiassa C-512/03, Blanckaert, 8.9.2005 annettuun
tuomioon (Kok., s. I-7658) ja korostaa, että siinä kyseessä olleet säännökset ovat samankaltaisia kuin nyt kyseessä olevat
säännökset.
Unkarin tasavalta korostaa myös, ettei perustamissopimuksessa, sellaisena kuin sitä on oikeuskäytännössä tulkittu, taata unionin
kansalaiselle, että toiminnan harjoittamisen siirtäminen toiseen jäsenvaltioon olisi verotuksen kannalta neutraalia (ks. mm.
asia C-387/01, Weigel, tuomio 29.4.2004, Kok., s., I-4981, 55 kohta; asia C-365/02, Lindfors, tuomio 15.7.2004, Kok., s. I-7183,
34 kohta ja asia C-403/03, Schempp, tuomio 12.7.2005, Kok., s. I-6421, 45 kohta). Mainittu jäsenvaltio väittää näin ollen,
että nyt tarkasteltava järjestelmä noudattaa verotuksen alueperiaatetta, joka on tunnustettu unionin oikeudessa (ks. mm. asia
C-250/95, Futura Participations ja Singer, tuomio 15.5.1997, Kok., s. I-2471) ja jonka nojalla kansallisia verojärjestelmiä
sovelletaan rinnakkain ilman, että niiden välillä vallitsisi hierarkiaa.
Koska kansallisten verolainsäädäntöjen välisistä eroista mahdollisesti aiheutuvat vääristymät eivät kuulu liikkumisvapautta
koskevien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan, Unkarin tasavallan mukaan voidaan ajatella, että henkilöä, joka
on käyttänyt hyväkseen vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä, kohdellaan jäsenvaltiossa verotuksellisesti epäedullisemmin
pelkästään siitä syystä, että hän kuuluu toisen jäsenvaltion verotusvallan piiriin. Tällaista tilannetta ei kuitenkaan voida
itsessään pitää mainittuun henkilöön kohdistuvana syrjintänä eikä myöskään unionin oikeuden vastaisena liikkumisvapautta koskevan
oikeuden rajoituksena.
Unkarin tasavalta korostaa tässä yhteydessä, että verorasituksen määrittämisen lisäksi myös etujen myöntäminen kuuluu jäsenvaltioiden
verotukselliseen toimivaltaan. Niinpä riidanalainen lainsäädäntö on alueperiaatteen mukainen, eikä sillä rikota unionin oikeutta.
Perusoikeuksien mahdollinen rajoitus on tässä tilanteessa ainoastaan väistämätön seuraus jäsenvaltioiden verotusvallan alueellisesta
jakamisesta. Verotusvallan tasapainoisen jakautumisen säilyttäminen jäsenvaltioiden välillä on yleistä etua koskeva syy, jolla
tällaiset rajoitukset voidaan oikeuttaa.
Toissijaisesti Unkarin tasavalta katsoo vakiintuneen oikeuskäytännön (ks. em. asia Bachmann; asia C-300/90, komissio v. Belgia,
tuomio 28.1.1992, Kok., s. I-305; em. asia Manninen; em. asia Keller Holding ja asia C-379/05, Amurta, tuomio 8.11.2007, Kok.,
s. I-9569) perusteella, että riidanalainen verotusjärjestelmä on oikeutettu verojärjestelmän johdonmukaisuuteen perustuvista
yleistä etua koskevista syistä. Unionin tuomioistuin on hyväksynyt tällaisen oikeuttamisperusteen nyt tarkasteltavissa olosuhteissa,
jos asiassa on osoitettu, että kyseisen veroedun myöntäminen on suorassa yhteydessä sitä vastaavaan verorasitukseen, ja jos
etu ja rasitus koskevat samaa henkilöä ja samaa veroa. Nyt käsiteltävässä asiassa Unkarin tasavalta vahvistaa, että tällainen
yhteys on olemassa, kun otetaan huomioon se seikka, että ainoastaan henkilöt, jotka ovat jo hankkineet kiinteistön Unkarin
alueelta, voivat saada riidanalaisen veroedun Unkarissa sijaitsevan toisen kiinteistön hankinnan yhteydessä. Näin ollen on
kiistatonta, että kyseinen veroetu ja sitä vastaava verorasitus koskevat samaa henkilöä ja liittyvät samaan veroon.
Unkarin tasavalta myös kiistää komission väitteen, jonka mukaan riidanalaisella lainsäädännöllä pyrittäisiin ainoastaan välttämään
verovarojen väheneminen. Lainsäädännöllä pyritään siihen, että kaikista kiinteistöjen hankinnoista Unkarissa kannetaan hankitun
omaisuuden täydestä markkina-arvosta riidanalainen vero ainakin yhden kerran, ja samalla vältetään se, että varoja, joita
mainittu vero on rasittanut ensimmäisen hankinnan yhteydessä, rasitettaisiin enää uudestaan. Kyse on johdonmukaisesta kokonaisuudesta,
jota ei voida erottaa alueperiaatteen täytäntöönpanosta.
Lopuksi kyseinen jäsenvaltio väittää, että riidanalaisessa lainsäädännössä säädetyn veroedun ulottaminen ulkomaisiin kiinteistöihin
johtaisi käytännön ongelmiin, jotka ovat niin merkittäviä, että ne estäisivät järjestelmää toimimasta eikä mahdollisia väärinkäytöksiä
voitaisi enää estää.
Unkarin tasavalta muistuttaa lisäksi vastauskirjelmässään komission kannekirjelmästä ilmenevän, että se riitauttaa Unkarin
lainsäädännön siitä syystä, että sillä rajoitetaan vapaata liikkuvuutta ja sijoittautumisvapautta koskevan oikeuden käyttöä
sellaisten henkilöiden vahingoksi, jotka haluavat muuttaa ensisijaisen asuinpaikkansa Unkariin käyttämällä vapaata liikkuvuutta
ja sijoittautumisvapautta koskevaa oikeuttaan. Jos komissio olisi halunnut tutkia riidanalaista lainsäädäntöä siltä pohjalta,
että omaisuuden ostamista pidetään pelkästään sijoituksena eikä huomioon oteta asuinpaikan tai verotuksellisen kotipaikan
vaihdoksia, voidaan olettaa, että komissio olisi tällöin tutkinut lainsäädäntöä EY 56 artiklassa tarkoitetun pääomien vapaan
liikkuvuuden kannalta.
Koska komissio ei tuonut esiin viimeksi mainittua perusvapautta vaan ainoastaan henkilöiden vapaan liikkuvuuden, Unkarin tasavallan
mukaan on katsottava, että kanne koskee ainoastaan tilanteita, joissa henkilö, joka käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen,
muuttaa asuinpaikkansa Unkariin. Kyseinen jäsenvaltio katsoo siis, että asuinpaikan ja verotuksellisen kotipaikan vaihtaminen
oikeuttaa erottamaan henkilöt, jotka hankkivat asunnon Unkarista ensimmäistä kertaa, niistä henkilöistä, jotka hankkivat Unkarista
uuden asunnon kyseisessä valtiossa jo olevan edellisen asuntonsa tilalle.
Näin ollen Unkarin tasavalta, joka vetoaa päättelynsä tueksi asiassa C-67/08, Block, 12.2.2009 annettuun tuomioon (Kok., s.
I-883), väittää, ettei jäsenvaltiolla ole velvollisuutta ottaa huomioon unionin tai ETA:n toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan
asunnon markkina-arvoa.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että komissio ja Unkarin tasavalta ovat eri mieltä siitä, onko riidanalainen vero luokiteltava välittömäksi
vai välilliseksi veroksi.
Tästä on todettava, että riippumatta siitä, onko nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva vero välitön vai välillinen, tällaista
veroa ei ole yhdenmukaistettu unionissa, ja se kuuluu näin ollen jäsenvaltioiden toimivallan piiriin, mutta unionin tuomioistuimen
vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan niiden on kuitenkin tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta (ks.
mm. välittömästä verotuksesta asia C-334/02, komissio v. Ranska, tuomio 4.3.2004, Kok., s. I-2229, 21 kohta; asia C-155/09,
komissio v. Kreikka, tuomio 20.1.2011, 39 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C-10/10, komissio v. Itävalta,
tuomio 16.6.2011, 23 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen on tutkittava, rajoitetaanko kiinteän omaisuuden vastikkeellisten luovutusten verotusta koskevilla kansallisilla
säännöksillä ja erityisesti verolain 2 §:n 2 momentilla ja 21 §:n 5 momentilla komission väittämällä tavalla henkilöiden liikkumisvapauksia,
jotka vahvistetaan EY 18, EY 39 ja EY 43 artiklassa sekä ETA-sopimuksen 28 ja 31 artiklassa.
Perustamissopimuksen määräysten rikkomista koskevat kanneperusteet
EY 18, EY 39 ja EY 43 artiklan rikkomista koskevasta kanneperusteesta on muistutettava, että EY 18 artiklasta, jossa ilmaistaan
yleisesti jokaisella unionin kansalaisella oleva oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, on työntekijöiden
vapaan liikkuvuuden osalta erityismääräys EY 39 artiklassa ja sijoittautumisvapauden osalta EY 43 artiklassa (ks. asia C-345/05,
komissio v. Portugali, tuomio 26.10.2006, Kok., s. I-10633, 13 kohta; asia C-104/06, komissio v. Ruotsi, tuomio 18.1.2007,
Kok., s. I-671, 15 kohta; asia C-152/05, komissio v. Saksa, tuomio 17.1.2008, Kok., s. I-39, 18 kohta ja em. asia komissio
v. Kreikka, tuomion 41 kohta).
Näin ollen nyt tarkasteltavaa verojärjestelmää on ensin tutkittava EY 39 ja EY 43 artiklan kannalta ja vasta sen jälkeen suhteessa
EY 18 artiklaan sellaisten henkilöiden osalta, jotka siirtyvät jäsenvaltiosta toiseen asettuakseen sinne syistä, jotka eivät
liity taloudellisen toiminnan harjoittamiseen.
–       Kysymys siitä, onko asiassa rajoitettu EY 39 ja EY 43 artiklaa
Kaikilla henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevilla perustamissopimuksen määräyksillä on tarkoitus helpottaa unionin kansalaisten
kaikenlaista ammattitoiminnan harjoittamista koko Euroopan unionin alueella, ja kyseisten määräysten vastaisia ovat kaikki
toimenpiteet, joilla voi olla epäsuotuisa vaikutus näihin kansalaisiin, kun he haluavat harjoittaa taloudellista toimintaa
toisen jäsenvaltion alueella (ks. asia C‑464/02, komissio v. Tanska, tuomio 15.9.2005, Kok., s. I‑7929, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen;
em. asia komissio v. Portugali, tuomion 15 kohta; em. asia komissio v. Ruotsi, tuomion 17 kohta; em. asia komissio v. Saksa,
tuomion 21 kohta ja em. asia komissio v. Kreikka, tuomion 43 kohta).
Jäsenvaltion kansalaisille tunnustettu vapaus sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle sisältää muun muassa sen, että heillä
on oikeus ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia niillä samoilla edellytyksillä, jotka sijoittautumisvaltion
lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia (ks. mm. asia C-270/83, komissio v. Ranska, tuomio 28.1.1986, Kok., s. 273,
13 kohta ja asia C-47/08, komissio v. Belgia, tuomio 24.5.2011, 79 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa sekä
vastaavasti asia C-161/07, komissio v. Itävalta, tuomio 22.12.2008, Kok., s. I-10671, 27 kohta). Toisin sanoen EY 43 artiklassa
kielletään jäsenvaltiota säätämästä lainsäädännössään niiden henkilöiden osalta, jotka käyttävät hyväkseen oikeutta sijoittautua
sen alueelle, erilaisia edellytyksiä heidän toimintansa harjoittamiselle kuin mitä on määritelty jäsenvaltion omille kansalaisille
(em. asia komissio v. Itävalta, tuomio 22.12.2008, 28 kohta ja em. asia komissio v. Belgia, tuomio 24.5.2011, 79 kohta).
Komissio väittää, että riidanalainen lainsäädäntö on siitä syystä, että siinä kohdellaan ulkomaisia tai unkarilaisia verovelvollisia,
jotka myyvät Unkarin alueella sijaitsevaa omaisuutta, eri tavalla kuin niitä verovelvollisia, jotka myyvät kyseisen alueen
ulkopuolella sijaitsevaa omaisuutta, syrjivä ja omiaan saamaan viimeksi mainitut luopumaan käyttämästä vapaan liikkuvuuden
oikeuttaan ja sijoittautumisvapauttaan.
Komission  mukaan syrjintä siis aiheutuu siitä, että asuinpaikan vaihtoa toisesta jäsenvaltiosta Unkariin kohdellaan verotuksessa
epäedullisemmin kuin asuinpaikan vaihtoa Unkarin sisällä, koska se katsoo tässä yhteydessä, että verotuksellisen yhdenvertaisuusperiaatteen
nojalla ensin mainittua tilannetta, johon liittyy rajat ylittävä tekijä, olisi kohdeltava samalla tavoin kuin jälkimmäistä,
ja sen olisi oikeutettava riidanalaiseen veroetuun.
Tästä on muistutettava, että erittäin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syrjintää on voi olla ainoastaan erilaisten sääntöjen
soveltaminen toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa tai saman säännön soveltaminen erilaisissa tilanteissa (ks. mm. em. asia
Schumacker, tuomion 30 kohta; asia C‑383/05, Talotta, tuomio 22.3.2007, Kok., s. I-2555, 18 kohta ja asia C-182/06, Lakebrink
ja Peters-Lakebrink, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I-6705, 27 kohta).
Näin ollen kahden eri verovelvollisten ryhmän erilaista kohtelua voidaan pitää perustamissopimuksessa tarkoitettuna syrjintänä,
jos ryhmien tilanteet ovat toisiinsa rinnastettavissa kyseessä olevien verosääntöjen kannalta.
Tästä seuraa, että Unkarin tasavallan on nyt käsiteltävässä asiassa myönnettävä kyseinen veroetu verovelvollisille, jotka
myyvät kiinteistön Unkarin alueen ulkopuolella, vain, jos heidän tilanteensa voidaan nyt tarkasteltavan veron kannalta objektiivisesti
rinnastaa sellaisten verovelvollisten tilanteeseen, jotka myyvät Unkarin alueella sijaitsevan kiinteistön.
Unkarin tasavalta riitauttaa komission tästä esittämän johtopäätöksen ja väittää, etteivät tilanteet ole toisiinsa rinnastettavia.
Kyseisen jäsenvaltion mukaan riidanalaisen veroedun myöntäminen voidaan evätä sellaisen omaisuuden osalta, josta vero oli
aiemmin maksettu tai olisi tullut maksaa muussa jäsenvaltiossa, jos tämä jäsenvaltio olisi säätänyt tällaisesta julkisesta
maksurasituksesta. Koska riidanalaisen lainsäädännön soveltamisala – kuvatunlaisen julkisen maksurasituksen luonteen vuoksi
– kattaa vain Unkarissa sijaitsevat kiinteistöt, henkilöiden, jotka eivät olleet aiemmin hankkineet kiinteistöä kyseisestä
jäsenvaltiosta, tilanne ei ole rinnastettavissa niiden henkilöiden tilanteeseen, jotka jo omistivat tällaista omaisuutta,
ja näin ollen erilaisten sääntöjen soveltaminen näihin kahteen henkilöryhmään ei kyseisen jäsenvaltion mukaan ole perustamissopimuksessa
tarkoitettua syrjintää.
Tätä perustelua ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on tosin todettu, että kyseessä olevassa valtiossa asuvien ja ulkomailla asuvien tilanteet
eivät pääsääntöisesti ole rinnastettavissa toisiinsa välittömien verojen alalla, koska ulkomailla asuvan henkilön kyseessä
olevasta valtiosta saama tulo on useimmiten vain osa hänen kokonaistuloistaan, jotka hän saa pääasiallisesti asuinpaikaltaan,
ja koska ulkomailla asuvan kokonaistulojen ja henkilö- ja perhekohtaisen tilanteen perusteella määritettävää henkilökohtaista
veronmaksukykyä voidaan arvioida helpoimmin siellä, missä on hänen henkilökohtaisten etujensa ja varallisuusetujensa keskus,
joka yleensä on hänen tavanomainen asuinpaikkansa (ks. em. asia Schumacker, tuomion 31 ja 32 kohta; asia C-391/97, Gschwind,
tuomio 14.9.1999, Kok., s. I-5451, 22 kohta ja asia C-169/03, Wallentin, tuomio 1.7.2004, Kok., s. I-6443, 15 kohta).
Näin ollen se, ettei jäsenvaltio anna ulkomailla asuvalle henkilölle tiettyjä sellaisia veroetuja, jotka se myöntää kyseisessä
jäsenvaltiossa asuville, ei pääsääntöisesti ole syrjivää, koska maassa asuvien ja ulkomailla asuvien tilanteiden välillä on
objektiivisia eroja sekä tulolähteen että henkilökohtaisen veronmaksukyvyn tai henkilö- ja perhekohtaisen tilanteen osalta
(ks. em. asia Schumacker, tuomion 34 kohta; em. asia Gschwind, tuomion 23 kohta; asia C-234/01, Gerritse, tuomio 12.6.2003,
Kok., s. I-5933, 44 kohta ja em. asia Wallentin, tuomion 16 kohta).
On kuitenkin huomattava, että nämä periaatteet on kehitetty oikeuskäytännössä, joka koskee tuloveroa eli alaa, jolla objektiiviset
erot verovelvollisten välillä – kuten tulolähde, henkilökohtainen veronmaksukyky tai henkilö- ja perhekohtainen tilanne –
voivat vaikuttaa verovelvollisen verotukseen, ja lainsäätäjä ottaa tällaiset erot yleensä huomioon. Tilanne ei kuitenkaan
ole tällainen riidanalaisen veron suhteen, sillä se määritetään myytyjen kiinteistöjen hinnan perusteella. Unkarin tasavalta
ei ole myöskään väittänyt – eikä näin ilmene mistään oikeudenkäyntiaineistoon sisältyvästä seikasta –, että verovelvollisten
henkilökohtaiset olosuhteet otettaisiin huomioon kyseistä veroa maksettaessa.
Tässä tilanteessa riidanalaisen veron kannalta arvioituna ainoa ero Unkarista uuden ensisijaisen asunnon hankkivien Unkarin
ulkopuolella asuvien henkilöiden – mukaan luettuina Unkarin kansalaiset, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen
unionissa – ja Unkarissa asuvien henkilöiden – olivatpa he Unkarin tai jonkin muun jäsenvaltion kansalaisia – välillä perustuu
heidän aiemman ensisijaisen asuntonsa sijaintipaikkaan. Molemmissa tapauksissa kyseessä olevat henkilöt ovat ostaneet kiinteistön
Unkarista asettautuakseen sinne asumaan, ja aiemman ensisijaisen asuntonsa oston yhteydessä toiset ovat maksaneet riidanalaiseen
veroon nähden samanluonteisen veron aiemmassa asuinvaltiossaan, kun taas toiset ovat maksaneet riidanalaisen veron Unkarissa.
Tällaisissa olosuhteissa sen hyväksyminen, että jäsenvaltio voisi pelkästään sillä perusteella, että unionin kansalaisen ensimmäinen
ensisijainen asuinpaikka sijaitsee jossakin toisessa jäsenvaltiossa, vapaasti kohdella häntä eri tavalla, tekisi henkilöiden
vapaata liikkuvuutta koskevat säännöt sisällyksettömiksi (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Ranska, tuomio 28.1.1986, 18
kohta; yhdistetyt asiat C-397/98 ja C-410/98, Metallgesellschaft ym., tuomio 8.3.2001, Kok., s. I-1727, 42 kohta ja asia C-418/07,
Papillon, tuomio 27.11.2008, Kok., s. I-8947, 26 kohta).
Edellä esitetyn perusteella – ja kuten komissio on perustellusti todennut – kaikkien henkilöiden, jotka vaihtavat ensisijaista
asuinpaikkaansa unionin ja ETA:n alueella, tilanteet ovat toisiinsa rinnastettavissa riippumatta siitä, tapahtuuko vaihdos
Unkarin alueen sisällä vai vaihdetaanko asuinpaikka Unkariin jäsenvaltiosta, jossa aiempi asuinpaikka sijaitsi.
Tämän tultua selvitetyksi on muistutettava, että syrjinnän olemassaolon osoittamiseksi tilanteen, johon liittyy yhteisöulottuvuus,
rinnastettavuutta täysin jäsenvaltion sisäiseen tilanteeseen on tutkittava myös ottamalla huomioon kyseessä olevilla kansallisilla
säännöksillä tavoiteltu päämäärä (ks. mm. em. asia Papillon, tuomion 27 kohta).
Oikeudenkäyntiaineistosta ilmenee, että nyt tarkasteltavan kansallisen lainsäädännön tarkoituksena on kantaa kaikista kiinteistöjen
hankinnoista vero, jonka perusteena on hankitun kiinteistön täysi markkina-arvo, mutta välttää samalla se, että varoja, joita
mainittu vero on rasittanut myydyn kiinteistön hankinnan yhteydessä, rasitettaisiin uudestaan myöhemmän hankinnan yhteydessä.
Kun tarkastellaan tilanteiden rinnastettavuutta toisiinsa, tavoite verottaa kiinteistöjen hankintaan sijoitettua pääomaa vain
yhden kerran voidaan periaatteessa saavuttaa sekä silloin, kun myyty kiinteistö sijaitsee Unkarin alueella, että silloin,
kun kiinteistö sijaitsee muun jäsenvaltion alueella.
Verolain tavoitteen kannalta nämä kaksi tilannetta ovat siis objektiivisesti toisiinsa rinnastettavia.
Näin ollen riidanalainen verojärjestelmä johtaa epäyhdenvertaiseen kohteluun sen perusteella, missä myyty kiinteistö sijaitsee.
Komission väittämästä, jonka mukaan riidanalainen lainsäädäntö voi saada henkilöt luopumaan asunnon ostamisesta Unkarissa,
on muistutettava, että – kuten edellä todetaan – epäämällä riidanalaisen veroedun henkilöiltä, jotka hankkivat Unkarista kiinteistön
ensisijaiseksi asunnokseen, vaikka he ovat myyneet tai ovat myymässä toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaa edellistä ensisijaista
asuntoaan, kyseisellä lainsäädännöllä aiheutetaan näille henkilöille raskaampi verorasitus kuin niille, jotka saavat mainitun
veroedun.
Tällaisessa tilanteessa ei ole mahdotonta, että riidanalainen lainsäädäntö voi tietyissä tapauksissa saada henkilöt, jotka
käyttävät EY 39 ja EY 43 artiklaan perustuvaa oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja sijoittautumisvapauteen, luopumaan asunnon
ostamisesta Unkarista.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että verolain 2 §:n 2 momentti ja 21 §:n 5 momentti muodostavat EY 39 ja EY 43 artiklassa
vahvistettujen henkilöiden liikkumisvapauksien rajoituksen sikäli kuin niillä saatetaan kiinteistöjen hankinnasta kannettavan
veron suhteen henkilöt, jotka haluavat asettautua Unkariin ostamalla sieltä kiinteistön, epäedullisempaan asemaan kuin henkilöt,
jotka muuttavat kyseisen jäsenvaltion sisällä, koska mainituilla säännöksillä ei sallita ensin mainittujen henkilöiden saavan
edukseen kyseessä olevaa veroetua kiinteistöä ostaessaan.
–       Kysymys siitä, voidaanko rajoitukset oikeuttaa
Hyvin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansalliset toimenpiteet, jotka voivat haitata perustamissopimuksessa
taattujen perusvapauksien käyttämistä tai tehdä näiden vapauksien käyttämisestä vähemmän houkuttelevaa, voidaan silti hyväksyä
edellyttäen, että niillä on yleisen edun mukainen tavoite, että niillä voidaan taata tämän tavoitteen saavuttaminen ja että
niillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks. mm. em. asia komissio v. Kreikka, tuomion 51
kohta).
Niinpä on tutkittava, voidaanko näiden kahden verovelvollisryhmän välinen erilainen kohtelu oikeuttaa yleistä etua koskevilla
pakottavilla syillä, kuten tarpeella säilyttää verojärjestelmän johdonmukaisuus.
Oikeuskäytännössä on jo todettu, että tarpeella säilyttää verojärjestelmän johdonmukaisuus voidaan oikeuttaa säännöstö, jolla
voidaan rajoittaa perustamissopimuksessa taattuja perusvapauksia (ks. mm. em. asia Bachmann, tuomion 21 kohta; em. asia Manninen,
tuomion 42 kohta; asia C-157/07, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomio 23.10.2008, Kok., s. I-8061, 43
kohta ja asia C-182/08, Glaxo Wellcome, tuomio 17.9.2009, Kok., s. I-8591, 77 kohta).
Jotta tähän tarpeeseen pohjautuva perustelu voitaisiin hyväksyä, on kuitenkin selvitettävä, että kyseinen veroetu on suorassa
yhteydessä siihen, että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero (ks. mm. em. asia Manninen, tuomion 42 kohta; asia C-524/04,
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, tuomio 13.3.2007, Kok., s. I-2107, 68 kohta ja em. asia Amurta, tuomion 46
kohta).
Tästä on todettava, että verolailla luotu järjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että henkilön, joka ostaa Unkarissa sijaitsevan
kiinteistön ensisijaiseksi asunnokseen ja myy mainitussa laissa säädetyssä määräajassa niin ikään Unkarissa sijaitsevan edellisen
asuntonsa, ei ole maksettava veroa ostamansa omaisuuden koko määrästä vaan ainoastaan ostamansa omaisuuden markkina-arvon
ja myymänsä omaisuuden markkina-arvon välisestä erotuksesta. Näin ollen veron kohteena on ainoastaan vielä verottamatta oleva
osa omaisuuden hankintaan sijoitetuista varoista.
Jos myyty omaisuus sitä vastoin sijaitsee muussa jäsenvaltiossa kuin Unkarin tasavallassa, jälkimmäisellä ei ole verotusoikeutta
siihen toimenpiteeseen, jonka henkilö, joka on päättänyt hankkia Unkarista kiinteistön ensisijaiseksi asunnokseen, toteutti
tässä muussa jäsenvaltiossa. Koska nyt tarkasteltavassa säännöstössä säädetään, että kyseisen veroedun voivat kiinteistön
hankinnan yhteydessä saada ainoastaan henkilöt, jotka ovat jo maksaneet riidanalaisen veron vastaavanlaisen omaisuuden hankinnan
yhteydessä, tämän veroedun rakenne heijastaa symmetristä logiikkaa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti
em. asia Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomion 42 kohta).
Jos nimittäin verovelvolliset, jotka eivät ole aiemmin maksaneet kyseistä veroa riidanalaisen verojärjestelmän mukaisesti,
voisivat saada nyt tarkasteltavan veroedun, he saisivat perusteetta etua sellaisen verotuksen seurauksena, jota heidän edelliseen,
Unkarin alueen ulkopuolella toteutettuun hankintaansa ei ole kohdistunut.
Tämän seurauksena edellä kuvatussa järjestelmässä myönnetyn veroedun ja alkuperäisen maksusuorituksen välillä on suora yhteys.
Kyseinen veroetu ja sitä vastaavaa verorasitus koskevat sekä samaa henkilöä että samaa veroa.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että näitä kahta edellytystä eli sitä, että kyse on samasta verosta ja samasta verovelvollisesta,
on pidetty riittävinä edellä mainitun yhteyden osoittamiseksi (ks. mm. asia C-35/98, Verkooijen, tuomio 6.6.2000, Kok., s.
I-4071, 58 kohta; asia C-168/01, Bosal, tuomio 18.9.2003, Kok., s. I-9409, 29 ja 30 kohta sekä em. asia Krankenheim Ruhesitz
am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomion 42 kohta). Lisäksi on korostettava, ettei komissio ole nimenomaisesti riitauttanut sitä,
että kyseinen veroetu on myönnetty samalle verovelvolliselle ja saman veron osalta.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että verolain 2 §:n 2 momentissa ja 21 §:n 5 momentissa säädetty rajoitus on oikeutettu
tarpeella taata verojärjestelmän johdonmukaisuus.
Jotta rajoitus voisi kuitenkin olla tällä perusteella oikeutettu, sen on lisäksi – kuten tämän tuomion 69 kohdassa muistutetaan
– oltava tavoitteeseen soveltuva ja siihen nähden oikeasuhteinen.
Tästä on todettava, että kyseessä oleva rajoitus soveltuu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa arvioituna tällaisen
päämäärän saavuttamiseen sikäli kuin se toteutetaan täysin symmetrisesti, koska nyt tarkasteltavassa verojärjestelmässä voidaan
ottaa huomioon ainoastaan Unkarissa sijaitsevan myydyn kiinteistön arvon ja hankitun kiinteistön arvon välinen erotus (ks.
vastaavasti Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomion 44 kohta).
Rajoitus on myös oikeasuhteinen tavoitteeseen nähden. Yhtäältä on muistutettava, että nyt tarkasteltavan säännöstön tarkoituksena
on erityisesti välttää sitä, että ostettaessa Unkarista toinen ensisijainen asunto edelliseen ensisijaiseen ja sittemmin myytyyn
asuntoon sijoitetusta pääomasta kannettaisiin kaksinkertainen vero. Toisaalta on huomattava, että Unkarin tasavallalla ei
ole mitään verotusoikeutta kiinteistöjen luovutuksiin muissa jäsenvaltioissa, kuten tämän tuomion 74 kohdassa todetaan.
Näissä olosuhteissa viimeksi mainittujen luovutusten huomioon ottaminen kyseessä olevan veron perusteen alentamiseksi johtaisi
siihen, että niitä kohdeltaisiin kuin niistä olisi jo kannettu riidanalainen vero, vaikka näin ei olisi tehtykään. Tällainen
tilanne olisi ilmeisen selvästi vastoin edellä mainittua kaksinkertaisen verotuksen välttämisen tavoitetta Unkarin verojärjestelmässä.
Vaikka myös muissa jäsenvaltioissa toteutettuihin kiinteistöjen luovutuksiin on voinut kohdistua samankaltaisia tai jopa samanlaisia
veroja kuin nyt kyseessä oleva vero, unionin oikeuden nykytilassa jäsenvaltioilla on kuitenkin verotuksen alalla – unionin
oikeuden noudattamisen asettamissa rajoissa – tietty itsenäisyys, ja näin ollen niillä ei ole velvollisuutta mukauttaa omia
verotusjärjestelmiään muiden jäsenvaltioiden eri verotusjärjestelmiin estääkseen kaksinkertaisen verotuksen (ks. analogisesti
asia C-298/05, Columbus Container Services, tuomio 6.12.2007, Kok., s. I-10451, 51 kohta ja asia C-67/08, Block, tuomio 12.2.2009,
Kok., s. I-883, 31 kohta).
Tätä arviointia ei voida kyseenalaistaa sillä, että omaisuusveron perusteen laskentatavan vuoksi verovelvollinen voidaan vapauttaa
kyseisen veron maksamisesta hänen hankkiessaan myöhemmin Unkarissa sijaitsevan kiinteistön. Jos nimittäin toisen ostetun kiinteistön
arvo on alhaisempi kuin myydyn kiinteistön arvo, toisen hankinnan yhteydessä sijoitettuun pääomaan ei kohdistu mitään verotusta,
eikä verovelvollisella ole oikeutta mihinkään alennukseen ensimmäisen hankinnan yhteydessä maksamastaan verosta. Tällaisen
mekanismin perusteella voidaan katsoa, että nyt tarkasteltava järjestelmä muodostaa todellakin edun eikä piilotettua verovapautusta,
jonka voisivat saada ainoastaan Unkarissa asuvat henkilöt.
Näin ollen henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja sijoittautumisvapauden rajoitus voidaan oikeuttaa verojärjestelmän johdonmukaisuuden
säilyttämiseen liittyvillä syillä.
–       Kysymys siitä, onko asiassa rajoitettu EY 18 artiklaa
Henkilöistä, jotka eivät asu Unkarissa eivätkä harjoita siellä taloudellista toimintaa, on todettava, että kansallinen lainsäädäntö,
jolla tietyt oman maan kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan pelkästään sen vuoksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan
liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on EY 18 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja
vapauksia koskeva rajoitus (ks. asia C-406/04, De Cuyper, tuomio 18.7.2006, Kok., s. I-6947, 39 kohta; asia C-192/05, Tas-Hagen
ja Tas, tuomio 26.10.2006, Kok., s. I-10451, 31 kohta sekä yhdistetyt asiat C-11/06 ja C-12/06, Morgan ja Bucher, tuomio 23.10.2007,
Kok., s. I-9161, 25 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ei voida pätevästi kiistää sitä, että veron perusteen alentamisen epääminen henkilöiltä, jotka
muuttavat unionin alueella muista kuin taloudellisen toiminnan harjoittamiseen liittyvistä syistä, voi eräissä tapauksissa
saada kyseiset henkilöt luopumaan EY 18 artiklassa taattujen perusvapauksien käyttämisestä.
Oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että tällainen rajoitus voi olla unionin oikeuden kannalta oikeutettu, jos se perustuu
objektiivisiin, yleistä etua koskeviin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin ja jos se on
oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään (ks. em. asia De Cuyper, tuomion 40 kohta;
em. asia Tas-Hagen ja Tas, tuomion 33 kohta ja em. yhdistetyt asiat Morgan ja Bucher, tuomion 33 kohta).
Tästä on todettava, että edellä 69–85 kohdassa esitettyä johtopäätöstä EY 39 ja EY 43 artiklan rajoittamisen oikeuttamisesta
on samoilla perusteilla sovellettava myös EY 18 artiklan rikkomista koskevaan kanneperusteeseen (ks. asia C-522/04, komissio
v. Belgia, tuomio 5.7.2007, Kok., s. I-5701, 72 kohta; em. asia komissio v. Saksa, tuomion 30 kohta ja em. asia komissio v.
Kreikka, tuomion 60 kohta).
ETA-sopimuksen määräysten rikkomista koskevat kanneperusteet
Komissio väittää myös, että Unkarin tasavalta on jättänyt noudattamatta työntekijöiden vapaata liikkuvuutta ja sijoittautumisvapautta
koskevien ETA-sopimuksen 28 ja 31 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
Tästä on todettava, että vapaaseen liikkuvuuteen ja sijoittautumisvapauteen kohdistuvat rajoitukset kieltävät säännöt, jotka
sisältyvät ETA-sopimuksen 28 ja 31 artiklaan, ovat sisällöltään samat kuin EY 39 ja EY 43 artiklassa määrätyt säännöt (ks.
mm. em. asia komissio v. Belgia, tuomio 5.7.2007, 76 kohta).
Näin ollen kanneperusteet, jotka koskevat henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja sijoittautumisvapauden loukkaamista, on todettava
perusteettomiksi.
Koska mitään kanneperusteista ei ole hyväksytty, komission kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Unkarin tasavalta on vaatinut komission velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: unkari.