CELEX: 62012CJ0321
Socijalna sigurnost
Uredba (EEZ) br. 1408/71
Članak 28. stavak 2. točka (b)
Davanja iz zdravstvenog osiguranja
Umirovljenici koji imaju pravo na starosnu mirovinu u više država članica
Boravište u drugoj državi članici
Pružanje davanja u naravi u državi boravišta
Trošak davanja
Država članica čijem je ‚zakonodavstvu’ umirovljenik najdulje podlijegao
Pojam

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (
SL 1997, L 28, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (
SL L 392, str. 1
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između F. van der Heldera i D. Farringtona protiv College voor zorgverzekeringen (Odbor za zdravstveno osiguranje, u daljnjem tekstu: CVZ) radi plaćanja doprinosa u zakonskom sustavu obveznog zdravstvenog osiguranja koji se primjenjuje u Nizozemskoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 1. Uredbe br. 1408/71 uređuje, pod naslovom „Definicije”:
„Za potrebe ove Uredbe:
[…]
j)
pojam ‚zakonodavstvo’ u pogledu svake države članice znači, svi zakoni i ostali propisi te sve druge postojeće ili buduće provedbene mjere koje se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 4. stavcima 1. i 2. ili na posebna nedoprinosna davanja obuhvaćena člankom 4. stavkom 2a.
[…]
r)
‚razdoblja osiguranja’ znači razdoblja doprinosa ili razdoblja zaposlenja ili samozaposlenja koja su utvrđena ili uzeta u obzir kao razdoblja osiguranja prema zakonodavstvu na temelju kojeg su navršena ili se smatraju navršenima, te sva razdoblja koja se takvima smatraju u slučajevima kada ih navedeno zakonodavstvo smatra izjednačenima s razdobljima osiguranja […]”
Članak 4. ove Uredbe, pod naslovom „Materijalno područje primjene”, u stavku 1. određuje:
„Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
a)
davanja za slučaj bolesti i majčinstvo;
b)
invalidska davanja, uključujući ona namijenjena održavanju ili poboljšanju sposobnosti zarađivanja;
c)
davanja za slučaj starosti;
d)
davanja za nadživjele osobe;
e)
davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;
f)
posmrtna pripomoć;
g)
davanja za nezaposlenost;
h)
obiteljska davanja.”
Glava III. navedene uredbe sadrži odredbe koje se odnose na različite kategorije davanja. Poglavlje 1. glave III. iste uredbe obrađuje davanja za slučaj bolesti i majčinstva. Odjeljak 5. toga poglavlja, pod naslovom „Umirovljenici i članovi njihovih obitelji” obuhvaća članke od 27. do 34. Uredbe 1408/71.
Članak 27. ove uredbe, pod naslovom „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu nekoliko država ako postoji pravo na davanja u naravi u državi boravišta”, propisuje:
„Umirovljenik koji ima pravo na mirovinu prema zakonodavstvu dviju ili više država članica, od kojih je jedna ta država članica na čijem državnom području boravi i koji ima pravo na davanja prema zakonodavstvu države članice u kojoj ima boravište, uzimajući u obzir prema potrebi odredbe članka 18. i Priloga VI., prima ta davanja zajedno s članovima svoje obitelji od ustanove mjesta boravišta o trošku te ustanove, kao da je dotična osoba umirovljenik čija se mirovina isplaćuje isključivo u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj ima boravište.”
Članak 28. navedene uredbe, pod naslovom „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu jedne ili više država u kojima ne postoji pravo na davanja u državi boravišta”, propisuje:
„1.   Umirovljenik koji ima pravo na mirovinu u skladu sa zakonodavstvom jedne države članice ili na mirovinu u skladu sa zakonodavstvom dviju ili više država članica i koji nema pravo na davanja u skladu sa zakonodavstvom države članice na čijem državnom području ima boravište, ostvaruje, međutim, takva davanja za sebe i članove svoje obitelji, ako bi uzimajući prema potrebi u obzir odredbe članka 18. i Prilog VI. imao na to pravo prema zakonodavstvu države članice ili bar jedne države članice nadležne za mirovine, da ima boravište na državnom području takve države. Davanja se pružaju pod sljedećim uvjetima:
a)
davanja u naravi pružaju se u korist ustanove iz stavka 2. od strane ustanove mjesta boravišta kao da je dotična osoba umirovljenik prema zakonodavstvu države na čijem državnom području ima boravište i kao da ima pravo na takva davanja.
[…]
2.   U slučajevima obuhvaćenim stavkom 1., troškove davanja u naravi snosi ustanova kao što je utvrđeno prema sljedećim pravilima:
[…]
b)
ako umirovljenik ima pravo na spomenuta davanja na temelju zakonodavstava dviju ili više država, troškove će snositi nadležna ustanova države članice koja najduže primjenjuje svoje zakonodavstvo na tog umirovljenika; ako primjena ovog pravila rezultira time da nekoliko ustanova bude nadležno za troškove davanja, troškove će snositi ustanova koja primjenjuje zakonodavstvo kojem je umirovljenik zadnje podlijegao.”
Članak 28.a iste uredbe pod naslovom „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu jedne ili više država članica različitima od države boravišta kada postoji pravo na davanja u državi boravišta” navodi:
„Ako umirovljenik koji ima pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva države članice, ili na mirovinu na temelju zakonodavstava dviju ili više država članica, ima boravište na državnom području države članice na temelju čijeg zakonodavstva pravo na davanja u naravi ne podliježe uvjetima osiguranja ili zaposlenosti, niti se isplaćuje mirovina, trošak davanja u naravi koja se pružaju njemu i članovima njegove obitelji snosit će ustanova jedne od država članica nadležnih za mirovine, utvrđene prema pravilima koja su određena člankom 28. stavkom 2. u mjeri potrebnoj da umirovljenik i članovi njegove obitelji ostvare pravo na takva davanja, na temelju zakonodavstva koje primjenjuje spomenuta ustanova, kao da imaju boravište na državnom području države članice gdje se nalazi ta ustanova.”
Članak 33. Uredbe br. 1408/71, pod naslovom „Doprinosi koje plaćaju umirovljenici”, navodi:
„1.   Ustanova države članice koja je nadležna za isplatu mirovine i koja primjenjuje zakonodavstvo koje određuje umanjenje mirovina za doprinose za bolest i majčinstvo, ovlaštena je za takva umanjenja, određena u skladu s odnosnim zakonodavstvom, od mirovina koje isplaćuje takva ustanova, u mjeri u kojoj trošak davanja na temelju članaka 27., 28., 28.a, 29., 31. i 32. snosi ustanova navedene države članice.
2.   Ako je u slučaju iz članka 28.a stjecanje prava na davanje za slučaj bolesti ili za majčinstvo uvjetovano uplatom doprinosa ili sličnim uplatama prema zakonodavstvu države članice na čijem državnom području osoba ima boravište, na temelju takvog boravišta ti doprinosi se neće uplaćivati.”
Sukladno članku 36. stavku 1. ove uredbe, davanja u naravi koja pruža ustanova jedne države članice u ime ustanove iz druge države članice, na temelju posebno odredaba članaka 28., 28.a i 33. navedene uredbe, u potpunosti se nadoknađuju.
Članak 95. Uredbe (EEZ) Vijeća br. 574/72 od 21. ožujka 1972., kojom se utvrđuje postupak provedbe Uredbe br. 1408/71, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom (EZ) br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1223/98 od 4. lipnja 1998. (
SL L 168, str. 1
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 574/72) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 52.), predviđa da iznos davanja u naravi koji se pruža u skladu s odredbama članaka 28. i 28.a Uredbe br. 1408/71 nadoknađuju nadležne ustanove onim ustanovama koje su pružile navedena davanja na temelju paušalnog iznosa koji je najbliži stvarnim troškovima, čiji su načini izračuna određeni ovom odredbom.
Nizozemsko pravo
Prije 1. siječnja 2006. Zakon o zdravstvenim fondovima (Ziekenfondswet, u daljnjem tekstu: ZFW) predviđao je zakonski sustav obveznog zdravstvenog osiguranja samo za one zaposlenike čiji je prihod bio niži od određenog praga. Osobe koje nisu potpadale pod taj sustav sklapale su umjesto toga, u svrhu pokrivanja rizika bolesti, ugovore o osiguranju s osiguravajućim društvima na privatnoj osnovi.
Ovaj obvezni zakonski sustav također se primjenjivao pod određenim uvjetima i na umirovljenike koji nisu imali boravište, a ostvarivali su pravo na mirovinu na temelju zakona koji je uređivao opće starosno osiguranje (Algemene Ouderdomswet, u daljnjem tekstu: AOW), i osobe koje su imale pravo na mirovinu na temelju zakona koji je uređivao osiguranje zbog nesposobnosti za rad (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering).
Nakon 1. siječnja 2006. Zakon o zdravstvenom osiguranju (Zorgverzekeringswet, u verziji primjenjivoj od 1. kolovoza 2008., u daljnjem tekstu: ZVW) uvodi zakonski sustav obveznog zdravstvenog osiguranja za sve osobe koje imaju boravište ili rade u Nizozemskoj.
Članak 69. navedenog Zakona glasi kako slijedi:
„1.   Osobe koje imaju boravište u inozemstvu koje, primjenom uredbe Vijeća Europskih zajednica ili primjenom uredbe usvojene na temelju Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili ugovora iz područja socijalne sigurnosti, u slučaju potrebe imaju pravo na zdravstvenu skrb ili na naknadu troškova iste, na način kako propisuje zakonodavstvo o zdravstvenom osiguranju u državi u kojoj imaju boravište, moraju se prijaviti u [CVZ] osim ako, prema sadašnjem zakonu, ne potpadaju pod sustav obveznog osiguranja.
2.   Osobe navedene u prvom podstavku plaćaju doprinos koji je određen odlukom ministra. Dio doprinosa koji je utvrđen tom odlukom smatra se, za primjenu Zakona o naknadama za zdravstvene usluge [(Wet op de zorgtoeslag)], doprinosom za zdravstveno osiguranje.
[…].
4.   [CVZ] je dužan provoditi odredbe prvog podstavka i u njemu navedenih međunarodnih propisa, kao i odluke koje se odnose na obračunavanje i naplatu doprinosa koji su navedeni u drugom podstavku […]”
Osim toga, prije i nakon 1. siječnja 2006. Opći zakon o posebnim zdravstvenim troškovima osigurava cjelokupno stanovništvo za slučaj izvanrednih zdravstvenih troškova (Algemene wet bijzondere ziektekosten) koje ne pokrivaju ni ZFW i ZVW, a ni privatna osiguranja.
Glavni postupak i prethodno pitanje
F. van der Helder je nizozemski državljanin u mirovini koji od 1991. živi u Francuskoj. Tijekom profesionalne karijere živio je i radio u različitim državama članicama. Od kolovoza 1997. prima, na temelju nizozemskog zakonodavstva, mirovinu na osnovi AOW‑a. Iznos mirovine odgovarao je uplaćenim doprinosima za 43 navršene godine osiguranja u toj državi članici. Svoja prava stekao je na osnovi boravišta u jednom dijelu, a u drugom dijelu na temelju dobrovoljnog osiguranja. Pored toga F. van der Helder prima mirovinu na osnovi zakonodavstva Republike Finske, gdje je bio osiguran između 1980. i 1987. Također je korisnik starosne mirovine na temelju zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.
D. Farrington je britanski državljanin u mirovini koji od svibnja 2004. živi u Španjolskoj. Tijekom svoje profesionalne karijere živio je i radio u više država članica, među ostalim i u Ujedinjenoj Kraljevini i Nizozemskoj. Od travnja 2006. prima temeljem nizozemskog zakonodavstva mirovinu na osnovi AOW‑a. Iznos mirovine odgovarao je uplaćenim doprinosima za 35 navršenih godina osiguranja u toj državi članici. Pored toga D. Farrington prima mirovinu na osnovi zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine, gdje je radio između 1957. i 1972.
Do 1. siječnja 2006. ni F. van der Helden ni D. Farrington nisu bili obvezni biti dio nizozemskog zakonskog sustava zdravstvenog osiguranja. Imali su privatno zdravstveno osiguranje. Međutim, budući da su imali boravište u Nizozemskoj, i F. van der Helden i D. Farrington bili su osigurani na temelju Općeg zakona o posebnim zdravstvenim troškovima.
Nakon stupanja na snagu ZVW‑a, 1. siječnja 2006., CVZ je smatrao da bi F. van der Helder i D. Farrington ‐ s obzirom na to da bi, da su imali boravište u Nizozemskoj, potpadali pod zakonski sustav obveznog zdravstvenog osiguranja koji predviđa ZVW, i s obzirom na to da nemaju pravo na starosnu mirovinu u državi članici u kojoj imaju boravište, a tijekom svoje profesionalne karijere bili su najdulje osigurani na osnovi nizozemskog zakonodavstva iz područja socijalne sigurnosti ‐ bili korisnici davanja u naravi u državi članici svoga boravišta čije troškove bi snosila Nizozemska, u skladu s člancima 28. i 28.b Uredbe br. 1408/71.
Također, CVZ je odlučio ustegnuti od mirovina koje se isplaćuju F. van der Helderu i D. Farringtonu iznos doprinosa, predviđen člankom 69. ZVW‑a, iz zakonskog sustava obveznog zdravstvenog osiguranja uvedenog tim zakonom.
Rješavajući žalbu koju su F. van der Helder i D. Farrington podnijeli protiv presuda koje je u prvom stupnju donio Rechtbank Amsterdam, Centrale Raad van Beroep primjećuje da troškove davanja u naravi, s obzirom na to da tužitelji u glavnom postupku imaju pravo na mirovine u najmanje dvije države članice, snosi, sukladno članku 28. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 1408/71, nadležna ustanova države članice čijem „zakonodavstvu” su umirovljenici najdulje podlijegali.
Taj sud smatra da se pojam „zakonodavstvo” može tumačiti na najmanje tri različita načina.
Prema prvom tumačenju, koje su podržali F. van der Helder i D. Farrington, navedeni pojam odnosi se na zakonodavstvo o davanjima za slučaj bolesti i majčinstva. Iako F. van der Helder i D. Farrington ne osporavaju da su najdulje bili zaposleni u Nizozemskoj i najdulje podlijegali nizozemskom zakonodavstvu iz područja socijalne sigurnosti, oni međutim nikada nisu bili uključeni u zakonski sustav zdravstvenog osiguranja u Nizozemskoj ili su, u svakom slučaju, bili uključeni u razdoblju kraćem od onoga tijekom kojeg su bili pokriveni zdravstvenim osiguranjem u drugim državama članicama. U predmetnom slučaju, države članice koje bi trebale snositi trošak davanja u naravi u državi boravišta bile bi Finska odnosno Ujedinjena Kraljevina. Ovo tumačenje je, tvrdi se, prihvatio Regeringsrätten (Vrhovni upravni sud Švedske) u presudi br. 4381‑10 od 14. prosinca 2011., Wehmeyer. U slučaju da se slijedi ovakvo zaključivanje, bilo bi potrebno znati treba li uzeti u obzir samo zakonsko zdravstveno osiguranje ili također i osiguranje zbog bolesti i majčinstva kako bi se utvrdilo „zakonodavstvo” države članice pod kojim su podnositelji bili najdulje osigurani.
Prema drugom tumačenju, kojega se pridržava Rechtbank, a podržava ga i sud koji je uputio zahtjev, pojam „zakonodavstvo” usmjeren je na mirovinsko osiguranje koje čini osnovu aktualne mirovine zainteresiranih. Ovo tumačenje, tvrdi se, proizlazi iz presude Rundgren od 10. svibnja 2001. (C‑389/99, Zb.
,
str. I‑3731., točke 44. do 49.). Ono bi također bilo u skladu s načinom financiranja sustava zdravstvenog osiguranja kroz doprinose zasnovane na prihodima zainteresiranih osoba, koji se u slučaju umirovljenika naplaćuju u obliku umanjenja mirovine. Kada bi se ovo tumačenje zadržalo, bilo bi ipak potrebno utvrditi ima li potrebe uzeti u obzir cjelokupno razdoblje sudjelovanja u sustavu mirovinskog osiguranja nezavisno od pravnog temelja i stvarnog plaćanja doprinosa. Osim toga, postavlja se pitanje treba li odbiti razdoblja sudjelovanja u dobrovoljnom sustavu osiguranja.
Napokon, prema trećem tumačenju, koje je podržao CVZ, pojam „zakonodavstvo” uključuje zakonodavstvo koje se odnosi na socijalnu sigurnost u cijelosti. Prema CVZ‑u, cilj je članka 28. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 da država članica u čiji je sustav socijalne sigurnosti osoba uplaćivala doprinose najdulje vrijeme snosi teret troškova nakon umirovljenja. Ovo tumačenje podupire članak 1. točka (j) te uredbe, koji definira pojam „zakonodavstvo” upućujući na članak 4. istoga propisa. Ako bi se slijedilo ovo zaključivanje, postavilo bi se pitanje treba li uračunati razdoblja sudjelovanja u dobrovoljnom sustavu osiguranja.
U tim okolnostima Centrale Raad van Beroep odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Odnosi li se pojam zakonodavstva kojem je umirovljenik najdulje vrijeme podlijegao, u smislu članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe […] br. 1408/71, na zakonodavstvo koje se odnosi na davanja zbog bolesti i majčinstva, zakonodavstvo koje se odnosi na starosne mirovine ili na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. ove uredbe, koje su bile primjenjive na temelju glave II. iste uredbe.”
Na zahtjev nacionalnog suda predsjednik Suda odlučio je na temelju članka 53. stavka 3. Poslovnika Suda da se ovom predmetu da prednost pri odlučivanju.
O prethodnom pitanju
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 28. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da se „zakonodavstvom” kojem je umirovljenik najdulje vrijeme podlijegao iz te odredbe smatra ono koje se odnosi na davanja za slučaj bolesti i majčinstva, ono koje se odnosi na mirovine ili cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na sve grane socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. te uredbe koje su bile primjenjive.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je ovo pitanje postavljeno u okviru spora o zakonitosti odluka nizozemskih vlasti o umanjenjima mirovina koje isplaćuju nizozemskom i britanskom državljaninu koji su korisnici mirovina na temelju zakonodavstava više država članica, koje ne uključuju Francusku i Španjolsku gdje dotični imaju boravište, s obzirom na davanja za slučaj bolesti u naravi pružena, na temelju članka 28. Uredbe br. 1408/71, u državi članici njihova boravišta u kojoj nemaju pravo na takva davanja. Navedene odluke donesene su u Nizozemskoj nakon 1. siječnja 2006. po stupanju na snagu novoga sustava obveznog zdravstvenog osiguranja iz ZVW‑a, koji se, zamijenivši prethodno važeći sustav previđen ZFW‑om koji se primjenjivao samo na one zaposlene čiji prihodi su bili niži od određenog praga, od tada primjenjuje na sve osobe koje imaju boravište ili rade u toj državi članici.
U tom pogledu, treba podsjetiti da članak 28. Uredbe br. 1408/71 znači „kolizijsko pravilo” koje omogućuje utvrđivanje ustanove, osobito za umirovljenike koji ostvaruju pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva više država članica, a borave u državi članici u kojoj nemaju pravo na davanja za slučaj bolesti i majčinstva, od koje se navedene usluge mogu naplatiti, kao i primjenjivog zakonodavstva (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. siječnja 1980., Jordens‑Vosters, 69/79, Zb.
,
str. 75., točka 12.; Rundgren, gore navedena, točke 43. i 44.; od 3. srpnja 2003., van der Duin i ANOZ Zorgverzekeringen, C‑156/01, Zb.
,
str. I‑7045., točka 39., kao i od 14. listopada 2010., van Delft i dr., C‑345/09, Zb.
,
str. I‑9879., točka 38.).
U skladu s člankom 28. stavkom 1. navedene uredbe, ti umirovljenici primaju davanja za slučaj bolesti i majčinstva od nadležne ustanove u državi članici svoga boravišta, u mjeri u kojoj bi imali prava na isto na temelju zakonodavstva države koja bi bila nadležna za isplatu mirovine kada bi imali boravište na njenom državnom području (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude van der Duin i ANOZ Zorgverzekeringen, točke 40., 47. i 53., kao i van Delft i dr., točka 39.).
Na temelju članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1408/71, kada je više država članica nadležno za pitanje mirovina, trošak davanja za slučaj bolesti i majčinstva u naravi snosi ona među njima koja se određuje s obzirom na duljinu razdoblja tijekom kojega je umirovljenik podlijegao zakonodavstvu svake pojedine od država članica, odnosno nadležna ustanova države članice „čijem zakonodavstvu je umirovljenik najdulje podlijegao.”
U predmetnom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se CVZ ocijenio nadležnim tražiti od tužitelja u glavnom postupku plaćanje doprinosa s obzirom na davanja u naravi za slučaj bolesti pružena, sukladno članku 28. Uredbe br. 1408/71, u državi članici njihova boravišta, iz razloga što su, na temelju stavka 2. točke (b) iste odredbe, najdulje podlijegali nizozemskom sustavu socijalne sigurnosti. Ovo tumačenje u predmetnom postupku dijele nizozemska i švedska vlada.
S druge strane, tužitelji u glavnom postupku u svojim očitovanjima u bitnome navode kako se navedena odredba odnosi na zakonodavstvo u pogledu davanja za slučaj bolesti i majčinstva. Estonska i finska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine kao i Komisija smatraju da bi bilo potrebno pozvati se na nacionalno zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, za tumačenje odredbe prava Unije potrebno je voditi računa o njezinom tekstu, kontekstu i njezinim ciljevima (vidjeti gore navedenu presudu Rundgren, točka 41. i navedenu sudsku praksu).
U pogledu teksta koji se koristi u članku 28. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 1408/71, točno je da, kako je istakao F. van der Helder, ova odredba u prvom dijelu svoje prve rečenice upućuje na zakonodavstvo koje se odnosi na davanja za slučaj bolesti i majčinstva.
Međutim, jedna takva okolnost ne bi trebala biti odlučujuća u cilju davanja odgovora nacionalnom sudu. Ovaj dio prve rečenice doista cilja jedino na pozivanje na prirodu davanja koja čine predmet glave III. Uredbe br. 1408/71, iako se pojam „zakonodavstvo” ugrađen u drugi dio te rečenice, koji je predmet ovog pitanja, podudara s utvrđenjem države članice kao one koja ima troškove davanja u odnosnom slučaju umirovljenika koji svoja prava ostvaruju na temelju „zakonodavstva” jedne ili više država članica.
Uostalom, ako je točno da članak 1. točka (j) Uredbe br. 1408/71 određuje pojam „zakonodavstvo” kao upućivanje, u biti, na nacionalne propise koji se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti iz članka 4. stavaka 1. i 2. ove uredbe, kao i na posebna davanja nedoprinosnog karaktera iz članka 4. stavka 2.a iste, ne bi trebalo zaključiti da primjena tog pojma u drugim odredbama navedene uredbe sustavno upućuje na ukupnost grana i sustava socijalne sigurnosti.
Doista, kao što iznosi i finska vlada na valjanoj osnovi, članak 1. točka (j) i članak 4. stavak 1. i 2.a Uredbe br. 1408/71 imaju za cilj samo razgraničenje materijalnog područja primjene ove uredbe, isključujući, osobito, ugovorne odredbe. Te odredbe nipošto ne služe u svrhu određivanja pojedinačnih pravila primjenjivih na različite kategorije davanja koja čine glavu III. iste uredbe.
U danim uvjetima bilo bi korisno, radi utvrđenja dosega pojma „zakonodavstvo” kojem su nositelji najdulje podlijegali, iz članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe 1408/71, pozvati se na kontekst i cilj te odredbe.
U tom pogledu, korisno je primijetiti da se članak 28. Uredbe br. 1408/71 kao i članci 27. i 28.a., glave III., poglavlja 1., odjeljka 5. navedene uredbe odnosi na prava umirovljenika na davanja za slučaj bolesti ili zbog majčinstva.
Članak 27. Uredbe br. 1408/71 bavi se situacijom umirovljenika koji ostvaruje pravo na mirovinu na temelju zakonodavstava više država članica, uključujući državu članicu na čijem državnom području boravi, i koji ima pravo na davanja u toj državi. Članak 28. te uredbe, kako je već utvrđeno u točkama 31. i 32. ove presude, bavi se situacijom umirovljenika koji ostvaruje pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva jedne ili više država članica koje su različite od njegove države boravišta, i koji nema pravo na davanja u ovoj zadnje navedenoj državi. Članak 28.a navedene uredbe uređuje situaciju koja se može usporediti s onom iz članka 28., uz razliku što pravo na davanja postoji u državi boravišta (presuda Rundgren, gore navedena, točka 43.).
U sustavu koji uređuju članci 27., 28. i 28.a., ustanova koja snosi troškove davanja za slučaj bolesti ili zbog majčinstva uvijek je ustanova države članice nadležne za pitanja mirovina, s obzirom na to da bi umirovljenik imao pravo na ta davanja na temelju zakonodavstva te države članice ako bi boravio na njenom državnom području (vidjeti, u tom smislu, presudu Rundgren, gore navedenu, točka 46.).
U tom pogledu, članak 28.a Uredbe br. 1408/71, koji se odnosi na situaciju u kojoj država boravišta umirovljenika ne daje osnovu za prava na davanja u naravi pod uvjetom osiguranja ili zaposlenja, nego također izričito predviđa da „trošak [davanja] snosi ustanova jedne od država članica nadležnih za pitanje mirovine”, tako da taj trošak ne snosi država članica na čijem državnom području zainteresirani boravi samo zbog činjenice da on tamo ima boravište. Cilj te odredbe je da se ne kažnjavaju države članice čije zakonodavstvo daje pravo na davanja u naravi samo na osnovi boravišta na njihovom državnom području, utvrđujući ustanovu koja će snositi trošak davanja u naravi u tim državama na temelju propisa identičnih onima koji se primjenjuju, na temelju članka 28. navedene uredbe, u slučajevima država članica koje ne priznaju takva prava (vidjeti, u tom smislu, presudu Rundgren, gore navedenu, točka 45.).
Sud je dakle već presudio, na temelju tih propisa, da ustanova iz mjesta boravišta pruža davanja u naravi umirovljenicima za račun i na trošak ustanove jedne od država članica nadležnih za pitanja mirovina (vidjeti gore navedene presude Rundgren, točka 45., kao i van Delft i dr., točka 39.).
Iz toga proizlazi da sustav koji se uvodi člancima 27., 28. i 28.a Uredbe br. 1408/71 uspostavlja vezu između nadležnosti za isplatu mirovina i obveze snošenja troškova za davanja za slučaj bolesti ili majčinstva u naravi, s obzirom na to da je ova obveza uzgredna stvarnoj nadležnosti iz područja mirovina (vidjeti presudu Rundgren, gore navedenu, točka 47.).
Kao što je nezavisni odvjetnik u biti naznačio u točkama 48. do 51. svoga mišljenja, takvim sustavom može se izbjeći, sukladno cilju koji slijedi članak 28.a Uredbe br. 1408/71, kako je navedeno u točki 45. ove presude, kažnjavanje država članica čije zakonodavstvo omogućuje pravo na davanja za slučaj bolesti ili majčinstva samo na osnovi boravišta na njihovom državnom području.
Slijedi da je „zakonodavstvo” kojem je umirovljenik najdulje podlijegao, iz članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1408/71, ono zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.
Shodno tome, kada su zainteresirane osobe, kao u glavnom predmetu, umirovljenici koji imaju pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva više država članica i koji borave u državi članici u kojoj nemaju pravo na davanja za slučaj bolesti i majčinstva u naravi, troškove davanja, na temelju te odredbe snosi država članica nadležna za pitanje mirovina prema zakonodavstvu kojem su zainteresirane osobe podlijegale najdulje vrijeme.
Ovo tumačenje potkrijepljeno je člankom 33. Uredbe br. 1408/71, i upravo ta odredba omogućuje državi članici koja je nadležna za isplatu mirovine i koja primjenjuje zakonodavstvo koje predviđa umanjenja mirovina za doprinose za slučaj bolesti ili majčinstva da umanji mirovine koje ona isplaćuje, kad se ta davanja pružaju na njezin trošak u državi umirovljenikova boravišta na temelju članaka 27., 28. i 28.a ove uredbe.
Isto potvrđuje i članak 95. Uredbe br. 574/72, iz kojeg proizlazi, sukladno članku 36. Uredbe br. 1408/71, da davanja za slučaj bolesti i zbog majčinstva u naravi pružena umirovljenicima u njihovoj državi boravišta, u svakom slučaju, nadoknađuje država članica koja je nadležna za isplatu mirovine, koja stoga snosi najveći rizik vezan uz pružanje davanja za slučaj bolesti u naravi u državi članici u kojoj umirovljenik boravi (vidjeti, u tom smislu, gore navedene odluke van der Duin i ANOZ Zorgverzekeringen, točka 44., kao i van Delft i dr., točka 79.).
U obrazloženju svoje odluke sud koji je uputio zahtjev, među ostalim, pita treba li uzeti u obzir samo razdoblja obveznog osiguranja i ona koja su u vezi s plaćanjem doprinosa u svrhu članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 14018/71, izuzimajući razdoblja dobrovoljnog osiguranja i ona razdoblja koja nisu imala vezu s plaćanjem bilo kojih doprinosa.
Međutim, iz podataka dostavljenih ovom Sudu nije razvidno da bi odgovor na to pitanje bio, kao što to potvrđuju F. van der Helder, nizozemska vlada i Komisija u odgovoru na pitanje Suda tijekom rasprave, takve prirode da bi potaknuo utvrđivanje, u glavnom predmetu, države članice koja snosi troškove davanja u pitanju, s obzirom na to da je zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine, a kojem su tužitelji u glavnom postupku najdulje podlijegali, u svakom slučaju, nizozemsko zakonodavstvo.
U tim okolnostima, s obzirom na to da je pitanje hipotetske prirode, na njega ne treba odgovarati (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, Zb.
,
str. I‑5667., točku 27.).
Stoga na postavljeno pitanje treba odgovoriti da se članak 28. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u smislu da je „zakonodavstvo” kojem je umirovljenik najdulje podlijegao, iz te odredbe, ono zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

Članak 28. stavak 2. točka (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 2006., kako je izmijenjena Uredbom br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., potrebno je tumačiti u smislu da se „zakonodavstvom” kojem je umirovljenik najdulje podlijegao, iz te odredbe, smatra ono zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski