CELEX: 62009CJ0262
A tőke szabad mozgása
Jövedelemadó
A külföldi forrású osztalék után ténylegesen fizetett társasági adóra vonatkozó igazolás
Az osztalék kettős adóztatásának elkerülése
Adójóváírás a belföldi társaságok által fizetett osztalék esetében
A beszámítható külföldi adóval kapcsolatban megkövetelt bizonyítékok

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 56. cikk és az EK 58. cikk értelmezésére vonatkozik, amelyek helyébe 2009.
december 1‑je óta az EUMSZ 63. cikk és EUMSZ 65. cikk lépett.
E kérelmet a W. Meilicke, valamint H. C. Weyde és M. Stöffler mint az 1997. május 3‑án elhunyt H. Meilicke örökösei és a Finanzamt
Bonn‑Innenstadt (bonni belvárosi adóhivatal, a továbbiakban: Finanzamt) között az 1995–1997. évek során az elhunyt részére
Dániában és Hollandiában letelepedett társaságok által fizetett osztalék adóztatása tárgyában folyamatban lévő eljárásban
terjesztették elő.

Jogi háttér

A közösségi jog
Az EK‑Szerződésnek az Európai Közösség politikáinak szentelt harmadik része „A személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad
mozgása” címet viselő III. címének a „Tőke‑ és fizetési műveletek” című 4. fejezetében található EK 56. cikk (1) bekezdése
kimondja:
„E fejezet rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra
vonatkozó minden korlátozás.”
Az EK 58. cikk (1) bekezdése előírja:
„Az 56. cikk rendelkezései nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy:
a)      alkalmazzák adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely vagy a tőkebefektetés helye alapján az adózók között
különbséget tesznek;
[...]”
Az EK 58. cikk (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az (1) és (2) bekezdésben említett intézkedések és eljárások nem szolgálhatnak az 56. cikkben meghatározott szabad tőkemozgásra
és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül.”
A tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december
19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelv (HL L 336., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 63. o.) 2. cikkének (1) bekezdése
a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Egy tagállam illetékes hatósága egy adott ügyben kérheti egy másik tagállam illetékes hatóságát az 1. cikk (1) bekezdésében
említett információ átadására. […]”.

Az 1995–1997. évekre vonatkozóan alkalmazandó német jog
Az 1993. szeptember 13‑i törvénnyel (BGBl. 1993 I., 1569. o.) módosított, a jövedelemadóról szóló, 1990. szeptember 7‑i törvény
(Einkommensteuergesetz; BGBl. 1990 I., 1898. o., a továbbiakban: EStG) 1., 2. és 20. §‑a szerint a Németországban honos és
így Németországban teljes körű jövedelemadó‑kötelezettség alá eső személy által kapott osztalék tőkejövedelemként e tagállamban
adóköteles.
Az 1993. szeptember 13‑i törvénnyel módosított, a társasági adóról szóló, 1991. március 11‑i törvény (Körperschaftsteuergesetz,
BGBl. 1991 I., 638. o., a továbbiakban: KStG) 27. §‑ának (1) bekezdése alapján a Németországban teljes körű társaságiadó‑kötelezettség
alá eső tőketársaságok által fizetett osztalék ezen adó címén legfeljebb 30%‑os adókulcs szerint adóztatható. Ez az adózás
előtti jövedelem 70%‑ának osztalékként való kifizetésével, illetve a kapott osztalék 30/70, vagyis 3/7 részére vonatkozó adójóváírás
formájában történik.
Az EStG‑nek a Bíróság C‑292/04. sz., Meilicke és társai ügyben 2007. március 6‑án hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑1835. o.)
fényében értelmezett 36. §‑a (2) bekezdése második mondatának 3. pontja értelmében ezen adójóváírás a Németországban vagy
más tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső tőketársaságok által fizetett osztalékra vonatkozik. Következésképpen
a Németországban teljes körű jövedelemadó‑kötelezettség alá eső adóalanyok a német vagy külföldi társaságoktól kapott osztalék
után jogosultak a hivatkozott adójóváírásra.
Az EStG 36. §‑a (2) bekezdése második mondata 3. pontja negyedik mondatának b) pontja szerint nem számítják be a társasági
adót többek között akkor, ha nem nyújtják be a KStG 44. és azt követő §‑ai szerinti adóigazolást.
A KStG 44. §‑a előírja:
„(1)      Az a teljes körű adókötelezettség alá eső társaság, amely saját számlájára olyan juttatásokat teljesít, amelyek a részvényesek
esetében az EStG 20. §‑a (1) bekezdésének 1. vagy 2. pontja értelmében vett jövedelemnek minősülnek, a (2) bekezdésre is figyelemmel
köteles a részvényeseinek kérésre hivatalos hatósági formanyomtatványon társaságiadó‑igazolást kiadni, amelynek a következő
adatokat kell tartalmaznia:
1.      a részvényes neve és címe;
2.      a juttatás összege;
3.      a kifizetés időpontja;
4.      az EStG 36. §‑a (2) bekezdése 3. pontjának első mondata értelmében beszámítható társasági adó összege;
5.      az 52. § értelmében visszatérítendő társasági adó összege; elegendő, ha az adat egyetlen részvényre, egyetlen üzletrészre
vagy egyetlen nyereségrészesedési jogra vonatkozik;
6.      a juttatás azon mértéke, amelyre a 30. § (2) bekezdésének 1. pontjának értelmében vett tőkerészt felhasználtnak kell tekinteni;
7.      a juttatás azon mértéke, amelyre a 30. § (2) bekezdése 4. pontjának értelmében vett tőkerészt felhasználtnak kell tekinteni.
[…]”
Az adózás rendjéről szóló, 1976. március 16‑i törvény (Abgabenordnung, BGBl. 1976 I., 613. o., helyesbítés: BGBl. 1977 I.,
269. o.) 2002. október 1‑jén kihirdetett változatának (BGBl. 2002 I., 3866. o., helyesbítés: BGBl. 2003 I., 61. o.; a továbbiakban:
AO) 175. §‑a előírja:
„(1)      Adó megállapításáról szóló határozatot kell kibocsátani, azt hatályon kívül kell helyezni vagy módosítani kell,
[…]
2.      amennyiben a múltra adóügyi hatással bíró esemény következik be (visszaható hatályú esemény).
A 2. pont első mondatában említett esetekben az adó megállapításának határideje azon naptári évnek a lejártával kezdődik,
amelyben az esemény bekövetkezett.
[…]”
2004. december 9‑én az AO‑t az adó megállapításáról szóló határozat jogerős jellegére és e határozatnak a visszaható hatályú
esemény esetében történő módosítására tekintettel módosította az EU‑irányelvek nemzeti adójogba történő átültetéséről és további
rendelkezések módosításáról szóló törvény (Gesetz zur Umsetzung von EU-Richtlinien in nationales Steuerrecht und zur änderung
weiterer Vorschriften, BGBl. 2004 I. , 3310. o., a továbbiakban: módosított AO). Amint e módosító törvény 8. cikkéből következik,
a módosított AO 175. §‑a (2) bekezdésének második mondata a következőképpen szól:
„Egy igazolás vagy tanúsítvány utólagos kiadása vagy benyújtása nem minősül visszaható hatályú eseménynek.”
A módosított AO 175. §‑a (2) bekezdése második mondata időbeli hatályának a korlátozása céljából maga az adózás rendjéről
szóló törvény hatálybalépéséről szóló, 1976. december 14‑i törvény (Einführungsgesetz zur Abgabenordnung, BGBl. 1976 I., 3341. o.,
helyesbítés: BGBl. 1977 I., 667. o.; a továbbiakban: EGAO) 97. cikke (9) §‑ának (3) bekezdése módosult, és ettől kezdve a
következőképpen szól:
„A [módosított] AO 175. §‑a (2) bekezdésének második mondata alkalmazandó, amennyiben az igazolást vagy tanúsítványt 2004.
október 28‑át követően nyújtották be vagy adták ki. […]”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Németországban lakóhellyel rendelkező H. Meilicke Hollandiában és Dániában letelepedett társaságok részvényeit birtokolta.
Az 1995‑1997. évek során e részvények után összesen 39 631,32 DEM, vagyis 20 263,17 euró osztalékot kapott.
2000. október 30‑i levelükben az alapeljárás felperesei kérték a Finanzamttól az ezen osztalékok 3/7 részének megfelelő adójóváírásnak
a H. Meilicke nevében megállapított jövedelemadóból történő levonását.
A Finanzamt ezt a kérelmet elutasította azzal az indokkal, hogy csak a Németországban teljes körű adókötelezettség alá eső
társaságra kivetett társasági adó számítható be a jövedelemadóba.
Az alapeljárás felperesei e határozat ellen keresetet nyújtottak be a Finanzgericht Kölnhöz (kölni adóügyi bíróság), amely
a 2004. június 24‑i határozattal a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„Összeegyeztethető‑e az EK 56. cikk (1) bekezdésével és az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjával, illetve (3) bekezdésével
az [EStG] 36. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja, amely szerint csak a teljes körű adókötelezettség alá eső társaság vagy személyegyesülés
által fizetett társasági adó számítható be az EStG 20. §‑a (1) bekezdésének 1. vagy 2. pontja alapján a jövedelmek 3/7 része
erejéig a fizetendő jövedelemadó összegébe?”
A C‑319/02. sz. Manninen‑ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítéletet (EBHT 2004., I‑7477. o.) követően az alapügy felperesei
a 2005. január 7‑i, 2007. május 16‑i és 2007. november 23‑i beadványukkal úgy módosították a kérelmüket, hogy már nem a vitatott
osztalékok 3/7 része erejéig, hanem a dán eredetű bruttó osztalék 34/66 része és a holland eredetű bruttó osztalék 35/66 része
erejéig kérték társasági adó címén az adójóváírást.
A fent hivatkozott Meilicke és társai ügyben hozott ítélettel a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
„Úgy kell értelmezni az EK 56. és az EK 58. cikket, hogy azokkal ellentétes az olyan adójogi szabályozás, amelynek értelmében
a valamely tőketársaság általi osztalékfizetés esetén az adott tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényes
jogosult a felosztott nyereségre vonatkozó társaságiadó‑kulcs alapján kiszámított adójóváírásra, ha az osztalékfizető társaság
ugyanazon tagállamban honos, azonban nem jogosult erre, ha a hivatkozott társaság valamely más tagállamban honos.”
Ezen ítéletet követően a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügy felperesei számára el kell ismerni a kettő,
a felosztott nyereségre vonatkozó azon tagállam társaságiadó‑kulcsa alapján kiszámított adójóváírásra való jogosultságot,
amelyben az osztalékfizető társaságok letelepedtek.
A Finanzgericht Köln azonban megállapítja, hogy az ezen adó címén Hollandiában és Dániában ténylegesen fizetett összegeket
gyakorlatilag nem lehet meghatározni. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság bizonytalan a követendő eljárást, és
különösen azon konkrét számítást illetően, amely lehetővé tenné az alapügy felpereseinek járó adójóváírások összegének a meghatározását.
E tekintetben az említett bíróság három lehetséges megoldást vázol fel, vagyis először is egy olyan nemzeti szabály alkalmazását,
amely arról rendelkezik, hogy a külföldi forrású osztalékot terhelő társasági adó a belföldi társaságok által fizetett bruttó
osztalékra vonatkozóan alkalmazandó hányad mértékéig beszámítandó a jövedelemadóba, másodszor egy olyan külföldi társaságiadó‑kulcs
megbecslését, amely a külföldi forrású osztalékra alkalmazandó, vagy harmadszor a kivetett külföldi társasági adó összegének
a lehető legpontosabb meghatározását. Ezen utóbbi esetben a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy melyek
azok a bizonyítékok, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az adójóváírás számítását el lehessen végezni.
E körülmények között a Finanzgericht Köln ismét úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti
a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1.      Ellentétes‑e a tőkének az EK 56. cikk (1) bekezdése és az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontja, illetve (3) bekezdése szerinti
szabad mozgásával, a tényleges érvényesülés és az
effet utile
elvével az olyan rendelkezés − mint az EStG ([az alapügyben szóban forgó] időszakban hatályos) 36. §‑a (2) bekezdése második
mondatának 3. pontja −, amelynek értelmében a társasági adó a bruttó osztalék 3/7‑ed része erejéig a jövedelemadóba annyiban
számítható be, amennyiben nem olyan kifizetésekből származik, amelyek a saját tőke terhére történtek a KStG ([az alapügyben
szóban forgó] időszakban hatályos) 30. §‑a (2) bekezdésének 1. pontja értelmében, jóllehet egy más tagállamban letelepedett
társaságtól kapott osztalékot terhelő, ténylegesen megfizetett társasági adó gyakorlatilag nem állapítható meg, és magasabb
mértékű lehetne?
2.      Ellentétes‑e a tőke […] szabad mozgásával, a tényleges érvényesülés és az
effet utile
elvével az olyan rendelkezés − mint az EStG ([az alapügyben szóban forgó] időszakban hatályos) 36. §‑a (2) bekezdése második
mondata 3. pontja negyedik mondatának b) pontja −, amelynek értelmében a társasági adó [jövedelemadóba történő] beszámításához
a KStG ([az alapügyben szóban forgó] időszakban hatályos) 44. és azt követő §‑ai értelmében vett társaságiadó‑igazolás benyújtása
szükséges, amelynek többek között tartalmaznia kell a beszámítható társasági adó összegét, valamint a juttatás összetételét
a ráfordítható saját tőke különböző részei szerint a KStG ([az alapügyben szóban forgó] időszakban hatályos) 30. §‑a értelmében
vett sajátos sajáttőke‑felosztás alapján, jóllehet a ténylegesen megfizetett, beszámítandó külföldi társasági adó gyakorlatilag
nem állapítható meg, és a külföldi osztalékra vonatkozó [említett] igazolás benyújtása gyakorlatilag lehetetlen?
3)      A KStG ([az alapügyben szóban forgó] időszakban hatályos) 44. §‑a szerinti társaságiadó‑igazolás benyújtásának tényleges lehetetlensége
esetén és a külföldi osztalékot terhelő, ténylegesen megfizetett társasági adó megállapíthatósága hiányában megköveteli‑e
[…] a tőke […] szabad mozgása a [társaságiadó‑kulcsnak] a megbecslését, és adott esetben ennek során az előzetesen felszámított
közvetett társaságiadó‑terhek figyelembevételét is?
4)      a)     A 2. kérdésre adandó nemleges válasz és [így] a társasági adóra vonatkozó igazolás szükségessége esetén: Úgy kell‑e értelmezni
a tényleges érvényesülés és az
effet utile
elvét, hogy azokkal ellentétes az olyan rendelkezés − mint a [módosított] AO‑nak az EGAO 97. cikke 9. §‑a (3) bekezdésének
harmadik albekezdésével összefüggésben értelmezett 175. §‑a (2) bekezdésének második mondata −, amelynek értelmében többek
között a társasági adóra vonatkozó igazolás benyújtása 2004. október 29‑től már nem minősül visszaható hatályú eseménynek,
miáltal a [Németországban fizetendő] jövedelemadó jogerős megállapítása során a külföldi társasági adó beszámítása eljárásjogilag
anélkül válik lehetetlenné, hogy a külföldi társasági adó beszámítására átmeneti időszakot biztosítottak volna?
b)      A 2. kérdésre adandó igenlő válasz és [így] a társasági adóra vonatkozó igazolás szükségtelensége esetén: Úgy kell‑e értelmezni
a tőke szabad mozgásának az EK 56. cikk, [valamint] a tényleges érvényesülés és az
effet utile
elvét, hogy azokkal ellentétes az olyan szabályozás – mint az AO 175. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja –, amelynek értelmében
az adó megállapításáról szóló határozatot visszaható hatályú esemény bekövetkezése – például társaságiadó‑igazolás benyújtása –
esetén módosítani kell, és ezzel a társaságiadó‑beszámítás a belföldi osztalék vonatkozásában a jövedelemadót jogerősen megállapító
határozat esetében is lehetségessé válik, miközben ugyanerre a külföldi osztalék esetében [a külföldi] társaságiadó‑igazolás
hiányában nem lenne mód?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
A második és harmadik kérdéssel összefüggésben értelmezett ezen első kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt
szeretné megtudni, hogy az EK 56. cikket és EK 58. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy az osztalékot terhelő társasági adóval
kapcsolatos adójóváírásra való jogosultsághoz szükséges, valamely tagállam jogszabálya által megkövetelt bizonyítékok benyújtásának
hiányában ezekkel ellentétes‑e egy olyan rendelkezés alkalmazása ‑ mint az EStG 36. §‑a (2) bekezdése második mondatának 3. pontja −,
amelynek értelmében a külföldi forrású osztalékot terhelő társasági adó a belföldi társaságok által fizetett bruttó osztalékot
terhelő társasági adó hányadának a mértékéig beszámítható a jövedelemadóba.
A fent hivatkozott Meilicke és társai ügyben hozott ítélet indoklásában a Bíróság mindenekelőtt megjegyezte, hogy a Finanzgericht
Köln a kérelmét a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet meghozatala előtt terjesztette elő.
A Bíróság az említett Manninnen‑ügyben hozott ítélet 54. pontjában ezt követően emlékeztetett arra, hogy a Finnországban teljes
körű adókötelezettség alá eső, másik tagállamban letelepedett társaságtól osztalékot kapó részvényesnek biztosított adójóváírás
kiszámításánál az e másik tagállamban letelepedett társaság által ténylegesen megfizetett adót kell figyelembe venni, amint
az az adóalapra vonatkozó általános szabályokból, valamint ezen utóbbi tagállamban érvényes társasági adókulcsból adódik (a
fent hivatkozott Meilicke és társai ügyben hozott ítélet 15. pontja).
Figyelembe véve egyrészt az alapügy felperesei által a dán forrású osztalék 34/66 részének és a holland forrású osztalék 35/65
részének megfelelő adójóváírás igénylését, és másrészt a német kormány azon álláspontját, miszerint a külföldi forrású osztalék
esetében nem lehet a kapott osztalék 3/7 részének erejéig terjedő átalány‑adójóváírást megadni, mivel az adójóváírásnak azon
tagállam társasági adóra vonatkozó szabályozásának megfelelően felosztott nyereségre alkalmazandó adókulcshoz kell kapcsolódnia,
amelyben az ezen osztalékot fizető társaság honos (a fent hivatkozott Meilicke és társai ügyben hozott ítélet 16 és 17. pontja),
a Bíróság megerősítette a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítéletből adódó ítélkezési gyakorlatot.
A fenti megállapításokból következik, hogy a fent hivatkozott Meilicke és társai ügyben hozott ítéletben előzetes döntéshozatalra
előterjesztett, a jelen ítélet 20. pontjában megismételt kérdésre adott válaszában a Bíróság kizárta azt, hogy azon adójóváírás
– amelyre valamely tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényes egy másik tagállamban letelepedett tőketársaság
által fizetett osztalékkal kapcsolatban jogosult – kiszámítását el lehessen végezni a felosztott nyereségre vonatkozó, az
osztalékot fizető társaságra a letelepedése szerinti tagállam joga alapján alkalmazandó társaságiadó‑kulcstól eltérő alapon.
Ezenkívül a Bíróság már ítélte meg úgy, hogy amennyiben valamely tagállam a gazdasági értelemben vett sorozatos vagy kettős
adóztatás elkerülésére vagy enyhítésére szolgáló rendszert hoz létre a belföldi illetőségű társaságok által a belföldi illetőségű
személyek részére fizetett osztalékok tekintetében, a külföldi illetőségű társaságok által a belföldi illetőségű személyek
részére fizetett osztalékot azzal azonos bánásmódban kell részesítenie (lásd ebben az értelemben a C‑315/02. sz. Lenz‑ügyben
2004. július 15‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7063. o.] 27–49. pontját, a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet
29–55. pontját és a C‑374/04. sz. Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott
ítélet [EBHT 2006., I‑11673. o.] 55. pontját).
Ezen rendszerek keretében ugyanis az adott tagállamban illetőséggel rendelkező, ugyanezen tagállamban letelepedett társaság
által fizetett osztalékban részesülő részvényesek helyzete hasonló a hivatkozott tagállamban illetőséggel rendelkező, de valamely
más tagállamban letelepedett társaság által fizetett osztalékban részesülő részvényesek helyzetéhez annyiban, hogy mind a
belföldről, mind a külföldről származó osztalék egyrészt a jogi személy részvényesek esetében sorozatos adóztatás, másrészt
a természetes személy részvényesek esetében gazdasági értelemben vett kettős adóztatás tárgya lehet (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott Lenz‑ügyben hozott ítélet 31. és 32. pontját, a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját,
valamint a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 56. pontját).
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében egy olyan tagállam, mint a Németországi Szövetségi Köztársaság, a gazdasági kettős adóztatás
elkerülésére irányuló rendszerére tekintettel a külföldi társaságok által a belföldi társaságok részére fizetett osztalékot
köteles a belföldi társaságok által más belföldi társaságok részére fizetett osztalékokra előírt bánásmóddal azonos bánásmódban
részesíteni. Ez magában foglalja azt, hogy e nemzeti rendszert a lehető legnagyobb mértékben át kell ültetni a határokon átnyúló
esetekre. Így olyan helyzetekben, amelyekben az előzetesen felszámított közvetett társasági adó figyelembevétele nemzeti szinten
nem lehetséges, amit a nemzeti bíróságnak kell vizsgálnia, ezt a figyelembevételt a külföldi társaságok által a belföldi társaságoknak
fizetett osztalék esetében sem kell elvégezni.
Olyan összefüggésben, mint amelyről az alapügyben szó van, valamely tagállam azon kötelezettsége, hogy a külföldi forrású
osztalékban végsőként részesülő természetes személy szintjén megakadályozza a gazdasági kettős adóztatást, arra korlátozódik,
hogy az osztalékot fizető társaság által a letelepedése szerinti tagállamnak a joga szerint az ezen osztalék után fizetett
társasági adót a részvényes által az említett osztalék után fizetendő jövedelemadóból levonja.
Amint ugyanis a Finanzamt és a német kormány érvel, az EK 56. cikk (1) bekezdésében előírt tőke szabad mozgása nem járhat
azzal, hogy arra kötelezze a tagállamokat, hogy túlmenjenek a részvényes által a kapott külföldi forrású osztalék után fizetendő
nemzeti jövedelemadó eltörlésén, és hogy visszatérítsenek egy olyan összeget, amelynek forrása egy másik tagállam adórendszerében
van (lásd analógia útján a C‑446/04. sz. Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet
[EBHT 2006., I‑11753. o.] 52. pontját), mivel különben az első tagállam adójogi autonómiáját korlátozná a másik tagállam adóztatási
jogkörének gyakorlása (lásd többek között a fent hivatkozott Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben hozott ítélet
47. pontját; a C‑194/06. sz. Orange European Smallcap Fund ügyben 2008. május 20‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑3747. o.]
30. pontját, valamint a C‑128/08. sz. Damseaux‑ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑6823. o.] 25. pontját).
A fentiekre tekintettel az előterjesztett, második és harmadik kérdéssel összefüggésben értelmezett első kérdésre azt a választ
kell adni, hogy azon adójóváírás összegének a kiszámítása során, amelyre valamely tagállamban teljes körű adókötelezettség
alá eső részvényes egy másik tagállamban letelepedett tőketársaság által fizetett osztalékkal kapcsolatban jogosult, az EK 56. cikkel
és EK 58. cikkel ellentétes az első tagállam jogszabálya által előírt bizonyítékok benyújtásának hiányában az olyan rendelkezés
– mint az EStG 36. §‑a (2) bekezdése második mondatának 3. pontja ‑ alkalmazása, amelynek értelmében a külföldi forrású osztalékot
terhelő társasági adó az első tagállamban honos társaságok által fizetett bruttó osztalékot terhelő társasági adó hányadának
az erejéig beszámítható a részvényes jövedelemadójába. Az adójóváírás kiszámítását a felosztott nyereségre vonatkozó, az osztalékot
fizető társaságra a letelepedése szerinti tagállam joga alapján alkalmazandó társaságiadó‑kulcs alapján kell elvégezni, anélkül
azonban, hogy a beszámítandó összeg meghaladja a részvényes által kapott osztalék után azon tagállamban fizetendő jövedelemadó
összegét, amelyben teljes körű adókötelezettség alá tartozik.

A második és harmadik kérdésről
A második és harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság az szeretné megtudni, hogy az EK 56. cikket és EK 58. cikket
úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes egy olyan rendelkezés alkalmazása, – mint az EStG 36. §‑a (2) bekezdése második
mondata 3. pontja negyedik mondatának b) pontja −, amelynek értelmében a valamely tagállamban teljes körű adókötelezettség
alá eső részvényes által szolgáltatandó bizonyítékok részletessége mértékének, valamint benyújtási formájának annak érdekében,
hogy részesülhessen a másik tagállamban letelepedett tőketársaság által fizetett osztalékkal kapcsolatos adójóváírásban, meg
kell egyeznie azon mértékkel és formával, amelyet akkor követelnek meg, amikor az osztalékot fizető társaság az első tagállamban
honos. Igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a benyújtott bizonyítékoknak milyen mértékben
kell pontosnak lenniük az osztalékot terhelő külföldi társaságiadó‑kulcs megállapításához azon adójóváírás összegének a meghatározása
céljából, amelyre az osztalékban részesülő személy jogosult, és adott esetben az EK 56. cikk és EK 58. cikk lehetővé teszi‑e
a nemzeti bíróság számára az említett adókulcs megbecslését.
E kérdések megválaszolása céljából mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy mivel a felosztott nyereségre vonatkozó, az osztalékot
fizető társaságra alkalmazandó társaságiadó‑kulcs a meghatározó azon adójóváírás kiszámítása érdekében, amelyre a részvényes
az illetősége szerinti tagállamban jogosult, ezen adókulcsot a lehető legpontosabban kell meghatározni. Így teljességgel kizárt
ezen adójóváírás kiszámítását a releváns adókulcs egyszerű becslésére alapozni.
Ezt követően meg kell állapítani, hogy a tagállamok adójogi autonómiája elvének szerves részét képezi az, hogy ez utóbbiak
meghatározzák, hogy melyek a saját nemzeti rendszerük szerint az ilyen adójóváírásra való jogosultság céljából megkövetelt
bizonyítékok.
Mindazonáltal a tagállamok ezen adójogi autonómiáját az uniós jogból eredő, különösen a Szerződésnek a tőke szabad mozgására
vonatkozó rendelkezéseiben előírt követelmények betartásával kell gyakorolni.
E tekintetben a Bíróságnak volt már alkalma pontosítani azt, hogy a másik tagállamban ténylegesen megfizetett adó meghatározásának
esetleges nehézségei nem igazolják a tőke szabad mozgásának korlátozását (lásd a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet
54. pontját és a fent hivatkozott Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben hozott ítélet 70. pontját).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy egy olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amelynek alapján
az adójóváírást csak az érintett tagállam nemzeti rendszerének megfelelő igazolás benyújtásán keresztül biztosítják, anélkül
hogy a részvényesnek bármely lehetősége lenne más releváns tényeken és információkon keresztül bizonyítani az osztalékot fizető
társaság által ténylegesen befizetett adó összegét, a tőke szabad mozgása rejtett korlátozása EUMSZ 65. cikk (3) bekezdésében
előírt tilalmának minősül (lásd analógia útján a C‑318/07. sz. Persche‑ügyben 2009. január 27‑én hozott ítélet [EBHT 2009.,
I‑359. o.] 72. pontját).
Valóban, az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az adóellenőrzés hatékonysága biztosításának szükségessége olyan nyomós
közérdek, amely igazolhatja a Szerződés által garantált alapvető szabadságok gyakorlásának korlátozását, és hogy valamely
tagállam jogosult arra, hogy olyan intézkedéseket alkalmazzon, amelyek lehetővé teszik a másik tagállamban felmerült, e tagállamban
levonható költségek egyértelmű és pontos ellenőrzését (lásd többek között a C‑250/95. sz., Futura Participations és Singer
ügyben 1997. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2471. o.] 31. pontját, valamint a C‑39/04. sz. Laboratoires Fournier
ügyben 2005. március 10‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2057. o.] 24. pontját).
Ahhoz azonban, hogy a korlátozó intézkedés igazolható legyen, tiszteletben kell tartani az arányosság elvét abban az értelemben,
hogy az intézkedésnek alkalmasnak kell lennie az elérni kívánt cél megvalósítására, és nem léphet túl a cél eléréséhez szükséges
mértéken (lásd többek között a C‑101/05. sz. A‑ügyben 2007. december 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑11531. o.] 55. és
56. pontját, valamint a fent hivatkozott Persche‑ügyben hozott ítélet 52. pontját).
Márpedig az olyan tagállami szabályozás, amely feltétel nélkül megakadályozza az e tagállamban teljes körű jövedelemadó‑kötelezettség
alá eső azon adóalanyokat, akik másik tagállamban letelepedett tőketársaságokba fektettek be, hogy attól eltérő kritériumoknak,
különösen formai kritériumoknak megfelelő bizonyítékokat szolgáltassanak, mint amelyeket az első tagállam jogszabályai a nemzeti
befektetések esetén előírnak, nemcsak a gondos ügyintézés elvét sértené, hanem főképp meghaladná azt a mértéket, amely az
adóellenőrzések hatékonysága célkitűzésének a megvalósításához szükséges.
Ugyanis nem zárható eleve ki, hogy az említett részvényesek olyan vonatkozó, igazoló dokumentumokat tudnak benyújtani, amelyek
az adóztató tagállam adóhatóságai számára lehetővé teszik a más tagállamokban levont adó valódiságának, valamint természetének
egyértelmű és pontos ellenőrzését (lásd analógia útján a fent hivatkozott Laboratoires Fournier ügyben hozott ítélet 25. pontját
és a fent hivatkozott Persche‑ügyben hozott ítélet 53. pontját).
Ami a bizonyítási terhet, és a pontosság azon mértékét illeti, amelynek a megkövetelt bizonyítékoknak a másik tagállamban
letelepedett tőketársaság által fizetett osztalékkal kapcsolatos adójóváírásra való jogosultsághoz meg kell felelnie, emlékeztetni
kell arra, hogy a Bíróság már ítélte meg úgy, hogy valamely tagállam adóhatóságainak jogukban áll, hogy az adóalanytól megköveteljék
az általuk annak értékeléséhez szükségesnek tartott igazolások benyújtását, hogy a szóban forgó jogszabályban előírt adókedvezmény
feltételei teljesülnek‑e, és következésképpen helye van‑e az említett kedvezmény megadásának (lásd a C‑436/08. és C‑437/08. sz.,
Haribo Lakritzen Hans Riegel és Österreichische Salinen egyesített ügyekben 2011. február 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
még nem tetté közzé] 95. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Egy ilyen értékelést nem lehet túl formalista módon elvégezni oly módon, hogy az olyan igazoló dokumentumok benyújtását, amelyek
nem megfelelő mértékben részletesek, és amelyek nem azon részvényes adóilletősége szerinti tagállam jogszabályában előírt
társaságiadó‑igazolás formájában szerepelnek, aki egy másik tagállamban letelepedett tőketársaságtól kapott osztalékot, amelyek
azonban lehetővé teszik az adózás szerinti tagállam adóhatóságai számára annak egyértelmű és pontos vizsgálatát, hogy az adókedvezmény
nyújtásának a feltételei teljesülnek‑e, e hatóságoknak az említett igazolás benyújtásával egyenértékűnek kell tekinteni.
Az érintett adóhatóságok csak akkor tagadhatják meg a kért adókedvezményt, ha az érintett részvényes elmulasztja azon információk
szolgáltatását, mint amelyek a jelen ítélet előző pontjában szerepelnek.
Amint ugyanis a Bíróság már megítélte, a befektető oldalán hiányzó információáramlás nem olyan probléma, amelyet az érintett
tagállamnak kellene kiküszöbölnie (lásd a Haribo Lakritzen Hans Riegel és Österreichische Salinen egyesített ügyekben hozott
ítélet 98. pontját).
Ezen ítélet keretében, amely az osztalékban részesülő társaságra vonatkozik, amely azonban az ugyanezen helyzetben lévő természetes
személyre is érvényes, a Bíróság emlékeztet továbbá a 77/799 irányelv hatályára, amely irányelvnek a célja az adócsalás elkerülése.
E tekintetben az a tény, hogy az adójóváírást nyújtó tagállamtól eltérő más tagállamokban letelepedett társaságok által fizetett
osztalékok esetében ezen előző tagállam adóhivatala igénybe veheti a 77/799 irányelvben előírt kölcsönös segítségnyújtási
mechanizmust, nem jelenti azt, hogy köteles lenne mentesíteni az osztalékban részesülő társaságot az alól, hogy szolgáltasson
bizonyítékot az osztalékot fizető társaság által egy másik tagállamban befizetett adóról (lásd a fent hivatkozott Haribo Lakritzen
Hans Riegel és Österreichische Salinen egyesített ügyekben hozott ítélet 100. pontját).
Mivel ugyanis a 77/799 irányelv előírja a nemzeti adóhatóságok számára azt a lehetőséget, hogy megkérjék azokat az információkat,
amelyeket maguk nem tudnak beszerezni, a 2. cikkének (1) bekezdésében a „kérheti” kifejezés alkalmazása azt jelzi, hogy bár
e hatóságok kérhetnek információt valamely másik tagállam illetékes hatóságától, e kérés nem jelent kötelezettséget. Minden
tagállam maga értékeli azon konkrét eseteket, amelyekben a területén illetőséggel rendelkező adóalanyok által végrehajtott
ügyletekre vonatkozó információk hiányosak, és maga dönti el, hogy ezek az esetek indokolják‑e a másik tagállamhoz intézett
információkérést (lásd a fent hivatkozott Haribo Lakritzen Hans Riegel és Österreichische Salinen egyesített ügyekben hozott
ítélet 101. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Következésképpen a 77/799 irányelv nem kötelezi az említett adóhatóságokat arra, hogy amikor valamely részvényes által szolgáltatott
információk nem elegendők annak vizsgálatához, hogy e részvényes teljesíti‑e a nemzeti jogszabályban az adójóváírásra való
jogosultság érdekében előírt feltételeket, igénybe vegye az említett irányelv által előírt kölcsönös segítségnyújtási mechanizmust
(lásd a fent hivatkozott Haribo Lakritzen Hans Riegel és Österreichische Salinen egyesített ügyekben hozott ítélet 102. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A fenti megállapítások fényében a feltett második és harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a pontosság azon mértéket
illetően, amelynek az attól a tagállamtól eltérő másik tagállamban letelepedett tőketársaság által fizetett osztalékkal kapcsolatos
adójóváírásra való jogosultsághoz megkövetelt bizonyítékoknak meg kell felelniük, amelyben az osztalékban részesülő személy
teljes körű adókötelezettség alá tartozik, az EK 56. cikkel és EK 58. cikkel ellentétes az olyan rendelkezés – mint az EStG
36. §‑a (2) bekezdése második mondata 3. pontja negyedik mondatának b) pontja − alkalmazása, amelynek értelmében az osztalékban
részesülő ilyen személy által szolgáltatandó bizonyítékok részletessége mértékének, valamint benyújtási formájának meg kell
egyeznie azon mértékkel és formával, amelyet akkor követelnek meg, amikor az osztalékot fizető társaság az e személy adóilletősége
szerinti tagállamban honos. Ezen utóbbi tagállam adóhatóságainak jogában áll, hogy az osztalékban részesülő említett személytől
megköveteljék az általuk annak egyértelmű és pontos vizsgálatát lehetővé tévő igazoló dokumentumok benyújtását, hogy a nemzeti
jogszabályban előírt adójóváírás megszerzésének feltételei teljesülnek‑e, anélkül hogy az említett adójóváírást meg kellene
becsülniük.

A negyedik kérdésről
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy a tényleges érvényesülés elvét úgy kell‑e értelmezni,
hogy azzal ellentétes az olyan szabályozás − mint amely a módosított AO‑nak az EGAO 97. cikke 9. §‑a (3) bekezdésének harmadik
albekezdésével összefüggésben értelmezett 175. §‑a (2) bekezdésének második mondatából adódik −, amely visszaható hatállyal
és átmeneti időszak biztosítása nélkül megakadályozza az érintett tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső adóalany
számára, hogy beszámítassa azon külföldi társasági adót, amely az ezen adóalanynak egy másik tagállamban letelepedett tőketársaság
által fizetett osztalékot terheli, vagy az ezen adóra vonatkozó, az első tagállam jogszabálya követelményeinek megfelelő igazolás
vagy olyan igazoló dokumentumok benyújtásán keresztül, amelyek e tagállam adóhatóságai számára lehetővé teszik annak egyértelmű
és pontos vizsgálatát, hogy ezen adókedvezmény megszerzésének feltételei teljesülnek‑e.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint erre vonatkozó uniós szabályozás hiányában
a jogalanyok uniós jogból származó jogainak a védelmét biztosító eljárási szabályok a tagállamok eljárási autonómiájának elve
alapján minden egyes tagállam belső jogrendjébe tartoznak, azzal a feltétellel azonban, hogy azok nem lehetnek kedvezőtlenebbek,
mint a hasonló jellegű belső esetekre vonatkozók (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy
rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd a C‑201/02. sz.
Wells‑ügyben 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑723. o.] 67. pontját, valamint a C‑392/04. és C‑422/04. sz., I‑21
Germany és Arcor egyesített ügyekben 2006. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8559. o.] 57. pontját).
Ezen utóbbi elvvel kapcsolatban a Bíróság a jogbiztonság érdekében elismerte az ésszerű mértékben meghatározott jogvesztő
jellegű keresetindítási határidők uniós joggal való összeegyeztethetőségét, amely egyaránt védi az adóalanyt és az érintett
közigazgatást. Ugyanis az ilyen határidők nem olyan jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tennék
az Unió jogrendje által biztosított jogok gyakorlását (a C‑228/96. sz. Aprile‑ügyben 1998. november 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998.,
I‑7141. o.] 19. pontja).
Ezenkívül a jogalap nélkül beszedett nemzeti adók visszatérítésével kapcsolatban a Bíróság meghatározta, hogy a tényleges
érvényesülés elve a visszatérítés módjainak a nemzeti jog visszaható hatállyal történő módosításakor megköveteli, hogy az
új jogszabály olyan átmeneti szabályozást tartalmazzon, amely lehetővé teszi a jogalanyok számára, hogy e szabályozás elfogadását
követően elegendő idő álljon rendelkezésükre a visszatérítés iránti olyan kérelmek benyújtására, amelyek előterjesztésére
a korábbi jogszabály hatálya alatt jogosultak voltak (lásd ebben az értelemben a C‑62/00. sz. Marks & Spencer ügyben 2002.
július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6325. o.] 38. pontját, valamint a C‑255/00. sz. Grundig Italiana ügyben 2002. szeptember
24‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8003. o.] 37. pontját).
Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az AO‑nak az EGAO 97. cikke 9. §‑a (3) bekezdésének
harmadik albekezdésével összefüggésben értelmezett 175. §‑a (2) bekezdése második mondatának 2004. december 9‑i változata
a nemzeti jogot visszaható hatállyal módosította, anélkül hogy valamely átmeneti szabályozás lehetővé tette volna az érintett
részvényesek számára, hogy érvényesítsék az adójóváíráshoz való jogukat. Következésképpen a tényleges érvényesülés elvével
ellentétes valamely jogszabály ilyen módosítása, mivel nem nyújt az adóalanyok számára ésszerű határidőt az adójóváíráshoz
való joguknak egy átmeneti időszakban történő érvényesítésére. A kérdést előterjesztő bíróság feladata e határidő meghatározása
az adóalanyok számára annak lehetővé tétele érdekében, hogy az említett jogukat vagy a nemzeti jogszabály értelmében vett
társaságiadó‑igazolás vagy a jelen ítélet 54. pontjában említett igazoló dokumentumok benyújtásán keresztül érvényesíthessék.
A fenti megállapításokból következik, hogy a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a tényleges érvényesülés elvével
ellentétes az olyan nemzeti szabályozás − mint amely a módosított AO‑nak a módosított EGAO 97. cikke 9. §‑a (3) bekezdésének
harmadik albekezdésével összefüggésben értelmezett 175. §‑a (2) bekezdésének második mondatából adódik −, amely visszaható
hatállyal és átmeneti időszak biztosítása nélkül megakadályozza azon külföldi társasági adó beszámításának elérését, amely
a másik tagállamban letelepedett tőketársaság által fizetett osztalékot terheli, vagy az azon tagállamnak, amelyben az ezen
osztalékban részesülő adóalany teljes körű adókötelezettség alá tartozik, az ezen adóra vonatkozó jogszabályának megfelelő
igazolás, vagy olyan igazoló dokumentumok benyújtásán keresztül, amelyek e tagállam adóhatóságai számára lehetővé teszik annak
egyértelmű és pontos vizsgálatát, hogy ezen adókedvezmény megszerzésének a feltételei teljesülnek‑e. A kérdést előterjesztő
bíróság feladata annak meghatározása, hogy mi az említett igazolás vagy igazoló dokumentumok benyújtásának ésszerű határideje.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Azon adójóváírás összegének a kiszámítása során, amelyre az egyik tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényes
a másik tagállamban letelepedett tőketársaság által fizetett osztalékkal kapcsolatban jogosult, az EK 56. cikkel és EK 58. cikkel
ellentétes az első tagállam jogszabálya által előírt bizonyítékok benyújtásának hiányában az olyan rendelkezés – mint a jövedelemadóról
szóló törvény (Einkommensteuergesetz) 36. §‑a (2) bekezdése második mondatának 3. pontja  − alkalmazása, amelynek értelmében
a külföldi forrású osztalékot terhelő társasági adó az első tagállamban honos társaságok által fizetett bruttó osztalékot
terhelő társasági adó hányadának az erejéig beszámítható a részvényes jövedelemadójába.
Az adójóváírás kiszámítását a felosztott nyereségre vonatkozó, az osztalékot fizető társaságra a letelepedése szerinti tagállam
joga alapján alkalmazandó társaságiadó‑kulcs alapján kell elvégezni, anélkül azonban, hogy a beszámítandó összeg meghaladja
a részvényes által kapott osztalék után az azon tagállamban fizetendő jövedelemadó összegét, amelyben teljes körű adókötelezettség
alá tartozik.
2)
A pontosság azon mértéket illetően, amelynek az attól a tagállamtól eltérő másik tagállamban letelepedett tőketársaság által
fizetett osztalékkal kapcsolatos adójóváírásra való jogosultsághoz megkövetelt bizonyítékoknak meg kell felelniük, amelyben
az osztalékban részesülő személy teljes körű adókötelezettség alá tartozik, az EK 56. cikkel és EK 58. cikkel ellentétes az
olyan rendelkezés – mint az 1993. szeptember 13‑i törvénnyel módosított, a jövedelemadóról szóló 1990. szeptember 7‑i törvény
36. §‑a (2) bekezdése második mondata 3. pontja negyedik mondatának b) pontja − alkalmazása, amelynek értelmében az osztalékban
részesülő ilyen személy által szolgáltatandó bizonyítékok részletessége mértékének, valamint benyújtási formájának meg kell
egyeznie azon mértékkel és formával, amelyet akkor követelnek meg, amikor az osztalékot fizető társaság az e személy adóilletősége
szerinti tagállamban honos.
Ezen utóbbi tagállam adóhatóságainak jogában áll, hogy az osztalékban részesülő említett személytől megköveteljék az általuk
annak egyértelmű és pontos vizsgálatát lehetővé tévő igazoló dokumentumok benyújtását, hogy a nemzeti jogszabályban előírt
adójóváírás megszerzésének feltételei teljesülnek‑e, anélkül hogy az említett adójóváírást meg kellene becsülniük.
3)
A tényleges érvényesülés elvével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás − mint amely az EU‑irányelvek nemzeti adójogba történő
átültetéséről és további rendelkezések módosításáról szóló törvénnyel (Gesetz zur Umsetzung von EU‑Richtlinien in nationales
Steuerrecht und zur änderung weiterer Vorschriften) módosított, az adózás rendjéről szóló törvénynek (Abgabenordnung) módosított,
az adózás rendjéről szóló törvény hatálybalépéséről szóló, 1976. december 14‑i törvény (Einführungsgesetz zur Abgabenordnung)
97. cikke 9. §‑a (3) bekezdésének harmadik albekezdésével összefüggésben értelmezett 175. §‑a (2) bekezdésének második mondatából
adódik −, amely visszaható hatállyal és átmeneti időszak biztosítása nélkül megakadályozza azon külföldi társasági adó beszámításának
elérését, amely a másik tagállamban letelepedett tőketársaság által fizetett osztalékot terheli, vagy az azon tagállamnak,
amelyben az ezen osztalékban részesülő adóalany teljes körű adókötelezettség alá tartozik, az ezen adóra vonatkozó jogszabályának
megfelelő igazolás, vagy olyan igazoló dokumentumok benyújtásán keresztül, amelyek e tagállam adóhatóságai számára lehetővé
teszik annak egyértelmű és pontos vizsgálatát, hogy ezen adókedvezmény megszerzésének a feltételei teljesülnek‑e. A kérdést
előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy mi az említett igazolás vagy igazoló dokumentumok benyújtásának ésszerű
határideje.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.