CELEX: 62012CJ0321
Securitate socială
Regulamentul (CEE) nr. 1408/71
Articolul 28 alineatul (2) litera (b)
Prestații de asigurări de sănătate
Titulari ai unor pensii pentru limită de vârstă în mai multe state membre
Reședință în alt stat membru
Acordarea unor prestații în natură în statul de reședință
Costul prestațiilor
Statul membru la a cărui «legislație» titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă
Noțiune

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (
JO 1997, L 28, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1992/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 (
JO L 392, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 288, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii van der Helder și Farrington, pe de o parte, și College voor zorgverzekeringen (Consiliul pentru asigurări de sănătate, denumit în continuare „CVZ”), pe de altă parte, având ca obiect plata unor contribuții la sistemul legal obligatoriu de asigurări de sănătate aplicabil în Țările de Jos.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Articolul 1 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede, sub titlul „Definiții”:
„În sensul prezentului regulament:
[…]
(j)
legislație
înseamnă, pentru fiecare stat membru, actele cu putere de lege, normele administrative, dispozițiile statutare și orice alte măsuri de punere în aplicare, prezente sau viitoare, care privesc ramurile și regimurile de securitate socială prevăzute la articolul 4 alineatele (1) și (2) sau prestațiile speciale necontributive prevăzute la articolul 4 alineatul (2a);
[…]
(r)
perioade de asigurare
înseamnă perioadele de contribuție, perioada de angajare sau de activitate independentă definite sau recunoscute ca perioade de asigurare de legislația în temeiul căreia au fost realizate sau au fost considerate realizate, precum și toate perioadele asimilate, dacă legislația respectivă le consideră echivalente cu perioadele de asigurare […]”
Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Probleme reglementate”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la următoarele domenii de securitate socială:
(a)
prestații de boală și de maternitate;
(b)
prestații de invaliditate, inclusiv cele destinate menținerii sau ameliorării capacității de a realiza un venit;
(c)
prestațiile pentru limită de vârstă;
(d)
prestații de urmaș;
(e)
prestații în caz de accident de muncă sau boală profesională;
(f)
ajutoarele de deces;
(g)
prestații de șomaj;
(h)
prestațiile familiale.”
Titlul III din regulamentul menționat conține dispoziții speciale privind diferitele categorii de prestații. Capitolul I din titlul III din același regulament privește prestațiile de boală și de maternitate. Secțiunea 5 a acestui capitol, intitulată „Titularii pensiilor sau indemnizațiilor și membrii de familie ai acestora”, cuprinde articolele 27-34 din Regulamentul nr. 1408/71.
Articolul 27 din acest regulament, intitulat „Pensiile sau indemnizațiile datorate în temeiul legislației mai multor state, în cazul în care există dreptul la prestații în țara de reședință”, are următorul cuprins:
„Titularul pensiilor sau indemnizațiilor datorate în temeiul legislației a două sau mai multe state membre, dintre care una este cea a statului membru pe al cărui teritoriu își are reședința, și care are dreptul la prestații în temeiul legislației celui din urmă stat membru, luând în considerare, dacă este cazul, dispozițiile articolului 18 și ale anexei VI, primește, împreună cu membrii de familie ai acestuia, astfel de prestații din partea instituției de la locul de reședință și pe cheltuiala acestei instituții, ca și cum persoana respectivă ar fi titularul unei pensii sau indemnizații datorate numai în temeiul legislației celui din urmă stat membru.”
Articolul 28 din regulament menționat, intitulat „Pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unuia sau mai multor state, în cazurile în care nu există niciun drept la prestații în țara de reședință”, prevede:
„(1)   Titularul unei pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru sau al pensiilor sau indemnizațiilor datorate în temeiul legislației a două sau mai multe state membre și care nu are dreptul la prestații în temeiul legislației statului membru pe al cărui teritoriu are reședința beneficiază cu toate acestea de astfel de prestații pentru el însuși și pentru membrii de familie ai acestuia, în măsura în care ar avea dreptul la acestea, luând în considerare, dacă este cazul, dispozițiile articolului 18 și ale anexei VI, în temeiul legislației statului membru sau cel puțin a unuia dintre statele membre competente în privința pensiilor în cazul în care are reședința pe teritoriul unui astfel de stat. Prestațiile sunt acordate în următoarele condiții:
(a)
prestațiile în natură se acordă pe seama instituției menționate la alineatul (2) de instituția de la locul de reședință ca și când persoana respectivă ar fi titularul unei pensii sau indemnizații în temeiul legislației statului pe al cărui teritoriu aceasta are reședința și ar avea dreptul la astfel de prestații;
[…]
(2)   În cazurile prevăzute la alineatul (1), costul prestațiilor în natură incumbă instituției stabilite în conformitate cu următoarele reguli:
[…]
(b)
dacă titularul are dreptul la respectivele prestații în temeiul legislației a două sau mai multe state membre, costul incumbă instituției competente a statului membru la a cărui legislație titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă; în cazul în care punerea în aplicare a acestei reguli ar avea drept efect atribuirea costului prestațiilor mai multor instituții, costul incumbă instituției care aplică legislația la care titularul a fost supus ultima dată.”
Articolul 28a din același regulament, intitulat „Pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre, altele decât țara de reședință, în cazul în care există dreptul la prestații în aceasta din urmă”, prevede:
„În cazul în care titularul unei pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru sau al unor pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislațiilor a două sau mai multe state membre are reședința pe teritoriul unui stat membru conform cu a cărui legislație dreptul la prestații în natură nu este supus condițiilor de asigurare sau de activitate salariată și conform căreia nu este datorată nicio pensie sau indemnizație, costul prestațiilor în natură acordate acestuia și membrilor de familie ai acestuia incumbă instituției unuia dintre statele membre, competentă în privința pensiilor, cu sediul în conformitate cu regulile prevăzute la articolul 28 alineatul (2), în măsura în care titularul și membrii de familie ai acestuia ar fi fost îndreptățiți la astfel de prestații în temeiul legislației aplicate de respectiva instituție dacă ar fi avut reședința pe teritoriul statului membru unde se află acea instituție.”
Articolul 33 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Contribuții datorate de către titularii pensiilor sau indemnizațiilor”, prevede:
„(1)   Instituția unui stat membru care este responsabilă de plata unei pensii sau indemnizații și care aplică o legislație care prevede rețineri ale contribuțiilor din pensii sau indemnizații pentru acoperirea prestațiilor pentru boală și maternitate este autorizată să opereze aceste rețineri, calculate în conformitate cu legislația respectivă, din pensia sau indemnizația datorată de o astfel de instituție, în măsura în care costul prestațiilor acordate conform articolelor 27-29, 31 și 32 este suportat de către o instituție a statului membru respectiv.
(2)   Dacă, în cazurile menționate la articolul 28a, titularul unei pensii sau indemnizații se supune, datorită reședinței sale, contribuțiilor sau reținerilor echivalente pentru acoperirea prestațiilor de boală și de maternitate în temeiul legislației unui stat membru pe al cărui teritoriu titularul respectiv are reședința, contribuțiile respective nu sunt exigibile.”
Potrivit articolului 36 alineatul (1) din acest regulament, prestațiile în natură acordate în conformitate în special cu articolele 28, 28a și 33 din regulament de instituția unui stat membru pe seama instituției unui alt stat membru se rambursează integral.
Articolul 95 din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1223/98 al Consiliului din 4 iunie 1998 (
JO L 168, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 60), prevede că cuantumul prestațiilor în natură acordate în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 se rambursează de instituțiile competente instituțiilor care au acordat prestațiile respective, pe baza unei sume forfetare care este cât se poate de apropiată de cheltuielile efective, ale cărei modalități de calcul sunt definite de această dispoziție.
Dreptul olandez
Înainte de 1 ianuarie 2006, Legea privind casele de asigurări de sănătate (Ziekenfondswet, denumită în continuare „ZFW”) prevedea un sistem legal obligatoriu de asigurări de sănătate numai pentru lucrătorii salariați al căror venit era inferior unui anumit prag. Persoanele care nu erau incluse în acest sistem erau obligate, în schimb, să încheie cu titlu privat un contract cu o societate de asigurări pentru a beneficia de o asigurare împotriva riscului de boală.
Acest sistem legal obligatoriu era de asemenea aplicabil, în anumite condiții, persoanelor nerezidente care erau titulare ale unei pensii în temeiul Legii privind sistemul general al asigurării pentru limită de vârstă (Algemene Ouderdomswet, denumită în continuare „AOW”) sau ale unei indemnizații în temeiul Legii privind asigurarea pentru incapacitatea de muncă (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering).
Începând de la 1 ianuarie 2006, Legea privind asigurările de sănătate (Zorgverzekeringswet, denumită în continuare „ZVW”, în versiunea aplicabilă la 1 august 2008) instituie un sistem legal obligatoriu de asigurări de sănătate pentru toate persoanele care au reședința sau care lucrează în Țările de Jos.
Articolul 69 din această lege are următorul cuprins:
„1.   Persoanele cu reședința în străinătate, care, prin aplicarea unui regulament al Consiliului Comunităților Europene sau prin aplicarea unui regulament adoptat în temeiul Acordului privind Spațiul Economic European sau al unui tratat în domeniul securității sociale, au dreptul, în caz de nevoie, la asistență medicală sau la rambursarea acesteia, în condițiile prevăzute de legislația privind asigurarea asistenței medicale din țara lor de reședință, se înregistrează la [CVZ], cu excepția cazului în care acestea sunt supuse, potrivit prezentei legi, asigurării obligatorii.
2.   Persoanele menționate la [alineatul 1] datorează o contribuție care va fi stabilită prin ordin ministerial. Pentru o cotă care va fi stabilită prin acest ordin, contribuția respectivă este considerată, în vederea aplicării Legii privind indemnizația suplimentară pentru asistența medicală [(Wet op de zorgtoeslag)], ca fiind o primă pentru o asigurare de sănătate.
[…]
4.   [CVZ] este însărcinat cu punerea în aplicare a dispozițiilor cuprinse în [alineatul 1] și a reglementărilor internaționale menționate în acesta, precum și a deciziilor privind perceperea și încasarea cotizației menționate la [alineatul 2] […]”
Pe de altă parte, atât înainte, cât și după 1 ianuarie 2006, Legea generală privind cheltuielile medicale speciale (Algemene wet bijzondere ziektekosten) asigură întreaga populație împotriva riscului unor cheltuieli medicale excepționale, precum, în special, riscurile care nu sunt acoperite de ZFW, de ZVW sau de o altă asigurare privată.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Domnul van der Helder este un resortisant olandez pensionat care locuiește în Franța din anul 1991. În decursul carierei sale profesionale, a locuit și a lucrat în diferite state membre. Din luna august 1997, el primește în temeiul legislației olandeze o pensie în conformitate cu AOW. Cuantumul pensiei corespunde celui acordat pentru 43 de ani compleți de asigurare în acest stat membru. Aceste drepturi au fost dobândite în parte în temeiul reședinței, iar în parte în temeiul asigurării facultative. Pe lângă această pensie, domnul van der Helder primește o pensie pentru limită de vârstă în temeiul legislației din Republica Finlanda, unde a fost asigurat între anii 1980 și 1987. De asemenea, este beneficiarul unei pensii pentru limită de vârstă în temeiul legislației din Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.
Domnul Farrington este un resortisant britanic pensionat care locuiește în Spania din luna mai 2004. În decursul carierei sale profesionale, a locuit și a lucrat în mai multe state membre, mai precis în Regatul Unit și în Țările de Jos. Din luna aprilie 2006, el primește potrivit legislației olandeze o pensie în temeiul AOW. Cuantumul pensiei corespunde celui acordat pentru 35 de ani compleți de asigurare în cadrul sistemului de asigurări în acest stat membru. Pe lângă această pensie, domnul Farrington primește o pensie pentru limită de vârstă în temeiul legislației din Regatul Unit, unde a lucrat între anii 1957 și 1972.
Până la 1 ianuarie 2006, nici domnul van der Helder, nici domnul Farrington nu erau obligați să încheie o asigurare în cadrul sistemului legal olandez de asigurări de sănătate. Aceștia încheiaseră contracte de asigurare de sănătate în regim privat. În schimb, în perioada în care au locuit în Țările de Jos, atât domnul van der Helder, cât și domnul Farrington au fost asigurați potrivit Legii generale privind cheltuielile medicale speciale.
Ca urmare a intrării în vigoare a ZVW, la 1 ianuarie 2006, CVZ a considerat că, din moment ce domnii van der Helder și Farrington ar fi fost supuși sistemului legal obligatoriu de asigurări de sănătate prevăzut de ZVW dacă ar fi locuit în Țările de Jos și din moment ce nu au dreptul la pensie pentru limită de vârstă în statul membru de reședință, iar, în decursul carierei lor profesionale, au fost asigurați pentru cea mai lungă perioadă în temeiul legislației olandeze în materie de asigurări sociale, aceștia beneficiază în statul membru de reședință de prestații în natură, care trebuie suportate de Țările de Jos, conform articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71.
Prin urmare, CVZ a decis să rețină din pensiile și indemnizațiile pe care le încasau domnii van der Helder și Farrington cuantumul contribuției la sistemul legal obligatoriu de asigurări de sănătate, prevăzută la articolul 69 din ZVW.
Fiind sesizat cu apelul formulat de domnii van der Helder și Farrington împotriva hotărârilor pronunțate în primă instanță de Rechtbank Amsterdam, Centrale Raad van Beroep reține că, de vreme ce reclamanții din litigiul principal au dreptul la pensie cel puțin în două state membre, costul prestațiilor în natură revine, în temeiul articolului 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71, instituției competente din statul membru la a cărui „legislație” au fost supuși, în calitatea lor de titulari ai acestor pensii, pentru cea mai lungă perioadă.
Respectiva instanță consideră că noțiunea „legislație” poate să primească cel puțin trei interpretări diferite.
Într‑o primă interpretare, susținută de domnii van der Helder și Farrington, această noțiune s‑ar referi la legislația privind prestațiile de boală și de maternitate. Or, deși nu contestă că au lucrat cea mai lungă perioadă în Țările de Jos și că au fost supuși pentru cea mai lungă perioadă legislației olandeze în materie de asigurări sociale, domnii van der Helder și Farrington n‑ar fi fost însă niciodată afiliați la sistemul legal al asigurărilor de sănătate în Țările de Jos sau în orice caz ar fi fost afiliați o perioadă mai scurtă decât cea în care beneficiau de asigurare potrivit asigurărilor de sănătate în alte state membre. În speță, statele membre care ar trebui să suporte costul prestațiilor în natură în statul de reședință ar fi, așadar, Finlanda și, respectiv, Regatul Unit. În opinia lor, această interpretare a fost reținută de Regeringsrätten (instanța administrativă supremă din Suedia) în decizia nr. 4381‑10 din 14 decembrie 2011, Wehmeyer. În cazul în care s‑ar urma acest raționament, s‑ar impune să se stabilească dacă, pentru a determina care este „legislația” statului membru la care reclamanții din litigiul principal au fost supuși pentru cea mai lungă perioadă, trebuie să se ia în considerare numai asigurarea de sănătate legală sau și asigurarea de sănătate și de maternitate în ansamblu.
Potrivit celei de a doua interpretări, reținută de Rechtbank Amsterdam și preferată de instanța de trimitere, noțiunea „legislație” ar privi asigurarea pentru pensii care stă la baza venitului din pensii actual al persoanelor interesate. Această interpretare ar rezulta din Hotărârea din 10 mai 2001, Rundgren (
C-389/99, Rec., p. I-3731
, punctele 44-49). Ea ar corespunde și modalității de finanțare a sistemelor de asigurări de sănătate prin contribuții bazate pe veniturile încasate de persoanele interesate, care, în cazul titularilor de pensii, iau forma unor rețineri din pensie. În cazul în care s‑ar urma această interpretare, trebuie să se stabilească totodată dacă este necesar să se ia în considerare întreaga perioadă de afiliere la sistemul de asigurări pentru pensii, indiferent de temei și de plata efectivă a contribuțiilor. S‑ar mai pune și problema dacă trebuie deduse perioadele de asigurare facultativă.
În sfârșit, potrivit celei de a treia interpretări, susținută de CVZ, noțiunea „legislație” ar privi ansamblul legislației în materie de securitate socială. Potrivit CVZ, articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1408/71 are ca obiectiv să impună suportarea costului cheltuielilor de îngrijire efectuate în perioada pensiei statului membru la al cărui sistemul de asigurări sociale persoana a contribuit cea mai lungă perioadă. Această interpretare ar fi susținută de articolul 1 litera (j) din regulament, care definește termenul „legislație” prin trimitere la articolul 4 din acesta. În cazul în care s‑ar urma acest raționament, ar trebui să se pună problema luării în considerare a perioadelor de asigurare facultativă.
În aceste condiții, Centrale Raad van Beroep a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Prin legislația la care titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă în sensul articolului 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul […] nr. 1408/71 se înțelege legislația privind prestațiile de boală și de maternitate, legislația privind prestațiile de limită de vârstă sau ansamblul legislației privind domeniile de securitate socială menționate la articolul 4 din acest regulament aplicabile conform titlului II din regulament?”
La cererea instanței de trimitere, președintele Curții a decis ca această cauză să fie tratată cu prioritate în temeiul articolului 53 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții.
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretat în sensul că „legislația” la care titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă, prevăzută la această dispoziție, este legislația privind prestațiile de boală și de maternitate, legislația privind pensiile sau indemnizațiile ori ansamblul legislației privind domeniile de securitate socială menționate la articolul 4 din acest regulament care au fost aplicabile.
Din decizia de trimitere reiese că această întrebare a fost adresată în cadrul unui litigiu privind legalitatea unor decizii ale autorităților olandeze de reținere din pensiile pe care le plătesc unui resortisant olandez și unui resortisant britanic, beneficiarii unor pensii în temeiul legislației mai multor state membre, altele decât Republica Franceză și Regatul Spaniei, în care locuiesc, a unor contribuții pentru prestațiile de boală acordate în natură, în temeiul articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71, în statul membru de reședință a acestora, în care nu au dreptul la aceste prestații. Aceste decizii sunt consecința intrării în vigoare în Țările de Jos, la 1 ianuarie 2006, a unui nou sistem obligatoriu de asigurări de sănătate instituit prin ZVW, care îl înlocuiește pe cel prevăzut anterior acestei date de ZFW numai pentru lucrătorii salariați ale căror venituri nu depășeau un anumit prag și care se aplică în prezent pentru toate persoanele care locuiesc sau lucrează în acest stat membru.
În această privință, trebuie amintit că articolul 28 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede o „normă de conflict” care permite să se determine, în special, pentru titularii pensiilor sau indemnizațiilor datorate în temeiul legislației mai multor state membre care au reședința în alt stat membru în care nu au dreptul la prestații de boală sau de maternitate, instituția responsabilă pentru acordarea acestor prestații, precum și legislația aplicabilă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 ianuarie 1980, Jordens‑Vosters,
69/79, Rec., p. 75
, Hotărârea din 3 iulie 2003, van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen,
C-156/01, Rec., p. I-7045
, punctul 39, precum și Hotărârea din 14 octombrie 2010, van Delft și alții,
C-345/09, Rep., p. I-9879
, punctul 38).
Conform articolului 28 alineatul (1) din acest regulament, titularii de pensii sau indemnizații beneficiază de astfel de prestații de boală și de maternitate acordate de instituția competentă din statul membru de reședință în măsura în care ar avea dreptul la prestațiile amintite în temeiul legislației statului răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației dacă ar avea reședința pe teritoriul acestui stat (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen, punctele 40, 47 și 53, precum și van Delft și alții, punctul 39).
În temeiul articolului 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71, atunci când mai multe state membre sunt competente în privința pensiilor, costul prestațiilor de boală și de maternitate în natură este atribuit unuia dintre ele în funcție de durata în care titularul a fost supus legislației fiecăruia dintre aceste state membre, costul respectiv revenind instituției competente a statului membru „la a cărui legislație titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă”.
În speță, din decizia de trimitere reiese că CVZ se consideră competent să solicite reclamanților din litigiul principal plata unor contribuții pentru prestațiile de boală acordate în natură, în temeiul articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71, în statul membru de reședință al acestora, pentru motivul că, în temeiul alineatului (2) litera (b) al acestei dispoziții, au fost supuși pentru cea mai lungă perioadă sistemului de asigurări sociale olandez. În prezenta procedură, această interpretare este susținută de guvernele olandez și suedez.
În schimb, în observațiile lor, reclamanții din litigiul principal reiterează faptul că respectiva dispoziție se raportează la prestațiile de boală și de maternitate. În ceea ce le privește, guvernele eston și finlandez și guvernul Regatului Unit, precum și Comisia Europeană consideră că se impune raportarea la legislația națională privind pensiile și indemnizațiile.
Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru interpretarea unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama atât de prevederile acesteia, cât și de contextul și de obiectivele sale (a se vedea în special Hotărârea Rundgren, citată anterior, punctul 41 și jurisprudența citată).
În ceea ce privește prevederile articolului 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71, este adevărat, astfel cum a susținut domnul van der Helder, că această dispoziție face trimitere, în prima parte a primei teze, la legislația privind prestațiile de boală și de maternitate.
Totuși, această împrejurare nu poate fi în mod necesar decisivă pentru răspunsul care trebuie dat instanței naționale. Astfel, această parte a primei teze nu urmărește decât să amintească natura prestațiilor care fac obiectul titlului III din Regulamentul nr. 1408/71, în timp ce termenul „legislație” care figurează în a doua parte a tezei și care face obiectul prezentei întrebări se raportează la stabilirea statului membru care trebuie să suporte aceste prestații în cazul specific al titularilor pensiilor și indemnizațiilor datorate în temeiul „legislației” unuia sau mai multor state membre.
Pe de altă parte, deși este adevărat că articolul 1 litera (j) din Regulamentul nr. 1408/71 definește termenul „legislație” în sensul că vizează, în esență, reglementările naționale care privesc ramurile și regimurile de securitate socială prevăzute la articolul 4 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat, precum și prestațiile speciale necontributive prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din acesta, nu se poate deduce de aici că folosirea acestui termen în celelalte dispoziții ale regulamentului trimite sistematic la ansamblul ramurilor și al regimurilor de securitate socială.
Astfel, după cum a susținut în mod întemeiat guvernul finlandez, articolul 1 litera (j) și articolul 4 alineatele (1)-(2a) din Regulamentul nr. 1408/71 au ca unic obiect să delimiteze domeniul de aplicare material al acestui regulament, excluzând, în special, dispozițiile convenționale. Aceste dispoziții nu au în schimb rolul de a defini normele specifice aplicabile diferitor categorii de prestații care alcătuiesc titlul III din același regulament.
În aceste condiții, pentru a stabili conținutul noțiunii „legislația” la care titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă, de la articolul 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71, trebuie să se facă referire la contextul și la obiectivul acestei dispoziții.
În această privință, trebuie arătat că articolul 28 din Regulamentul nr. 1408/71, la fel ca și articolele 27 și 28a, face parte din titlul III capitolul 1 secțiunea 5 din regulamentul menționat, privind drepturile titularilor de pensii sau indemnizații la prestații de boală și de maternitate.
Articolul 27 din Regulamentul nr. 1408/71 privește situația titularului pensiilor sau indemnizațiilor datorate în temeiul legislațiilor mai multor state membre, printre care statul membru pe teritoriul căruia are reședința, și care are dreptul la prestații în acest din urmă stat. Articolul 28 din acest regulament, astfel cum rezultă deja de la punctele 31 și 32 din prezenta hotărâre, se raportează la situația titularului pensiilor sau al indemnizațiilor datorate în temeiul legislațiilor unuia sau mai multor state membre, altele decât statul de reședință, și care nu are dreptul la prestații în acest din urmă stat. În ceea ce privește articolul 28a din regulament, acesta guvernează o situație comparabilă cu cea vizată la articolul 28, cu diferența că în statul de reședință există un drept la prestații în natură (Hotărârea Rundgren, citată anterior, punctul 43).
Or, în cadrul sistemului astfel instituit conform articolelor 27, 28 și 28a din regulament, instituția căreia îi incumbă costurile prestațiilor de boală și de maternitate în natură este întotdeauna o instituție a unui stat membru competent în privința pensiilor deoarece titularul pensiei sau indemnizației ar avea dreptul la respectivele prestații în temeiul legislației statului membru în cauză dacă a avut reședința pe teritoriul său (a se vedea în acest sens Hotărârea Rundgren, citată anterior, punctul 46).
În această privință, articolul 28a din Regulamentul nr. 1408/71, care vizează situația în care, în statul de reședință al titularului unei pensii sau al unei indemnizații, dreptul la prestații în natură nu este supus condițiilor de asigurare sau de activitate salariată, prevede de altfel expres că „costul [acestor prestații] incumbă instituției unuia dintre statele membre competente în privința pensiilor”, astfel încât acest cost să nu fie suportat de statul membru pe teritoriul căruia persoana interesată are reședința numai ca urmare a faptului că are reședința în statul membru respectiv. Obiectivul acestei dispoziții este, prin urmare, acela de a nu penaliza statele membre a căror legislație conferă dreptul de a primi prestații în natură numai pe baza reședinței în statul respectiv, prin stabilirea instituției care suportă sarcina prestațiilor în natură acordate în aceste state potrivit unor reguli identice cu cele care se aplică, în temeiul articolului 28 din regulamentul menționat, în cazul statelor membre care nu recunosc un astfel de drept (a se vedea în acest sens Hotărârea Rundgren, citată anterior, punctul 45).
Or, astfel cum a statuat deja Curtea, pe baza acestor reguli, instituția din locul de reședință plătește prestațiile în natură titularilor de pensii sau de indemnizații în numele instituției unuia dintre statele membre competente în ceea ce privește pensiile, căreia îi incumbă costurile (a se vedea Hotărârile citate anterior Rundgren, punctul 45, precum și van Delft și alții, punctul 39).
Rezultă de aici că sistemul instituit prin articolele 27, 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 stabilește o relație între competența de a plăti pensiile și indemnizațiile și obligația de a suporta costul prestațiilor în natură de boală și de maternitate, această obligație fiind accesorie competenței efective în materie de pensii sau de indemnizații (a se vedea Hotărârea Rundgren, citată anterior, punctul 47).
După cum a arătat în esență avocatul general la punctele 48-51 din concluzii, un astfel de sistem este de natură să împiedice, în conformitate cu obiectivul urmărit prin articolul 28a din Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost amintit la punctul 45 din prezenta hotărâre, penalizarea statelor membre a căror legislație conferă dreptul la prestații de boală și de maternitate numai pe baza reședinței pe teritoriul lor.
În consecință, „legislația” la care titularul a fost supus pentru perioada cea mai lungă, prevăzută la articolul 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71, este legislația privind pensiile sau indemnizațiile.
Prin urmare, atunci când persoanele interesate sunt, precum în cauza principală, titulare de pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației mai multor state membre și când au reședința în alt stat membru, în care nu au dreptul la prestații de boală și de maternitate, costul prestațiilor incumbă, în temeiul acestei dispoziții, statului membru competent în privința pensiilor și indemnizațiilor la a cărui legislație aceste persoane au fost supuse, în această privință, pentru cea mai lungă perioadă.
Această interpretare este confirmată de articolul 33 din Regulamentul nr. 1408/71, deoarece dispoziția amintită permite, într‑adevăr, statului membru care este responsabil de plata unei pensii sau indemnizații și care aplică o legislație care prevede rețineri ale contribuțiilor pentru acoperirea prestațiilor pentru boală și maternitate să opereze aceste rețineri din pensiile sau indemnizațiile pe care le datorează atunci când costul prestațiilor este suportat de statul de reședință al titularului respectiv, în temeiul articolelor 27, 28 și 28a din regulament.
Totodată, această interpretare este confirmată de articolul 95 din Regulamentul nr. 574/72, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1223/98, din cuprinsul căruia rezultă că, în conformitate cu articolul 36 din Regulamentul nr. 1408/71, prestațiile în natură de boală și de maternitate acordate titularilor de pensii sau de indemnizații în statul lor de reședință sunt, în orice caz, rambursate de statul membru răspunzător pentru plata pensiei, care suportă astfel riscul legat de acordarea unor prestații de boală în natură în statul membru în care are reședința titularul unei pensii sau unei indemnizații respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen, punctul 44, precum și van Delft și alții, punctul 79).
În motivarea deciziei sale, instanța de trimitere își pune, pe de altă parte, întrebarea dacă, în vederea aplicării articolului 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 14018/71, trebuie luate în considerare numai perioadele de asigurare obligatorie și cele care au dat naștere la plata contribuțiilor, cu excluderea, așadar, a perioadelor de asigurare facultativă și a celor care nu au dat naștere la plata niciunei contribuții.
Cu toate acestea, din elementele furnizate Curții, nu rezultă, astfel cum a fost confirmat atât de domnul van der Helder, cât și de guvernul olandez și de Comisie în ședință, în răspuns la o întrebare adresată de Curte, faptul că această întrebare este de natură să aibă vreo incidență asupra stabilirii, în cauza principală, a statului membru care trebuie să suporte costul prestațiilor în discuție, legislația privind pensiile și indemnizațiile la care reclamanții din litigiul principal au fost supuși pentru cea mai lungă perioadă fiind legislația olandeză.
În aceste condiții, întrebarea fiind de natură ipotetică, nu este necesar să se răspundă la aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli,
C-188/10 și C-189/10, Rep., p. I-5667
, punctul 27).
În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretat în sensul că „legislația” la care titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă, prevăzută la această dispoziție, este legislația privind pensiile sau indemnizațiile.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

Articolul 28 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1992/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006, trebuie interpretat în sensul că „legislația” la care titularul a fost supus pentru cea mai lungă perioadă, prevăzută la această dispoziție, este legislația privind pensiile sau indemnizațiile.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.