CELEX: 62009CJ0148
Fellebbezés
Megsemmisítés iránti kereset
Állami támogatások
Az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése
659/1999/EK rendelet
Kifogást nem emelő bizottsági határozat
A »kétség« fogalma
Általános gazdasági érdekű szolgáltatások

Jelen fellebbezésével a Belga Királyság, amelyet az Európai Bizottság támogat, az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑388/03. sz.,
Deutsche Post és DHL International kontra Bizottság ügyben 2009. február 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑199. o.;
a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a Bizottság
2003. július 23‑i azon határozatát, miszerint az EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt előzetes vizsgálati eljárást követően
nem emel kifogást a belga hatóságok által a La Poste SA, a belga postai szolgáltatásokat nyújtó állami vállalat javára hozott
számos intézkedéssel szemben (C(2003) 2508 végleges határozat, a továbbiakban: vitatott határozat).

Jogi háttér
Az EK‑Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK
tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) (2) preambulumbekezdéséből következően
e rendelet célja, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatával összhangban szabályozza és megszilárdítsa az EK 88. cikk alkalmazására
vonatkozóan kialakult állandó bizottsági gyakorlatot.
A 659/1999 rendelet 1. cikke így rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
[...]
h)      az »érdekelt fél« [helyesen: érintett fél]: olyan tagállam vagy személy, vállalkozás vagy vállalkozások társulása, amelyek,
illetve akinek érdekeit a támogatás nyújtása érintheti, különösen a támogatás kedvezményezettje, a versenytárs vállalkozások
és a szakmai szövetségek.”
Ugyanezen rendeletnek „A bejelentés előzetes vizsgálata és a Bizottság határozatai” című 4. cikkének (2)–(4) bekezdése így
rendelkezik:
„(2)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy a bejelentett intézkedés nem valósít meg támogatást,
megállapítását határozatban rögzíti.
(3)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy nem merült fel kétség a bejelentett intézkedés közös
piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, és amennyiben az [az EK 87. cikk] (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, a Bizottság
úgy határoz, hogy az intézkedés összeegyeztethető a közös piaccal (a továbbiakban: »kifogást nem tartalmazó határozat«) [helyesen:
kifogást nem emelő határozat]. A határozat megjelöli, hogy a Szerződésben szereplő melyik kivétel került alkalmazásra.
(4)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy kétség merült fel a bejelentett intézkedés közös
piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, [az EK 88. cikk] (2) bekezdése szerinti eljárás kezdeményezéséről dönt (továbbiakban:
»hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat«).”
A 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza
a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való
összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt
feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően
indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt.”

A jogvita előzményei
A La Poste SA (a továbbiakban: La Poste) 1992‑ben közjogi részvénytársasággá alakult, de továbbra is ő a belga egyetemes postai
szolgáltató, és teljesítenie kell sajátos kötelezettségeit az általános gazdasági érdekű szolgáltatások (a továbbiakban: ÁGÉSZ)
keretében. Az ÁGÉSZ nettó többletköltsége ellentételezésének szabályait a belga állammal kötött üzemeltetési szerződés határozza
meg.
Az expressz csomagszállítási szolgáltatás a La Poste forgalmának 4%‑át teszi ki, ami ezen ágazatban 18%‑os piaci részesedésnek
felel meg. A Deutsche Post AG (a továbbiakban: Deutsche Post) és annak belga leányvállalata, a DHL International e piacon
35–45%‑os részesedéssel rendelkezik.
2002. december 3‑án kelt levelükben a belga hatóságok bejelentették a Bizottságnak a La Poste 297,5 millió euró összegű tőkeemelési
tervét.
A kérelmezők 2003. július 22‑én felvilágosítást kértek a Bizottságtól a bejelentett intézkedés vizsgálati eljárásának állásáról,
az abban való esetleges részvételük érdekében.
A Bizottság – mivel úgy ítélte meg, hogy a bejelentett tőkeemelés nem képez állami támogatást – 2003. július 23‑án, az EK 88. cikk
(3) bekezdése szerinti előzetes vizsgálati eljárást követően meghozta a vitatott határozatot.

A Bizottság előtti eljárás és a vitatott határozat
A Bizottság a belga hatóságokkal folytatott három megbeszélést, valamint több levélváltást követően megállapította, hogy az
e hatóságok által bejelentett tőke-hozzájárulás összeegyeztethető volt a közös piaccal.
Ehhez a Bizottság előzetesen hat olyan, be nem jelentett intézkedést vizsgált meg, amelyekben a La Poste önálló állami vállalattá
alakulása előtt részesült, mivel úgy ítélte meg, hogy a bejelentett tőkeemelés jogszerűségét e hat intézkedés határozza meg.
Az első intézkedés a társasági adó megfizetése alóli mentesítésben nyilvánult meg. Mivel a La Poste 1992‑től 2002‑ig összesen
nettó 238,4 millió euró veszteséget halmozott fel, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az ilyen mentesítés nem járt állami források
átruházásával.
A második intézkedés abban nyilvánult meg, hogy a belga állam a La Poste által képzett nyugdíjcélú tartalék 100 millió euró
összegben történő visszavonásáért nyújtott ellenszolgáltatásként a közszolgáltatásokhoz szükséges ingatlanokat engedett át
a La Poste részére. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy ez az intézkedés nem juttatott semmilyen előnyt a La Poste javára.
A harmadik intézkedés abban nyilvánult meg, hogy az állam egyes leszerződött kölcsönökre garanciát vállalt. A Bizottság megállapította,
hogy – mivel a La Poste soha nem vette igénybe e garanciát – megítélése szerint nem volt szó állami támogatásról.
A negyedik intézkedés a közszolgáltatással érintett ingatlanokra vonatkozó ingatlanadó alóli mentesítésben nyilvánult meg.
A Bizottság megállapította, hogy az ilyen intézkedés állami támogatásnak minősülhet.
Az ötödik intézkedés az 1992‑től 1997‑ig terjedő időszakban az általános érdekű pénzügyi szolgáltatások túlkompenzációjában
nyilvánult meg. A Bizottság megállapította, hogy az ilyen intézkedés állami támogatásnak minősülhet.
A hatodik intézkedés 1997 márciusában és decemberében végrehajtott, összesen 62 millió euró összegű, az ÁGÉSZ elégtelen ellentételezését
kiegyenlíteni hivatott két tőkeemelésben nyilvánult meg. A Bizottság megállapította, hogy az ilyen intézkedés állami támogatásnak
minősülhet.
A Bizottság a be nem jelentett negyedik, ötödik és hatodik intézkedéssel, valamint a bejelentett intézkedéssel kapcsolatban
megállapította, hogy még ha fel is tételezzük, hogy ezek az intézkedések támogatási elemeket tartalmaznak, azok az EK 86. cikk
(2) bekezdése alapján összeegyeztethetők a közös piaccal, mivel nem minősülnek az ÁGÉSZ nettó többletköltségei túlkompenzációjának.
A Bizottság végül megjegyezte, hogy a 297,5 millió euró mértékű tőkeemelésben megnyilvánuló bejelentett intézkedés az ÁGÉSZ‑tevékenységek
nettó többletköltségei történeti alulkompenzációjánál alacsonyabb összeget képezett, vagyis nem minősült az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében vett állami támogatásnak.

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A felperesek a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztettek elő, annak alátámasztása érdekében pedig hét
jogalapra hivatkoztak. A Bizottság a felperesek kereshetőségi jogának és az eljáráshoz fűződő érdekének hiányára alapított
elfogadhatatlansági kifogást emelt.
Az Elsőfokú Bíróság 2004. december 15‑i végzésével úgy döntött, hogy az elfogadhatatlansági kifogást az érdemi határozatban
bírálja el.
Az elfogadhatósággal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság egymás után vizsgálta meg a felperesek kereshetőségi jogát és az eljáráshoz
fűződő érdekét.
Először is megjegyezte, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 88. cikk (2) bekezdésében biztosított eljárási
garanciák kedvezményezettjei e garanciák tiszteletben tartását csak akkor tudják érvényesíteni, ha lehetőségük van arra, hogy
az ugyanezen cikk (3) bekezdése alapján hozott, a támogatást a közös piaccal hivatalos vizsgálati eljárás megindítása nélkül
összeegyeztethetőnek nyilvánító bizottsági határozatot az uniós bíróság előtt megtámadják.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 43. pontjában hangsúlyozta, hogy e garanciák kedvezményezettjei az EK 88. cikk (2) bekezdése
szerinti érintett felek, vagyis többek között a vitatott támogatások kedvezményezettjeinek versenytárs vállalkozásai.
Emlékeztetve arra, hogy ebben az összefüggésben a kereshetőségi jog csak akkor ismerhető el, ha az érintett felek keresete
az őket megillető eljárási garanciák védelmére irányul, nem pedig akkor, ha az EK 88. cikk (3) bekezdése alapján hozott határozat
megalapozottságát vonják kétségbe, az Elsőfokú Bíróság lefolytatta a felperesek által felhozott kereseti jogalapok elemzését,
és megállapította, hogy e jogalapok két csoportba sorolhatók.
A vitatott határozat megalapozottságát kétségbe vonó jogalapokkal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. pontjában
úgy ítélte meg, hogy a felperesek továbbra sem bizonyították, hogy a vitatott határozat tárgyát képező támogatás lényeges
mértékben érintette volna a piaci versenyhelyzetüket. Ezért megállapította, hogy a felperesek a vitatott határozat megalapozottságának
kétségbe vonása kapcsán nem rendelkeztek kereshetőségi joggal.
A felpereseket megillető eljárási garanciák védelmére irányuló jogalapokkal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 52. pontjában úgy ítélte meg, hogy a felperesek a La Poste közvetlen versenytársaiként az EK 88. cikk (2) bekezdése
értelmében vett érintett félnek minősülnek. Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság egyrészt a megtámadott ítélet 55. pontjában
a második jogalapot úgy azonosította, mint amely kifejezetten vitatja a felperesek eljárási jogainak megsértését. Másrészt
az ítélet 56. pontjában úgy ítélte meg, hogy a harmadik, negyedik, ötödik és hetedik jogalap a második jogalapot alátámasztó
érvekkel szolgál. Ezért megállapította a felperesek kereshetőségi jogát, valamint a második jogalap és az annak alátámasztása
érdekében előadott érvek elfogadhatóságát.
Másodszor, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 62. pontjában megállapította, hogy a felperesek az EK 88. cikk (2) bekezdése
szerinti érintetti minőségükben érdekükben áll a vitatott határozat megsemmisítését elérni, mivel az ilyen megsemmisítés arra
kötelezné a Bizottságot, hogy megindítsa a hivatalos vizsgálati eljárást.
Ezért az Elsőfokú Bíróság elutasította a Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást.
Az ügy érdemét illetően, miután emlékeztetett arra, hogy az olyan komoly nehézségek fogalma, amelyek fennállása esetén a Bizottságnak
a támogatási intézkedés vizsgálata során meg kell indítania a hivatalos eljárást, objektív természetű, az Elsőfokú Bíróság
a megtámadott ítélet 96–107. pontjában azonosította a támogatási intézkedés vizsgálata során ilyen komoly nehézségek fennállására
utaló ténykörülményeket, vagyis az előzetes vizsgálat időtartamát és körülményeit, a vizsgálat elégtelen és hiányos jellegét,
valamint a vitatott határozat tartalmát.
Először is az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megállapította, hogy a bejelentett támogatás bejelentése és a vitatott határozat
meghozatala között hét év, vagyis annyi idő telt el, amely jóval meghaladja az előzetes vizsgálat lefolytatására vonatkozóan
a 659/1999 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében meghatározott két hónapos határidőt.
Ezt követően az eljárás a belga hatóságok és a Bizottság közötti három megbeszéléssel, valamint több információkéréssel folytatódott,
amelyek során a Bizottság nem mulasztotta el hangsúlyozni az ügyirat bonyolultságát és az általa lefolytatandó vizsgálat jelentős
kiterjedését, tudatában annak, hogy a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét azon hat intézkedés
összeegyeztethetőségétől tette függővé, amelyeket nem jelentettek be neki.
Az Elsőfokú Bíróság végül a megtámadott ítélet 103. pontjában hangsúlyozta, hogy a Bizottság bizonytalan volt a tekintetben,
hogy a vitatott határozat elfogadásának jogi alapjaként az EK 87. cikken, vagy pedig az EK 86. cikk (2) bekezdésén alapuló
megközelítést válassza.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 106. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság eljárása jelentősen
meghaladta azt, amit az EK 88. cikk (3) bekezdésének rendelkezései keretében lefolytatott első vizsgálat általában magában
foglal.
Másodszor, az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy a vitatott határozat tartalmával kapcsolatos tények arra utaló ténykörülményeknek
is minősülnek‑e, hogy a Bizottság komoly nehézségekkel szembesült a szóban forgó intézkedések vizsgálata során.
Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság egyrészt megállapította, hogy a La Poste javára hozott második intézkedésnek, azaz
a nyugdíjcélú tartalék visszavonásának Bizottság általi vizsgálata elégtelen volt, amennyiben a Bizottságnak nem álltak rendelkezésére
azok a tények, amelyek lehetővé tették volna számára, hogy az ingatlanok belga állam általi ingyenes rendelkezésre bocsátásával
nyújtott előnyt értékelje.
Másrészt, miután emlékeztetett arra, hogy a C‑280/00. sz., Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben 2003. július
24‑én hozott, a vitatott határozat elfogadását követően kihirdetett ítélet (EBHT 2003., I‑7747. o.) 93. pontja értelmében
a Bizottságnak meg kellett vizsgálnia, hogy az állam által ellentételezett ÁGÉSZ költsége egyenlő vagy alacsonyabb volt‑e,
mint egy átlagos, jól vezetett vállalkozásé (a „benchmarking” kritériuma), az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság
a jelen esetben elmulasztotta lefolytatni ezt az ellenőrzést. Az Elsőfokú Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy
a bejelentett intézkedés vizsgálata hiányos volt.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozatot megsemmisítette.

A Bíróság előtti eljárás
Fellebbezésében a Bizottság által támogatott Belga Királyság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és
–        a Deutsche Postot és a DHL Internationalt kötelezze a költségek viselésére.
A Deutsche Post és a DHL International azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést, és
–        a Belga Királyságot és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztása érdekében a Belga Királyság három jogalapra hivatkozik, amelyeket a következőkre alapít: először
is az ügy körülményeinek téves minősítésére, másodszor az Elsőfokú Bíróság általi téves jogalkalmazásra, harmadszor pedig
a jogbiztonság elvének megsértésére. A Belga Királyság fellebbezési kérelmeit támogató Bizottság ezenkívül önálló jogalapot
is felhoz, amennyiben azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 230. cikk negyedik bekezdését.
Mindjárt az elején meg kell vizsgálni azokat a jogalapokat, amelyekkel a Belga Királyság és a Bizottság azt vitatja, ahogyan
az Elsőfokú Bíróság az első fokon előterjesztett kereset, valamint egyes olyan jogalapok elfogadhatóságát mérlegelte, amelyeknek
helyt adott.

A második fellebbezési jogalapról és a Bizottság által felhozott önálló jogalapról
A felek érvei
A Belga Királyság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a negyedik és hetedik kereseti
jogalapot elfogadhatónak nyilvánította, még akkor is, ha e jogalapokkal a felperesek kétségbe vonták a vitatott határozat
megalapozottságát.
A Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 230. cikk negyedik bekezdését azáltal, hogy a felperesek keresetét
azzal az indokkal nyilvánította elfogadhatónak, hogy a felperesek az EK 88. cikk (3) bekezdésére alapozott eljárási garanciáik
védelmére hivatkoztak. Ilyen állítás ugyanis a felperesek által kifejtett kereseti jogalapok egyikében sem szerepel, vagyis
a Bíróságnak ezen az alapon hivatalból hatályon kívül kell helyeznie a megtámadott ítéletet.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság ezáltal a vitatott támogatás jogszerűségének kérdésével összefüggésben prejudikált.
A Deutsche Post és a DHL International elöljáróban azt állítják, hogy a Bizottság által felhozott önálló jogalap elfogadhatatlan.
Az ügy érdemével kapcsolatban előadják, hogy az Elsőfokú Bíróság megelégedett azzal, hogy a komoly nehézségek esetleges fennállásának
mérlegelése szempontjából releváns körülmények összességét vegye figyelembe. Ezenkívül a Bizottság téved, amikor azt állítja,
hogy az eljárási jogok védelmére alapított jogalapra az elsőfokú eljárás során nem hivatkoztak. A felperesek ezzel kapcsolatban
idézik a keresetlevelük e problémával kapcsolatos különböző szövegrészeit.
A Bíróság álláspontja
–       A Bizottság által felhozott önálló jogalap elfogadhatósága
Elöljáróban meg kell vizsgálni, hogy a Bíróság előtti eljárásban elfogadható‑e a Bizottság által arra alapított önálló jogalap,
hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 230. cikk negyedik bekezdését.
Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmánya 56. cikkének második bekezdése értelmében fellebbezéssel
bármelyik fél élhet, akinek indítványait az Elsőfokú Bíróság egészben vagy részben elutasította. Mivel a Bizottság az Elsőfokú
Bíróság előtti eljárásban alperes volt, a Bíróság eljárási szabályzata 115. cikkének 1. §‑a alapján a fellebbezés kézbesítésétől
számított két hónapon belül válaszbeadványt nyújthat be az e cikk 2. §‑ában, valamint az eljárási szabályzat 116. cikkében
meghatározott követelményeknek megfelelően.
Ebből következik, hogy a Bizottság önálló jogalapja elfogadható.
–       Az ügy érdeméről
Az ügy érdemével kapcsolatban a Bizottság az EK 230. cikk negyedik bekezdésének megsértésére hivatkozik, amennyiben az Elsőfokú
Bíróság azáltal, hogy a keresetlevélben kifejtett érvekből kiindulva mesterségesen felépített egy, az eljárási jogok megsértésére
alapított jogalapot, átminősítette az első fokon előterjesztett, a vitatott határozat megalapozottsága ellen irányuló keresetet.
A Belga Királyság is megjegyzi, hogy a felperesek a negyedik és hetedik jogalapjukban kizárólag a határozat megalapozottságát
vitatták, vagyis az Elsőfokú Bíróság e jogalapokat tévesen nyilvánította elfogadhatónak.
Először is az EK 230. cikk negyedik bekezdésében meghatározott feltételek megsértésére vonatkozó kifogással kapcsolatosan
elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet 4. cikke a bejelentett támogatási intézkedések olyan előzetes
vizsgálati szakaszát hozza létre, amelynek célja, hogy a Bizottság előzetesen véleményt formálhasson a szóban forgó támogatás
közös piaccal való összeegyeztethetőségéről. E szakaszt követően a Bizottság megállapítja, hogy az adott intézkedés vagy nem
minősül támogatásnak, vagy az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik. Az utóbbi esetben a hivatkozott intézkedéssel
kapcsolatosan vagy nem merülnek fel a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó kétségek, vagy éppen
ellenkezőleg, felmerülnek (a C‑83/09. P. sz., Bizottság kontra Kronoply és Kronotex ügyben 2011. május 24‑én hozott ítélet
[az EBHT‑ban még nem tették közzé] 43. pontja).
A jelen ügyben a vitatott határozat a 659/1999 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésén alapuló, kifogást nem emelő határozat,
amelynek jogszerűsége attól függ, hogy felmerültek‑e kétségek a szóban forgó támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségével
kapcsolatban. Mivel az ilyen kétségek olyan hivatalos vizsgálati eljárás megindításához kell, hogy vezessenek, amelyben a
659/1999 rendelet 1. cikkének h) pontjában meghatározott érintett felek is részt vehetnek, az utóbbi rendelkezés értelmében
minden érintett felet a határozat által közvetlenül és személyében érintettnek kell tekinteni. Az EK 88. cikk (2) bekezdésében
és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt eljárási garanciák kedvezményezettjei ugyanis e garanciák tiszteletben
tartását csak akkor tudják érvényesíteni, ha lehetőségük van arra, hogy a kifogást nem emelő határozatot az uniós bíróság
előtt megtámadják (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Kronoply és Kronotex ügyben hozott ítélet
47. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Amennyiben a felperes a kifogást nem emelő határozat megsemmisítését kéri, lényegében azt vitatja, hogy a szóban forgó támogatásra
vonatkozó határozatot anélkül fogadták el, hogy a Bizottság hivatalos vizsgálati eljárást indított volna, amivel megsértette
a felperes eljárási jogait. Annak érdekében, hogy megsemmisítés iránti keresetének helyt lehessen adni, a felperes bármely
azt bizonyító jogalapra hivatkozhat, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információknak és bizonyítékoknak a bejelentett
intézkedés előzetes vizsgálati szakaszban történő értékelésének kétségeket kellett volna ébresztenie a szóban forgó intézkedés
közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban. Az ilyen érvelés azonban nem változtathatja meg a kereset tárgyát
és elfogadhatóságának feltételeit sem. Épp ellenkezőleg, az összeegyeztethetőséggel kapcsolatos kétségek fennállása pontosan
az a tényező, amelyet a felperesnek alá kell támasztania annak bizonyítására, hogy a Bizottság köteles lett volna az EK 88. cikk
(2) bekezdésében, valamint a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében szabályozott hivatalos vizsgálati eljárást megindítani
(lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Kronoply és Kronotex ügyben hozott ítélet 59. pontját).
Ezen elvekre tekintettel kell megvizsgálni azt a mérlegelést, amelyet az Elsőfokú Bíróság a megsemmisítés iránti keresetben
előadott jogalapok elfogadhatóságával kapcsolatban lefolytatott.
A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában megállapította, hogy az elsőfokú eljárásban benyújtott
keresetlevél második jogalapja az EK 88. cikk (3) bekezdése rendelkezéseinek megsértésén alapult, amennyiben a Bizottság úgy
döntött, hogy nem indítja meg az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást, miközben komoly nehézségekkel kellett szembesülnie
a vitatott intézkedések közös piaccal való összeegyeztethetőségének mérlegelése során.
Ezért az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 54. pontjában helyesen állapította meg, hogy az uniós bíróságnak nem feladata,
hogy a felperesnek kizárólag magát a támogatást értékelő határozat megalapozottságát vitató keresetét akként értelmezze, mint
amely valójában a felperesnek az EK 88. cikk (2) bekezdéséből és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdéséből eredő eljárási
jogait kívánja megvédeni, amennyiben a felperes nem adott elő kifejezetten erre irányuló jogalapot. Ilyen esetben a jogalap
értelmezése a kereset tárgyának átminősítéséhez vezetne (lásd ebben az értelemben a C‑176/06. P. sz., Stadtwerke Schwäbisch
Hall és társai kontra Bizottság ügyben 2007. november 29‑én hozott ítélet 25. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság
kontra Kronoply és Kronotex ügyben hozott ítélet 55. pontját).
E feltételek mellett az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 55. pontjában megállapította, hogy a felperesek a második jogalapjukban
kifejezetten azt állították, hogy a megtámadott határozat elfogadása folytán sérültek az EK 88. cikk (2) bekezdéséből eredő
eljárási jogaik.
Márpedig ennek megállapításával az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot.
Egyrészt ugyanis nem vitatott, hogy a felperesek által az első fokú eljárásban előterjesztett kereset ténylegesen a Bizottság
azon határozatának megsemmisítésére irányul, amelynek értelmében nem indította meg az EK 88. cikk (2) bekezdésében és a 659/1999
rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében szabályozott hivatalos vizsgálati eljárást.
Másrészt, jóllehet az első fokú eljárásban előterjesztett keresetlevél nem fejti ki túl világosan a felperesek jogalapjait,
konkrétan pedig azt a jogalapot, amely egyértelműen akként azonosítható, mint ami a felpereseket az EK 88. cikk (2) bekezdése
és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése alapján megillető eljárási jogok védelmére irányul, ez nem változtat azon,
hogy e keresetlevélnek magából a megszövegezéséből kiderül, hogy a felperesek azt állítják, hogy a vizsgálati eljárás megindításának
elmaradása következtében nem részesülhettek azokban az eljárási biztosítékokban, amelyekhez e rendelkezések értelmében joguk
van, mint ahogy az is, hogy annak alátámasztására szolgáló érveket adnak elő, hogy a Bizottságnak le kellett volna folytatnia
az e rendelkezésekben szabályozott eljárást.
E körülmények között az Elsőfokú Bíróság az EK 230. cikk negyedik bekezdésének megsértése nélkül, helyesen állapíthatta meg,
hogy a keresetlevél olyan jogalapot tartalmazott, amellyel a felperesek az EK 88. cikk (2) bekezdése és a 659/1999 rendelet
6. cikkének (1) bekezdése alapján őket megillető eljárási jogokat szándékoztak védeni.
Másodszor, nem kifogásolható az Elsőfokú Bírósággal szemben, hogy a második jogalap keretében figyelembe vette az első fokon
előterjesztett keresetlevél azon adatait, amelyekkel a felperesek azt akarják bizonyítani, hogy a Bizottság részéről kétségeknek
kellett volna felmerülniük a vitatott intézkedések közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően.
Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában hangsúlyozta, hogy a felperesek a negyedik és
a hetedik jogalap keretében azt állították, hogy a vitatott intézkedéseket képező intézkedéseknek a Bizottság általi vizsgálata
elégtelen és hiányos volt. Ezért, miután a megtámadott ítélet 52. pontjában úgy ítélte meg, hogy a felperesek az expressz
csomagszállítás piacán a La Poste közvetlen versenytársaiként csak mint az EK 88. cikk (2) bekezdése és a 659/1999 rendelet
1. cikkének h) pontja értelmében vett érintett feleket megillető kereshetőségi joggal rendelkeztek, az Elsőfokú Bíróság a
megtámadott ítélet 69. pontjában helyesen állapította meg, hogy a keresetlevélnek többek között a negyedik és a hetedik jogalapját
kizárólag annyiban vizsgálhatja, amennyiben azok annak bizonyítására irányulnak, hogy a Bizottságnak meg kellett volna indítania
a vizsgálat hivatalos szakaszát.
E körülmények között az sem kifogásolható az Elsőfokú Bírósággal szemben, hogy elfogadhatónak nyilvánította azokat a jogalapokat,
amelyekben a felperesek azt adták elő, hogy a Bizottság tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy a vizsgált intézkedések nem
minősülnek állami támogatásoknak. Épp ellenkezőleg az Elsőfokú Bíróság e jogalapokat a megtámadott ítélet 67. pontjában kifejezetten
elfogadhatatlanoknak nyilvánította.
Ezért a Belga Királyság által felhozott második jogalapot, valamint a Bizottság által felhozott önálló jogalapot mint megalapozatlanokat
el kell utasítani.

Az első és a harmadik jogalapról
A felek érvei
Első jogalapjában a Belga Királyság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen minősítette a jelen ügy körülményeit.
Jelen esetben a vizsgálati eljárás lefolytatásának körülményeit illetően az Elsőfokú Bíróság által alkalmazott két hónapos
referencia‑határidő a Belga Királyság szerint csak tájékoztató jellegű, vagyis annak túllépése nem jelenti automatikusan azt,
hogy a Bizottság komoly nehézségekkel szembesült. A Bizottság hozzáteszi, hogy a jelen ügy sajátos körülményei között az előzetes
vizsgálat időtartama nem volt rendkívüli.
Ezenkívül a Belga Királyság szerint az Elsőfokú Bíróság elmulasztott összefüggést megállapítani egyrészt a vizsgálatnak a
vitatott intézkedések vizsgálatával, valamint e vizsgálat látható összetettségével járó széles köre, másrészt pedig a komoly
nehézségek fennállása között. A Bizottság e nehézségek nem szükségszerűen eredményeznek komoly nehézségeket.
Végül a Belga Királyság kiemeli, hogy a jogalapra vonatkozó bizonytalanság inkább az ügy lezárásával kapcsolatban a Bizottságot
megillető választási lehetőséget, mint a komoly nehézségeket igazolja. A Bizottság ténylegesen azt állítja, hogy a végleges
határozat a jogi alaptól függetlenül ugyanaz lett volna.
A vitatott határozat tartalma kapcsán a Belga Királyság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a bejelentett támogatás vizsgálatának
kielégítő jellegével kapcsolatos elemzése során az ügy érdemét illetően a Bizottságétól eltérő eredményre jutott. Márpedig
az ilyen különbség alapján nem lehet komoly nehézségek fennállására következtetni. Mindazonáltal e körülmény alapján nem állapítható
meg, hogy a Bizottság által végzett vizsgálat hiányos lenne.
Ezenkívül a Belga Királyság és a Bizottság a harmadik jogalapjukban azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a jogbiztonság
elvét, amikor visszaható hatállyal alkalmazta a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott
ítéletben megfogalmazott negyedik kritériumot.
Ezzel összefüggésben a Bizottság másfelől hozzáteszi, hogy a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg
ügyben hozott ítéletben kifejtett, „benchmarkingnak” nevezett kritérium nem releváns az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt
eljárási garanciák védelmének vizsgálata keretében.
Általános nézőpontból a Deutsche Post és a DHL International úgy véli, hogy az állami postai szolgáltatásokat nyújtó vállalkozások
privatizációja kapcsán a Bizottság által indított vizsgálati eljárásokat a Bizottság hagyományosan hivatalos vizsgálati eljárás
keretében folytatja le. Az ilyen műveleteket ugyanis összetett ténybeli háttér jellemzi, amely szükségszerűen komoly nehézségek
fennállásával jár.
Különösen, az elsőfokú eljárás felperesei mindenekelőtt arra emlékeztetnek, hogy a vizsgálati eljárás alkalmával maga a Bizottság
hangsúlyozta a hozzá benyújtott ügyirat összetettségét. Ezt követően a Belga Királyság elmulasztott válaszolni az Elsőfokú
Bíróság azon megállapításaira, amelyek szerint a Bizottság nem rendelkezett minden ténybeli információval az ingatlanok átadásának
és a nyugdíjcélú tartalék visszavonásának megvizsgálására. Végül a felperesek emlékeztetnek arra, hogy az ÁGÉSZ költségeivel
való, a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítéletben megfogalmazott negyedik kritérium
értelmében vett „benchmarking” a kérdéses időszakban megfelelt annak az elvárásnak, amelyet többek között maga a Bizottság
fogalmazott meg.
A Bíróság álláspontja
Mindjárt az elején emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdéséből következik, hogy amennyiben
a Bizottság az előzetes vizsgálatot követően azt állapítja meg, hogy a bejelentett intézkedésnek a közös piaccal való összeegyeztethetőségével
kapcsolatosan kétségek merültek fel, köteles az EK 88. cikk (2) bekezdésében, valamint a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében
szabályozott hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról határozni (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Kronoply és Kronotex
ügyben hozott ítélet 46. pontját).
Jelen esetben a vitatott határozat a 659/1999 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése alapján meghozott, kifogást nem emelő határozat,
amelynek jogszerűsége attól függ, hogy a szóban forgó támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően merül‑e
fel kétség.
Mivel a 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése szerinti „kétség” fogalma objektív jellegű, annak fennállását nemcsak
a megtámadott aktus elfogadásának körülményei, hanem azon értékelések között is keresni kell, amelyekre a Bizottság támaszkodott
(lásd ebben az értelemben a C‑431/07. P. sz., Bouygues és Bouygues Télécom kontra Bizottság ügyben 2009. április 2‑án hozott
ítélet [EBHT 2009., I‑2665. o.] 63. pontját).
Jelen esetben az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt az előzetes vizsgálati eljárás időtartamát és körülményeit vizsgálta meg a
megtámadott ítélet 96–107. pontjában. Ezt követően, a vitatott határozat tartalmával kapcsolatos kérdések vizsgálata keretében
az Elsőfokú Bíróság egyrészt, a megtámadott ítélet 108–110. pontjában megállapította, hogy a nyugdíjcélú tartalék visszavonása
vizsgálatának indokolása elégtelen volt, másrészt pedig, az ítélet 111–117. pontjában, hogy az ÁGÉSZ nyújtásával járó költségek
vizsgálata hiányos volt. Végül a megtámadott ítélet 118. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy e körülmények összessége
olyan objektív és egybehangzó bizonyítékokat képezett, amelyek alátámasztják, hogy a Bizottságnak meg kellett volna indítania
a hivatalos vizsgálati eljárást.
Először is, ami az előzetes vizsgálati eljárás időtartamát és körülményeit illeti, jóllehet igaz, hogy önmagában a 659/1999
rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében meghatározott két hónapos határidőt meghaladó időtartamból, valamint a belga hatóságokhoz
intézett információkérések számából nem vezethető le, hogy a Bizottságnak meg kellett volna indítania a hivatalos vizsgálati
eljárást, ez nem változtat azon, hogy – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 106. pontjában hangsúlyozta – e
körülmények arra utaló bizonyítékoknak minősülhetnek, hogy a Bizottságnak kétségei lehettek a szóban forgó támogatás közös
piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.
Ennek kapcsán különösen meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetővé
nyilvánításához le kellett folytatnia az 1992 és 1997 között elfogadott, be nem jelentett hat intézkedés közös piaccal való
összeegyeztethetőségének vizsgálatát.
Másodszor, a vitatott határozat tartalmával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság többek között megállapította, hogy az a vitatott
intézkedések elégtelen vizsgálatát támasztja alá.
Így az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 109. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a vitatott határozatot anélkül
fogadta el, hogy rendelkezett volna azokkal az információkkal, amelyek lehetővé tették volna számára annak értékelését, hogy
milyen előny származott az ingatlanok azon ingyenes rendelkezésre bocsátásából, amely a nyugdíjcélú tartalékok visszavonásának
ellentételezéseként történt.
Ezzel kapcsolatban a vitatott határozatból kiderül, hogy a tisztviselőként foglalkoztatott munkavállalók nyugdíjjogosultságának
fedezete érdekében a La Poste 1992‑ben, önálló vállalattá alakulása során 100 millió euró összegű tartalékot képezett, amelyet
1997‑ben visszavontak. Az e tartalékkal szembeni ellenszolgáltatást a közszolgáltatásokhoz szükséges ingatlanok átengedése
képezte.
E körülmények között az Elsőfokú Bíróság helyesen állapíthatta meg, hogy a Bizottságnak pontosításokat kellett volna kérnie
a belga hatóságoktól többek között azon ingatlanállomány értékével kapcsolatban, amelyet a belga állam ingyenesen a La Poste
rendelkezésére bocsátott.
Nem kifogásolható ugyanis az Elsőfokú Bírósággal szemben annak megállapítása, hogy e körülmény bizonyítékként szolgálhat arra,
hogy a Bizottság részéről kétségeknek kellett volna felmerülniük a vitatott intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét
illetően. Ténylegesen nem kizárt, hogy a La Poste a rendelkezésre bocsátott ingatlanállomány értékének arányában jelentős
gazdasági előnyhöz jut az állami támogatásnak minősülő e művelet folytán. Márpedig a Bizottságnak ahhoz, hogy ennek ellenkezőjéről
megbizonyosodhasson, legalább annak a pénzügyi előnynek az értékelésével rendelkeznie kellett volna, amelyet a rendelkezésre
bocsátás a La Poste számára jelent.
A jogbiztonság elvének állítólagos megsértésére alapított harmadik jogalappal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy – amint
az a jelen ítélet 81. és 87. pontjából következik – a vitatott határozat elfogadásának körülményeivel, valamint az e határozat
tartalmával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság által lefolytatott elemzés kiemelte azokat a kétségeket, amelyeknek a Bizottság
részéről fel kellett volna merülniük a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, amely
kétségek elegendőek azon következtetés alátámasztásához, mely szerint a Bizottságnak meg kellett volna indítania az EK 88. cikk
(2) bekezdésében és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében szabályozott hivatalos vizsgálati szakaszt.
E feltételek mellett e jogalapot nem kell megvizsgálni.
E megfontolásokból következik, hogy az első jogalapot mint megalapozatlant, a harmadik jogalapot pedig mint hatástalant el
kell utasítani.
Ezért a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési
eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a Belga Királyság és a Bizottság pervesztes lett, kötelezni kell őket a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság a Belga Királyságot és az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.