CELEX: 62010CJ0310
Teismo pareigūnų teisės į darbo užmokestį
Diskriminacija dėl priklausymo socialinei profesinei kategorijai ar dėl darbo vietos
Patirtos žalos atlyginimo sąlygos
Direktyvos 2000/43/EB ir 2000/78/EB
Netaikymas
Prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios
vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, p. 22; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), 15 straipsnio ir 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios
vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 5 sk., 4 t., p. 79), 17 straipsnio išaiškinimo, taip pat dėl pasekmių, galinčių kilti dėl Sąjungos teisės viršenybės tuo
atveju, jei egzistuotų prieštaravimas tarp minėtų nuostatų ir nacionalinės teisės normų ar
Curtea Constituțională
(Konstitucinis Teismas) sprendimo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Direktyvos 2000/43 1 straipsnyje nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas – sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės sistemą siekiant valstybėse
narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.“
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šioje direktyvoje vienodo požiūrio principas reiškia, kad nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl rasės
ar etninės priklausomybės.“
Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje įtvirtinta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės
orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.“
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios
tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.“
Direktyvų 2000/43 ir 2000/78 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalies c punkte numatyta, kad, neviršijant Bendrijai suteiktų
įgaliojimų, šios direktyvos, kiek tai susiję su įdarbinimu ir darbo sąlygomis, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą,
taikomos visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas.
Direktyvos 2000/43 14 straipsnio a punkte ir Direktyvos 2000/78 16 straipsnio a punkte nustatyta, kad valstybės narės imasi
būtinų priemonių užtikrinti, kad būtų panaikinti visi įstatymai ir kiti teisės aktai, kurie prieštarauja vienodo požiūrio
principui.
Direktyvos 2000/43 15 straipsnyje skelbiama:
„Valstybės narės nustato taisykles sankcijoms, taikytinoms už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal šią direktyvą, pažeidimus
ir imasi visų priemonių, būtinų jų taikymui užtikrinti. Sankcijos, kurias gali sudaryti kompensacijos sumokėjimas nukentėjusiajam,
turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios. <...>“
Pagal Direktyvos 2000/78 17 straipsnį:
„Valstybės narės nustato taisykles sankcijoms, taikytinoms už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal šią direktyvą, pažeidimus
ir imasi visų priemonių, būtinų jų taikymui užtikrinti. Sankcijos, kurias gali sudaryti kompensacijos sumokėjimas nukentėjusiajam,
turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“

Nacionalinės teisės aktai
Vyriausybės įstatyminiu dekretu Nr. 137/2000 dėl bet kokios formos diskriminacijos prevencijos ir sankcijų už tokią diskriminaciją
taikymo (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 431, 2000 m. rugsėjo 2 d.) užtikrinamas direktyvų 2000/43 ir 2000/78 perkėlimas į vidaus teisę.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 137/2000 1 straipsnio 2 dalies e punkto i papunktį:
„Vienodo požiūrio į piliečius principas ir privilegijų bei diskriminacijos nebuvimo principas užtikrinami, be kita ko, įgyvendinant
šias teises:
<...>
e)      ekonomines, socialines ir kultūrines teises, ypač:
i)      teisę į darbą, laisvą profesijos pasirinkimą, teisingas ir tinkamas darbo sąlygas, apsaugą nuo bedarbystės, darbo užmokesčio
už tą patį darbą lygybę, teisingą ir tinkamą darbo užmokestį“.
Minėto įstatyminio dekreto 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šiame įstatyminiame dekrete diskriminacija – bet koks daromas skirtumas, atskyrimas, apribojimų ar privilegijų taikymas dėl
rasės, pilietybės, etninės priklausomybės, kalbos, religijos, socialinės klasės, įsitikinimų, lyties, seksualinės orientacijos,
amžiaus, negalios, chroninės neužkrečiamos ligos, užsikrėtimo ŽIV, priklausymo asmenų, esančių mažiau palankioje padėtyje,
grupei, taip pat dėl bet kokio kito pagrindo, kuriuo siekiama riboti žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių ar įstatymų pripažintų
teisių politinėje, ekonominėje, socialinėje, kultūrinėje ar bet kurioje kitoje viešo gyvenimo srityje pripažinimą ar naudojimąsi
jomis lygiomis sąlygomis arba kuriuo jis ribojamas.“
Įstatyminio dekreto Nr. 137/2000 27 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Asmuo, kuris mano, kad patyrė žalą dėl diskriminacijos, gali pagal bendrąją teisę teismo prašyti atlyginti žalą ir grąžinti
iki diskriminacijos buvusią padėtį arba panaikinti dėl diskriminacijos susidariusią padėtį. <...>“
2008 m. liepos 3 d. sprendimais Nr. 818–820, 2008 m. gruodžio 4 d. Sprendimu Nr. 1325 ir 2010 m. vasario 25 d. Sprendimu Nr. 146
Curtea Constituțională
paskelbė, kad įvairios Įstatyminio dekreto Nr. 137/2000 nuostatos, įskaitant jo 27 straipsnį, turi būti pripažįstamos prieštaraujančiomis
Konstitucijai, nes iš jų matyti, jog teismai turi kompetenciją panaikinti, kaip jie mano, diskriminacinius įstatymo galią
turinčius norminius teisės aktus ar jų netaikyti ir juos pakeisti teismų nustatytomis normomis arba kituose norminiuose teisės
aktuose įtvirtintomis nuostatomis.
Pagal Nepaprastojo vyriausybės įstatyminio dekreto (
Ordonanța de Urgență a Guvernului
) Nr. 27/2006, iš dalies pakeisto ir papildyto Įstatymu Nr. 45/2007 (toliau – OUG Nr. 27/2006), 11 straipsnio 1 dalį ir 1 priedo
A skirsnio 6–13 punktus Nacionalinio kovos su korupcija direktorato (
Direcţia Naţională Anticorupţie
, toliau – DNA) ir Kovos su organizuotu nusikalstamumu ir terorizmu direktorato (
Direcţia de Investigare a Infracţiunilor de Criminalitate Organizată şi Terorism
, toliau – DIICOT) prokurorams mokamas toks pats darbo užmokestis kaip prokurorams prie
Înalta Curte de Casație și Justiție
(Aukščiausiasis Kasacinis ir Teisingumo Teismas).
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, jog tam, kad suinteresuotasis asmuo galėtų
dirbti prokuroru
Înalta Curte de Casație și Justiție
ir gauti už šias pareigas numatytą darbo užmokestį, jis privalo tenkinti aštuonerių metų darbo stažo teismuose sąlygą, nors
toks reikalavimas DNA ir DIICOT prokurorų pareigų atveju nekeliamas.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Ieškovai, teismo pareigūnai, pateikė pirmosios instancijos teismui
Tribunalul Bacău
ieškinį, nukreiptą prieš, be kita ko, šį teismą,
Curtea de Apel Bacău
ir
Ministerul Justiţiei și Libertăţilor Cetăţenești
, reikalaudami atlyginti žalą, kurią jie mano patyrę dėl diskriminacinio požiūrio į juos darbo užmokesčio srityje dėl DNA
ir DIICOT prokurorams suteikto statuso, susijusio su darbo užmokesčiu.
2008 m. balandžio 4 d. sprendime
Tribunalul Bacău
pripažino, kad šie ieškovai patyrė diskriminaciją dėl socialinės profesinės kategorijos ir darbo vietos, o šie kriterijai
atitiko Įstatyminio dekreto Nr. 137/2000 2 straipsnio 1 dalyje nurodytą „socialinę kategoriją“, ir kad šiuo atveju pažeistas
Darbo kodekso (
codul muncii
) 6 straipsnio 2 dalyje numatytas principas, kad už tą patį darbą turi būti mokamas toks pats darbo užmokestis.
Todėl
Tribunalul Bacău
patenkino jam pateiktą ieškinį ir, remdamasis Įstatyminio dekreto Nr. 137/2000 27 straipsnio 1 dalimi, nurodė atsakovams išmokėti
minėtiems ieškovams darbo užmokestį, prilygstantį skirtumui tarp pastarųjų gauto atlyginimo ir DNA ir DIICOT prokurorams OUG
Nr. 27/2006 numatyto atlyginimo, skaičiuojant nuo šio akto įsigaliojimo dienos.

Ministerul Justiţiei și Libertăţilor Cetăţenești
, grįsdama apeliacinį skundą, kurį dėl minėto sprendimo ji pateikė
Curtea de apel Bacău
, be kita ko, tvirtina, kad
Tribunalul Bacău
viršijo savo jurisdikciją prisiskirdamas teisėkūros įgaliojimus ir taip pažeidė minėtus
Curtea Constituțională
sprendimus Nr.818–820, Nr. 1325 ir Nr. 146.
Šiomis aplinkybėmis
Curtea de Apel Bacău
nusprendė sustabdyti apeliacinės bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.      Ar Direktyvos [2000/43] 15 straipsnį ir Direktyvos [2000/78] 17 straipsnį – abi direktyvos perkeltos į nacionalinę teisę iš
naujo paskelbtu ir iš dalies pakeistu [Įstatyminiu dekretu Nr. 137/2000] – pažeidžia nacionalinės teisės normos ir Konstitucinio
Teismo (
Curtea Constituţională
) sprendimas, kuriais nacionaliniams teismams draudžiama nustatyti, kaip jie mano, tinkamą turtinės ir (arba) moralinės žalos
atlyginimą diskriminaciją patyrusiems apeliantams tais atvejais, kai žalos, kylančios dėl diskriminacijos, atlyginimas susijęs
su įstatyme numatytomis teisėmis į darbo užmokestį ir suteikiamomis kitai socialinei profesinei kategorijai nei ta, kuriai
priklauso apeliantai (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 4 d. Konstitucinio Teismo sprendimą Nr. 1325 ir 2010 m. vasario 25 d.
Sprendimą Nr. 146)?
2.      Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, ar nacionalinis teismas turi laukti, kol bus panaikintos arba pakeistos nacionalinės
teisės nuostatos ir (arba) kol bus pakeista Konstitucinio Teismo praktika, tariamai prieštaraujančios [Sąjungos teisės] nuostatoms,
ar vis dėlto nagrinėjamai bylai jis turi tiesiogiai ir nedelsdamas taikyti [Sąjungos teisės] normas, kaip jas galbūt išaiškino
Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, ir netaikyti jokios nacionalinės teisės nuostatos ar jokio Konstitucinio Teismo sprendimo,
prieštaraujančių [Sąjungos teisės] nuostatoms?

Dėl prejudicinių klausimų dalyko
Atsižvelgiant į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktus paaiškinimus, prejudiciniais klausimais iš esmės siekiama
išsiaiškinti, ar užtikrinus Direktyvos 2000/43 15 straipsnio ir Direktyvos 2000/78 17 straipsnio įgyvendinimą vidaus teisėje
tokia nuostata, kaip Įstatyminio dekreto Nr. 137/2000 27 straipsniu, šie 15 ir 17 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad
jais neleidžiama
Curtea Constituțională
sprendimais drausti, jog pagal minėtą vidaus teisės nuostatą asmenims, patyrusiems su darbo užmokesčiu susijusią diskriminaciją
dėl socialinės profesinės kategorijos ar darbo vietos, būtų suteikta teisė į žalos atlyginimą suteikiant įstatyme kitai socialinei
profesinei kategorijai numatytas teises į darbo užmokestį. Darant prielaidą, kad šiuo atveju taip yra, minėtais klausimais
siekiama išsiaiškinti, ar nacionalinis teismas privalo netaikyti tokios nagrinėjamos vidaus teisės nuostatos ar Konstitucinio
teismo praktikos ir neturi šiuo atveju laukti, kol tokia nuostata bus pakeista taikant teisėkūros procedūrą ar kol ją iš naujo
išaiškins Konstitucinis Teismas, kad būtų užtikrinta atitiktis Sąjungos teisei.

Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
Rumunijos vyriausybė ir Airija savo raštu pateiktose pastabose suabejojo prejudicinių klausimų priimtinumu motyvuodamos tuo,
kad pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija nepatenka nei į direktyvų 2000/43 ir 2000/78, nei apskritai į Sąjungos teisės
sritį.
Visų pirma dėl to reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso priimti prejudicinį
sprendimą dėl Sutarčių bei Sąjungos institucijų aktų išaiškinimo.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų
bendradarbiavimo priemonė. Iš to išplaukia, kad tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą,
atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti reikalingumą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad
galėtų priimti savo sprendimą, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (žr., be kita ko, 1990 m. spalio 18 d. Sprendimo
Dzodzi
, C‑297/88 ir C‑197/89, Rink. p. I‑3763, 33 ir 34 punktus; 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
Leur‑Bloem
, C‑28/95, Rink. p. I‑4161, 24 punktą bei 2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Winner Wetten
, C‑409/06, Rink. p. I‑00000, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl kai nacionalinio teismo pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo privalo
priimti sprendimą (žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Dzodzi
35 punktą ir
Leur‑Bloem
25 punktą bei
Winner Wetten
36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad ypatingomis aplinkybėmis, siekdamas įvertinti, ar byla jam teisminga, Teisingumo
Teismas turi išnagrinėti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas į jį kreipėsi (žr., be kita ko, 2006 m. liepos 11 d. Sprendimo
Chacón Navas
, C‑13/05, Rink. p. I‑6467, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti prejudicinį
sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto klausimo, tik jeigu akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai
nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės
ar teisinės aplinkybės, reikalingos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Chacón Navas
33 punktą bei
Winner Wetten
37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taigi iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad atsisakymas priimti prejudicinį sprendimą pagal nacionalinio teismo
pateiktą prašymą gali, be kita ko, būti pagrįstas, jei akivaizdu, kad Sąjungos teisė negali būti nei tiesiogiai, nei netiesiogiai
taikoma nagrinėjamos bylos aplinkybėms (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Leur‑Bloem
26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju visų pirma reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nekelia Teisingumo
Teismui klausimo, ar situacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, patenka į direktyvų 2000/43 ir 2000/78, būtent
jų 15 ir 17 straipsnių, į kuriuos daroma nuoroda prejudiciniuose klausimuose, taikymo sritį.
Tačiau šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kaip tai padarė Rumunijos vyriausybė, Airija ir Europos Komisija, kad šiuo atveju taip
nėra.
Iš tiesų Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje pabrėžiama, kad ja siekiama nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų,
negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus. Savo ruožtu Direktyvos
2000/43 tikslas, kaip matyti iš jos 1 straipsnio, yra sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės
sistemą.
Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama diskriminacija visiškai nesusijusi
nė su vienu iš minėtose direktyvose nurodytų pagrindų, priešingai, ji patirta dėl socialinės profesinės kategorijos, kaip
ji suprantama pagal nacionalinį įstatymą, kuriai priklauso suinteresuotieji asmenys, arba dėl jų darbo vietos.
Iš to matyti, kad situacijai, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, netaikomi atitinkamai direktyvose 2000/43 ir 2000/78
siekiant kovoti su tam tikrų rūšių diskriminacija įtvirtinti bendrieji pagrindai.
Iš tikrųjų, kaip matyti iš tų pačių direktyvų 2 straipsnio 1 dalies, jose įtvirtintas vienodo požiūrio principas taikomas
jų 1 straipsnyje išsamiai išvardytų pagrindų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo
Coleman
, C‑303/06, Rink. p. I‑5603, 38 ir 46 punktus).
Be to, reikia priminti, kad EB 13 straipsnis, tapęs SESV 19 straipsniu, kuriame nustatoma tik Bendrijos kompetencija ir kuriuo
remiantis buvo priimtos minėtos direktyvos, nenumato diskriminacijos dėl socialinės profesinės kategorijos ar darbo vietos,
todėl šie EB 13 ar SESV 19 straipsniai net negali būti Tarybos priemonių, skirtų kovoti su tokia diskriminacija, teisinis
pagrindas (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Chacón Navas
55 punktą ir
Coleman
46 punktą).
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad situacijai, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, netaikomos priemonės, priimtos remiantis
EB 13 straipsniu ir direktyvomis 2000/43 bei 2000/78, todėl šių direktyvų atitinkamai 15 ir 17 straipsniai, į kuriuos daroma
nuoroda prašyme priimti prejudicinį sprendimą, nesusiję su tokia situacija (žr. pagal analogiją 2009 m. kovo 17 d. Nutarties
Mariano
, C‑217/08, 27 punktą).
Vis dėlto, kadangi
Curtea de Apel Bacău
tiek prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje, tiek savo pirmajame prejudiciniame klausime pabrėžė, kad
Įstatyminiu dekretu Nr. 137/2000 užtikrinamas direktyvų 2000/43 ir 2000/78 perkėlimas į vidaus teisę, reikia taip pat išsiaiškinti,
ar Teisingumo Teismo pateikiamas minėtų 15 ir 17 straipsnių aiškinimas galėtų būti pateisinamas, kaip tai teigė Europos Komisija,
tuo, jog šiuos straipsnius tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis leido taikyti nacionalinė teisė dėl joje esančios
nuorodos į minėtus straipsnius.
Dėl to reikia priminti, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra paskelbęs, kad turi jurisdikciją priimti sprendimą pagal prašymus
priimti prejudicinį sprendimą, pateiktus dėl Sąjungos teisės nuostatų, tada, kai pagrindinėms bylos aplinkybėms ši teisė netaikoma
ir dėl to jų atžvilgiu kompetentingos yra tik valstybės narės, tačiau kai nacionalinė teisė leido taikyti minėtas Sąjungos
teisės nuostatas dėl joje esančios nuorodos į tokių nuostatų turinį (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Leur‑Bloem
25 ir 27 punktus ir jame nurodytą teismo praktiką bei 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimo
Schoonbroodt
, C‑247/97, Rink. p. I‑8095, 14 ir 15 punktus).
Teisingumo Teismas, be kita ko, šiuo klausimu pabrėžė, kad kai reglamentuodamas vien vidaus pobūdžio situacijas nacionalinės
teisės aktų leidėjas priima tokius pačius sprendimus kaip ir priimti Europos Sąjungos teisėje, pavyzdžiui, kad išvengtų savo
piliečių diskriminacijos ir galimo konkurencijos iškraipymo arba kad užtikrintų vienodą procedūrą panašių situacijų atveju,
egzistuoja tam tikras interesas, siekiant išvengti aiškinimo skirtumų ateityje, Sąjungos teisės nuostatas ar sąvokas aiškinti
vienodai, neatsižvelgiant į jų taikymo sąlygas (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Leur‑Bloem
, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
Giloy
, C‑130/95, Rink. p. I‑4291, 28 punktą).
Tačiau nagrinėjamu atveju taip nėra.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kaip buvo priminta, kad Įstatyminiu dekretu Nr. 137/2000
visų pirma siekiama užtikrinti direktyvų 2000/43 ir 2000/78 perkėlimą į vidaus teisę ir kad šio dekreto 27 straipsniu, kuriame
numatyta, jog už juo draudžiamą diskriminaciją kyla asmenų, kurie ją vykdė, atsakomybė, o diskriminaciją patyrę asmenys turi
teisę į žalos atlyginimą, užtikrinamas Direktyvos 2000/43 15 straipsnio ir Direktyvos 2000/78 17 straipsnio įgyvendinimas.
Tačiau iš to neišplaukia, kad šio 27 straipsnio aiškinimas turėtų, kai jis taikomas vien pagal nacionalinę teisę draudžiamai
diskriminacijai, kuri nepatenka į minėtų direktyvų taikymo sritį, priklausyti nuo pastarųjų direktyvų nuostatų ar apskritai
Sąjungos teisės nuostatų.
Iš tikrųjų visiškai neįrodyta, kad šiuo atveju egzistuoja tam tikras interesas išsaugoti vienodą Sąjungos teisės nuostatų
ar sąvokų aiškinimą, neatsižvelgiant į jų taikymo sąlygas, ir dėl to Teisingumo Teismas neturėtų atsakyti į nacionalinio teismo
jam pateiktus prejudicinius klausimus.
Visų pirma, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikiama pakankamai tikslios informacijos, iš kurios būtų
galima padaryti išvadą, kad, numatydamas vienodą žalos, padarytos pažeidus tiek direktyvose 2000/43 ir 2000/78, tiek vien
nacionalinės teisės aktuose numatytas nediskriminavimo taisykles, atlyginimo tvarką, nacionalinės teisės aktų leidėjas šių
pažeidimų atžvilgiu norėjo padaryti nuorodą į Sąjungos teisės nuostatų turinį arba priimti tokius pačius sprendimus kaip joje
numatytieji.
Be to, reikia pažymėti, pirma, kad sankcijų sistema, kurią valstybės narės privalo nustatyti pagal Direktyvos 2000/43 15 straipsnį
ir Direktyvos 2000/78 17 straipsnį, yra papildomos materialiosios šiose direktyvose nustatytos nediskriminavimo taisyklės,
kurių veiksmingumą turi užtikrinti minėta sistema. Tačiau, kaip buvo pabrėžta šio sprendimo 31–36 punktuose, šiose direktyvose
nėra jokios nediskriminavimo taisyklės, kuri, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, būtų susijusi su profesine kategorija.
Antra, Direktyvos 2000/43 15 straipsnyje ir Direktyvos 2000/78 17 straipsnyje tik įtvirtinta valstybių narių pareiga nustatyti
sankcijas, taikytinas už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal šią direktyvą, pažeidimus, nurodant, kad sankcijos, kurias gali
sudaryti kompensacijos sumokėjimas nukentėjusiajam, turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomosios. Iš to išplaukia,
kad įvairios konkrečios priemonės, kuriomis turi būti įgyvendintos atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos, gali būti sunkiai
įsivaizduojamos – kai jos turi būti taikomos į pastarųjų nuostatų taikymo sritį nepatenkančioms situacijoms – kaip numatančios
nuorodą į tose pačiose nuostatose numatytas sąvokas arba kaip įtvirtinančios tokius pat sprendimus kaip numatytieji tose nuostatose,
kurias reikia aiškinti vienodai, neatsižvelgiant į šių nuostatų taikymo aplinkybes.
Galiausiai reikia pabrėžti, kad šioje byloje prejudiciniais klausimais iš esmės nesiekiama išsiaiškinti Direktyvos 2000/43
15 straipsnio ir Direktyvos 2000/78 17 straipsnio turinio, bet prašoma paaiškinti, ar pagal Sąjungos teisės viršenybės principą
draudžiama tokia nacionalinė konstitucinės teisės norma, kokią išaiškino atitinkamos valstybės narės Konstitucinis Teismas,
pagal kurią tokiu atveju, kuris nepatenka į minėtų Sąjungos teisės nuostatų sritį, privaloma netaikyti vidaus normos, kuria,
be kita ko, užtikrinamas šių Sąjungos teisės nuostatų perkėlimas, arba aiškinti tokią vidaus normą taip, kad prieštarautų
šioms nuostatoms, jeigu šis atvejis patektų į jų taikymo sritį.
Taigi, nors būtinybė vienodai aiškinti Sąjungos teisės normas gali, kaip buvo priminta, pateisinti tai, kad Teisingumo Teismo
jurisdikcija aiškinimo srityje apima ir tokių normų turinį, įskaitant tą atvejį, kai konkrečiai situacijai jos taikomos tik
netiesiogiai dėl nacionalinės teisės normoje į jas padarytos nuorodos, tačiau taip samprotaujant negalima, nepažeidžiant Sąjungos
ir jos valstybių narių kompetencijos paskirstymo, suteikti minėtai Sąjungos teisės nuostatai viršenybės aukštesnio rango vidaus
teisės normų, pagal kurias tokiu atveju privaloma netaikyti šios nacionalinės teisės normos arba jos išaiškinimo, atžvilgiu.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad
Curtea de Apel Bacău
pateikti klausimai, kuriais nesiekiama išsiaiškinti, ar situacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, patenka į
Direktyvos 2000/43 15 straipsnio ir Direktyvos 2000/78 17 straipsnio taikymo sritį, bet preziumuojama, kad taip yra ir prašoma
Teisingumo Teismo išaiškinimo, nors minėtos Sąjungos teisės nuostatos akivaizdžiai negali būti nei tiesiogiai, nei netiesiogiai
taikomos šios bylos aplinkybėms, turi būti pripažinti nepriimtinais.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
Curtea de Apel Bacău
(Rumunija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas.
Parašai.
*
Proceso kalba: rumunų.