CELEX: 62010CJ0016
Teisės aktų derinimas
Telekomunikacijos
Tinklai ir paslaugos
Direktyva 2002/22/EB
Įmonių paskyrimas teikti universaliąsias paslaugas
Specialūs įpareigojimai paskirtai įmonei
Informacijos apie abonentus teikimo paslaugos ir abonentų knygos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl jo priėmimo metu galiojusios 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) redakcijos (OL L 108,
p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337), 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB
dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349, toliau – Pagrindų direktyva) ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis
(Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), išaiškinimo.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant ginčus tarp
The Number (UK) Ltd
(toliau –
The Number
) ir
Conduit Enterprises Ltd
(toliau –
Conduit Entreprises
), dviejų informacijos apie abonentus teikimo paslaugos teikėjų ir abonentų knygų leidėjų Jungtinėje Karalystėje, ir
British Telecommunications plc
(toliau – BT) dėl sumų, kurias BT reikalavo sumokėti už suteiktą informaciją iš duomenų bazės, apimančios telefono ryšio paslaugos
abonentų kontaktinius duomenis, kurią BT turi tvarkyti kaip universaliųjų paslaugų teikėja.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Universaliųjų paslaugų direktyvos septintoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Valstybės narės ir toliau turėtų užtikrinti, kad II skyriuje išvardytos nurodytos kokybės paslaugos būtų teikiamos visiems
galutiniams paslaugų gavėjams jų teritorijoje, nepriklausomai nuo geografinės vietos ir, atsižvelgus į konkrečias nacionalines
sąlygas, prieinama kaina. <...>“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 11 konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
„Abonentų knygos informacija ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos – svarbi viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų
priemonė, sudaranti universaliųjų paslaugų įpareigojimo dalį. Paslaugų gavėjai ir vartotojai pageidauja išsamių abonentų knygų
ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos, kuri apimtų visus į sąrašą įrašytus abonentus ir jų numerius (įskaitant
fiksuotus ir mobiliuosius numerius), ir nori, kad ši informacija būtų teikiama visiems vienodomis sąlygomis. <...>“
Pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 straipsnio 2 dalį:
„Valstybės narės, laikydamosi objektyvumo, skaidrumo, proporcingumo ir nediskriminavimo principų, nustato veiksmingiausią
ir tinkamiausią būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą. Jos stengiasi kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus,
ypač siekia, kad kainos ir kitos paslaugų teikimo sąlygos nesiskirtų nuo įprastų komercinių sąlygų, kartu saugodamos visuomenės
interesus.“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad visus pagrįstus prašymus dėl sujungimo fiksuotoje vietoje su viešuoju telefono ryšio tinklu
ir prieigos prie viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų fiksuotoje vietoje tenkintų bent viena įmonė.“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnyje „Informacijos apie abonentus teikimo paslaugos ir abonentų knygos“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina:
a)      kad galutiniams paslaugų gavėjams būtų prieinama bent viena išsami atitinkamos institucijos patvirtintos formos abonentų knyga,
kuri gali būti spausdinta, elektroninė ar abiejų rūšių ir būtų reguliariai atnaujinama bent kartą per metus;
b)      kad visiems galutiniams paslaugų gavėjams, įskaitant taksofonų naudotojus, būtų prieinama bent viena išsami informacijos apie
abonentus teikimo paslauga.
2.      Laikantis Direktyvos 97/66/EB 11 straipsnio nuostatų, į abonentų knygas turi būti įrašyti visi viešai prieinamų telefono ryšio
paslaugų abonentai.
3.      Valstybės narės užtikrina, kad įmonė (įmonės), teikianti [(teikiančios)] šio straipsnio 1 dalyje nurodytas paslaugas, taikytų
nediskriminavimo principą tvarkant kitų įmonių jai pateiktai informacijai [tvarkydama (tvarkydamos) kitų įmonių jai (joms)
pateiktą informaciją].“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 8 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
„Valstybės narės gali paskirti vieną ar kelias įmones universaliųjų paslaugų teikimui visoje nacionalinėje teritorijoje užtikrinti,
kaip nurodyta 4, 5, 6 ir 7 straipsniuose ir atitinkamais atvejais 9 straipsnio 2 dalyje. Valstybės narės gali paskirti skirtingas
įmones ar įmonių grupes atskiriems skirtingiems universaliųjų paslaugų elementams teikti ir (arba) aprėpti skirtingas nacionalinės
teritorijos dalis.“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnyje „Tarifų prieinamumas“ nustatyta:
„1.      Nacionalinės reguliavimo institucijos kontroliuoja 4, 5, 6 ir 7 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų įpareigojimų,
kuriuos vykdo paskirtosios įmonės, mažmeninių tarifų pasikeitimus ir lygį, lygindamos su nacionalinėmis vartotojų kainomis
ir pajamomis.
2.      Valstybės narės, atsižvelgdamos į nacionalines sąlygas, gali reikalauti, kad paskirtosios įmonės vartotojams pateiktų tarifų
pasirinkimo galimybes ar paketus, kurie skiriasi nuo įprastomis komercinėmis sąlygomis taikomų tarifų, visų pirma siekdamos
užtikrinti, kad mažas pajamas ar specialius socialinius poreikius turintys asmenys galėtų naudotis viešai prieinama telefono
ryšio paslauga.
<...>
4.      Valstybės narės gali reikalauti, kad, atsižvelgiant į nacionalines sąlygas, įmonės, turinčios įpareigojimus pagal 4, 5, 6
ir 7 straipsnius, visoje teritorijoje taikytų bendrus tarifus, įskaitant vidutines pagal geografinius rajonus kainas, arba
neviršytų didžiausių nustatytų kainų.
<...>“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 11 straipsnyje „Paskirtųjų įmonių teikiamos paslaugos kokybė“ numatyta:
„1.      Nacionalinės reguliavimo institucijos užtikrina, kad visos paskirtosios įmonės, turinčios įpareigojimus pagal 4, 5, 6 ir 7 straipsnius
ir 9 straipsnio 2 dalį, skelbtų pakankamą ir naujausią informaciją apie savo veiklos, susijusios su universaliosiomis paslaugomis,
rezultatus, kurioje apibūdintų paslaugos kokybės parametrus, nustatymus ir vertinimo metodus, nurodytus III priede. Paskelbta
informacija taip pat pateikiama nacionalinei reguliavimo institucijai.
<...>
4.      Nacionalinės reguliavimo institucijos įmonėms, privalančioms teikti bent 4 straipsnyje nurodytas universaliąsias paslaugas,
gali nustatyti siektinus rezultatus. Nustatydamos tokius siektinus rezultatus, nacionalinės reguliavimo institucijos atsižvelgia
į suinteresuotų šalių nuomonę, ypač tų, kurios nurodytos 33 straipsnyje.
5.      Valstybės narės užtikrina, kad nacionalinės reguliavimo institucijos galėtų stebėti, kaip paskirtosios įmonės vykdo siektinų
rezultatų planus.
<...>“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad visos įmonės, skiriančios telefono numerius abonentams, tenkintų visus pagrįstus prašymus,
susijusius su viešai prieinamomis informacijos apie abonentus teikimo paslaugomis ir abonentų knygomis, suteikti atitinkamą
informaciją sutarta forma sąžiningomis, objektyviomis, pagrįstomis sąnaudomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis.“
Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje „Politikos tikslai ir reguliavimo principai“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad, vykdydamos šioje Direktyvoje ir specifinėse direktyvose nurodytas reguliavimo užduotis, nacionalinės
reguliavimo institucijos imtųsi visų reikiamų priemonių, skirtų šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nurodytiems tikslams pasiekti.
Tokios priemonės turi būti proporcingos tiems tikslams.
Valstybės narės užtikrina, kad, vykdydamos šioje direktyvoje ir specifinėse direktyvose nurodytas užduotis, ypač tas, kuriomis
siekiama užtikrinti veiksmingą konkurenciją, nacionalinės reguliavimo institucijos kuo atidžiau atsižvelgtų į tai, jog yra
pageidautina, kad jų reguliavimas būtų technologiniu požiūriu neutralus.
Nacionalinės reguliavimo institucijos, neperžengdamos savo kompetencijos ribų, gali prisidėti prie kultūrų ir kalbų įvairovę
bei žiniasklaidos pliuralizmą skatinančios politikos įgyvendinimo.
2.      Nacionalinės reguliavimo institucijos skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, elektroninių ryšių paslaugų ir susijusių
priemonių bei paslaugų teikimo srityje,
inter alia
:
a)      užtikrindamos, kad paslaugų gavėjai <...> galėtų rinktis naudingiausią paslaugą, kainą ir kokybę;
<...>
3.      Nacionalinės reguliavimo institucijos prisideda prie vidaus rinkos plėtros
<...>.
4.      Nacionalinės reguliavimo institucijos rūpinasi Europos Sąjungos piliečių interesais,
inter alia
:
a)      užtikrindamos, kad visiems piliečiams būtų prieinamos universaliosios paslaugos, nurodytos [Universaliųjų paslaugų direktyvoje];
<...>“
Leidimų direktyvos 3 straipsnio 2 dalis išdėstyta taip:
„Elektroninių ryšių tinklų ar elektroninių ryšių paslaugų teikimui gali būti taikomas bendrasis leidimas nepažeidžiant specifinių
įpareigojimų, nurodytų 6 straipsnio 2 dalyje, ar naudojimo teisių, nurodytų 5 straipsnyje. Galima reikalauti, kad prieš pradėdama
naudotis teisėmis pagal leidimą įmonė apie tai praneštų, bet negalima reikalauti, kad ji gautų nacionalinės reguliavimo institucijos
atskirą sprendimą ar kitą kokį administracinį aktą. Pranešusi, jei pranešimo reikalaujama, įmonė gali pradėti veiklą laikydamasi
prireikus 5, 6 ir 7 straipsnių nuostatų dėl naudojimo teisės.“
Leidimų direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Specifiniai įpareigojimai, kuriuos pagal Direktyvos 2002/19/EB (Prieigos direktyva) 5 straipsnio 1 ir 2 dalis, 6 ir 8 straipsnius
bei Direktyvos 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) 16, 17, 18 ir 19 straipsnius galima nustatyti elektroninių ryšių
tinklų ir paslaugų teikėjams ar pagal tą direktyvą paskirtiems universaliųjų paslaugų teikėjams, turi būti teisiškai atskirti
nuo teisių ir įpareigojimų pagal bendrąjį leidimą. Siekiant skaidrumo tokių specifinių įpareigojimų atskiroms įmonėms nustatymo
kriterijai ir tvarka turi būti nurodyti bendrajame leidime.“

Nacionalinė teisė
Universaliųjų paslaugų teikimo sąlyga Nr. 7 (
Universal Service Condition
7; toliau – USC 7), nustatyta bendrovei BT, ją paskiriant universaliųjų paslaugų teikėja pagal 2003 m. Elektroninių ryšių
reglamentų („Electronic Communications (Universal Service) Regulations 2003“) nuostatas, išdėstyta taip:
„7.1. BT tvarko duomenų bazę, apimančią informaciją apie visus abonentus, kuriems bet kuris ryšių paslaugų teikėjas yra suteikęs
telefono numerį (toliau – duomenų bazė). BT užtikrina, kad duomenų bazė būtų reguliariai atnaujinama.
7.2      Gavusi prašymą BT, laikydamasi toliau išdėstytų 7.3 ir 7.4 punktų:
a)      bet kuriam ryšių paslaugų teikėjui, kuriam taikomas Bendrosios sąlygos Nr. 8 8.2 punktas, leidžia susipažinti su BT sudarytomis
abonentų knygomis, atitinkančiomis šios bendrosios sąlygos reikalavimus, kad šis ryšių paslaugų teikėjas galėtų vykdyti šį
punktą;
b)      bet kuriam asmeniui, norinčiam teikti viešai prieinamas išsamaus informavimo apie abonentus paslaugas arba parengti abonentų
knygas, leidžia susipažinti su mašininio skaitymo forma pateikiamu duomenų bazės turiniu.
7.3 BT suteikia 7.2 punkto a ir b papunkčiuose nurodytą informaciją, gavusi pagrįstą ją norinčio gauti asmens prašymą. Nepažeisdama
pateiktų bendrųjų nuostatų, BT gali atsisakyti patenkinti prašymą, jei:
a)      pareiškėjas neįsipareigoja atitinkamų duomenų arba informacijos apdoroti laikydamasis taikytino geros praktikos kodekso; ir
(arba)
b)      BT turi pakankamą pagrindą manyti, kad šios informacijos prašantis asmuo neatitiks taikytinų duomenų apsaugos nuostatų.
7.4 BT suteikia 7.2 punkto a ir b papunkčiuose nurodytą informaciją sąžiningomis, sąnaudomis pagrįstomis ir nediskriminuojančiomis
sąlygomis tokia forma, dėl kokios BT susitaria su pareiškėju. Jei tokio susitarimo nėra, Direktorius, vykdydamas savo funkciją
spręsti ginčus, gali nustatyti informacijos teikimo formą.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Universaliąsias telekomunikacijų paslaugas Jungtinėje Karalystėje, išskyrus regioną aplink Halo miestą, teikia BT.

Office of Communications
(Ryšių tarnyba, toliau – OFCOM) yra nacionalinė Jungtinės Karalystės telekomunikacijų reguliavimo institucija. 2003 m. OFCOM
pakeitė
Oftel
, Telekomunikacijų tarnybą.

Oftel
priimta USC 7 BT įpareigojama kitiems informacijos apie abonentus teikimo paslaugų ir abonentų knygų teikėjams, kurie nėra
paskirti universaliųjų paslaugų teikėjais, sąžiningomis, objektyviomis, sąnaudomis pagrįstomis ir nediskriminuojančiomis sąlygomis
sutarta forma pateikti savo išsamią duomenų apie telefono abonentus bazę OSIS, kurią ji sukaupė rinkdama duomenis iš visų
fiksuoto ryšio paslaugos teikėjų.
Taigi USC 7 nustato BT ne į vartotoją orientuotą universaliųjų paslaugų įpareigojimą, o didmeninės prekybos įpareigojimą,
praktiškai reiškiantį, kad Jungtinės Karalystės rinkoje yra keli konkuruojantys informacijos apie abonentus teikimo paslaugos
ir abonentų knygų teikėjai, kurie savo veikloje remiasi OSIS duomenų baze.
2004 m. lapkričio 25 d. Sprendime
KPN Telecom
(C‑109/03, Rink. p. I‑11273) Teisingumo Teismas nusprendė, kad sumos, kurių fiksuoto ryšio paslaugų teikėjai reikalauja už
„atitinkamos informacijos“ apie abonentus suteikimą, negali apimti vidinių sąnaudų, susijusių su paties teikėjo atliekamu
abonentų duomenų surinkimu, kaupimu ir atnaujinimu. Savo skunduose remdamosi šiuo sprendimu
The Number
ir
Conduit Enterprises
ginčijo sumas, kurių BT reikalauja už naudojimąsi jos duomenų baze OSIS.
OFCOM, į kurią dėl šių ginčų kreiptasi 2005 m., 2008 m. kovo 10 d. priėmė sprendimus. Šiuose sprendimuose ji nurodė, kad USC 7
nesuderinama su Sąjungos teise, nes ja neteisingai perkelti Universaliųjų paslaugų direktyvos 5 straipsnio reikalavimai. Taigi,
anot OFCOM, BT neprivalėjo reglamentuotomis sąlygomis suteikti prieigos prie OSIS duomenų bazės, tačiau tai turėjo padaryti
dėl duomenų apie savo abonentus. Iš tiesų ji privalo pateikti šiuos duomenis vykdydama kitą nei USC 7 įpareigojimą, nenagrinėjamą
pagrindinėje byloje, kuris taikomas visoms elektroninių ryšių įmonėms ir kuriuo perkeliamas Universaliųjų paslaugų direktyvos
25 straipsnis.
2008 m. lapkričio 24 d. sprendimu
Competition Appeal Tribunal
patenkino ieškinį dėl OFCOM sprendimo. Jis nusprendė, kad USC 7 reikšmingos Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatos įgyvendintos
teisingai.
Dėl šio
Competition Appeal Tribunal
sprendimo BT, palaikoma OFCOM, pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Šis teismas
preliminariai padarė išvadą, kad USC 7 prieštarauja Universaliųjų paslaugų direktyvai, tačiau manė, kad prieš priimant sprendimą
būtina kreiptis į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo, nes „išnagrinėjus susijusius principus ir skirtumus tarp dokumentų
ir pateiktų argumentų“ matyti, jog „negalima manyti, kad klausimas nekelia abejonių“.
Šiomis aplinkybėmis
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Universaliųjų paslaugų direktyvos] 8 straipsnio 1 dalimi kartu su [Pagrindų direktyvos] 8 straipsniu, [Leidimų direktyvos]
3 straipsnio 2 dalimi ir 6 straipsnio 2 dalimi, taip pat Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi bei kitomis
susijusiomis Bendrijos teisės nuostatomis, valstybėms narėms suteiktą teisę paskirti vieną ar kelias įmones užtikrinti universaliųjų
paslaugų arba atskirų jų elementų teikimą, kaip nurodyta Universaliųjų paslaugų direktyvos 4–7 straipsniuose ir 9 straipsnio
2 dalyje, reikia aiškinti taip, kad:
a)      valstybė narė, nusprendusi pagal šią nuostatą paskirti įmonę, gali šiai įmonei nustatyti tik tokius specifinius įpareigojimus,
kuriuos vykdydama ši įmonė turi pati galutiniam paslaugų gavėjui teikti universaliąsias paslaugas arba jų elementus, dėl kurių
ji paskirta; arba
b)      valstybė narė, nusprendusi pagal šią nuostatą paskirti įmonę, gali paskirtai įmonei nustatyti tokius specifinius įpareigojimus,
kuriuos valstybė narė laiko veiksmingiausiais, tinkamiausiais ir proporcingiausiais, siekiant užtikrinti universaliųjų paslaugų
arba atskirų jų elementų teikimą galutiniams paslaugų gavėjams, nesvarbu, ar vykdydama šiuos įpareigojimus paskirta įmonė
turi pati teikti universaliąsias paslaugas arba jų elementus galutiniams paslaugų gavėjams?
2.      Ar pagal minėtas nuostatas kartu su Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi valstybės narės, pagal Universaliųjų
paslaugų direktyvos 8 straipsnio 1 dalį paskyrusios įmonę šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies b punkte numatytam įpareigojimui
(išsami informacijos apie abonentus teikimo paslauga) vykdyti ir nereikalaudamos, kad ji tiesiogiai teiktų tokią paslaugą
galutiniams paslaugų gavėjams, gali šiai paskirtai įmonei nustatyti tokius specifinius įpareigojimus:
a)      tvarkyti ir atnaujinti išsamią abonentų duomenų bazę;
b)      bet kuriam asmeniui, norinčiam teikti viešai prieinamas išsamaus informavimo apie abonentus paslaugas arba parengti abonentų
knygas, leisti susipažinti su mašininio skaitymo forma pateikiamu reguliariai atnaujinamos išsamios abonentų duomenų bazės
turiniu (nesvarbu, ar šis asmuo ketina išsamios informacijos apie abonentus teikimo paslaugas teikti galutiniams paslaugų
gavėjams); ir
c)      tokiam asmeniui pateikti duomenų bazės turinį sąžiningomis, sąnaudomis pagrįstomis ir nediskriminuojančiomis sąlygomis?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos
8 straipsnio 1 dalį valstybės narės, nusprendusios pagal šią nuostatą paskirti vieną arba kelias įmones užtikrinti universaliųjų
paslaugų arba atskirų jų elementų teikimą, kaip nurodyta šios direktyvos 4–7 straipsniuose ir 9 straipsnio 2 dalyje, gali
joms nustatyti tik šios direktyvos nuostatose numatytus specifinius įpareigojimus, kurie susiję su pačių šių įmonių vykdomu
minėtų paslaugų arba jų elementų teikimu galutiniams vartotojams, kurių atžvilgiu jos buvo paskirtos, ar šios valstybės narės
gali paskirtosioms įmonėms nustatyti įpareigojimus, kurie, jų manymu, yra tinkamiausi užtikrinti minėtų paslaugų teikimą,
nesvarbu, ar šios įmonės pačios teikia šias paslaugas.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šis klausimas pateikiamas nagrinėjant ginčą dėl vieninteliam teikėjui, t. y. BT, nustatyto
didmeninės prekybos įpareigojimo pagal nacionalinę universaliųjų paslaugų sistemą, be kita ko, taikomą informacijos apie abonentus
teikimo paslaugoms ir abonentų knygoms, suderinamumo su Sąjungos teise. Vykdydamas šį įpareigojimą šis teikėjas privalo tvarkyti
ir sąžiningomis, objektyviomis, sąnaudomis pagrįstomis ir nediskriminuojančiomis sąlygomis sutarta forma kitiems informacijos
apie abonentus teikimo paslaugų ir abonentų knygų teikėjams pateikti savo duomenų bazę OSIS, kurią jis sukaupė, rinkdamas
duomenis iš visų fiksuoto ryšio paslaugos teikėjų.
Būtent tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar pagal Leidimų direktyvos,
Pagrindų direktyvos ir Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatas, ypač pastarosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalį, valstybės
narės gali nustatyti tokį didmeninės prekybos įpareigojimą konkrečiam paslaugų teikėjui, pagal šią nuostatą paskirdama šį
teikėją tam, kad sukurdama tinkamą konkurencinę aplinką netiesiogiai pasiektų Universaliųjų paslaugų direktyvos 11 konstatuojamojoje
dalyje ir 5 straipsnyje paskelbtą universaliųjų paslaugų tikslą visiems galutiniams vartotojams sudaryti sąlygas naudotis
išsamiomis informacijos apie abonentus teikimo paslaugomis ir abonentų knygomis.
Siekiant nustatyti Universaliųjų paslaugų direktyvos 8 straipsnio 1 dalies prasmę ir apimtį, pirmiausia reikia nustatyti šios
nuostatos teisinį kontekstą (pagal analogiją žr. 2006 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Banca popolare di Cremona
, C‑475/03, Rink. p. I‑9373, 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Tada ją reikia aiškinti pagal jos formuluotę ir
atsižvelgiant į visą šios direktyvos sistemą bei teisės aktų leidėjo siekiamus tikslus.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pagal Leidimų direktyvos 3 straipsnio 2 dalį elektroninių ryšių tinklams ar elektroninių ryšių
paslaugoms teikti gali būti taikomas bendrasis leidimas, nepažeidžiant specifinių įpareigojimų, nurodytų šios direktyvos 6 straipsnio
2 dalyje, arba teisių naudotis radijo dažniais ir numeriais, numatytų jos 5 straipsnyje. Šios teisės pagrindinėje byloje nenagrinėjamos.
Taigi valstybės narės gali vienai ar kelioms atskiroms įmonėms nustatyti specifinius įpareigojimus, tik jei šie įpareigojimai
priskiriami Leidimų direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje aptartiems atvejams. Šioje nuostatoje nurodomi įpareigojimai, nustatyti
įmonėms, paskirtoms teikti universaliąsias paslaugas pagal Universaliųjų paslaugų direktyvą. Tarp šių įpareigojimų yra jos
5 straipsnyje numatytų išsamių informacijos apie abonentus teikimo paslaugų ir abonentų knygų teikimas. Būtent šios direktyvos
8 straipsnio 1 dalyje numatytas universaliųjų paslaugų arba atskirų jų elementų teikėjų paskyrimas.
Įpareigojimai, kuriuos pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatas galima nustatyti pagal jos 8 straipsnio 1 dalį teikti
universaliąsias paslaugas paskirtoms įmonėms, yra draudimo nustatyti specifinius įgaliojimus atskiriems teikėjams išimtis,
todėl juos reikia aiškinti siaurai.
Kalbant apie Universaliųjų paslaugų direktyvos 8 straipsnio 1 dalies formuluotę, reikia pažymėti, kad jos pirmame sakinyje
numatytas įmonės paskyrimas universaliųjų paslaugų „teikimui užtikrinti“, tačiau šios nuostatos antrame sakinyje taip pat
patikslinama, kad „valstybės narės gali paskirti skirtingas įmones ar įmonių grupes atskiriems skirtingiems universaliųjų
paslaugų elementams teikti“. Taigi iš visos šios nuostatos formuluotės matyti, kad valstybė narė paskirtajai įmonei gali nustatyti
tik tokius įpareigojimus, kokie konkrečiai numatyti Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatose, susijusiose su pačios šios
įmonės vykdomu vieno iš universaliųjų paslaugų specifinių elementų, apibrėžtų minėtos direktyvos 4–7 straipsniuose ir 9 straipsnio
2 dalyje, teikimu galutiniams vartotojams.
Reikia pridurti, jog reikalavimas, kad įmonė pati teiktų universaliąsias paslaugas vartotojams, neatima iš jos galimybės dėl
šio teikimo sudaryti subrangos sutartį su trečiaisiais asmenimis, su sąlyga, kad ji ir toliau lieka atsakinga valstybės narės
kompetentingoms institucijoms už tai, kaip paslaugos teikiamos.
Be to, tokį aiškinimą patvirtina su Universaliųjų paslaugų direktyvos bendra sistema ir jos tikslais susiję argumentai. Iš
šios direktyvos 9 ir 11 straipsnių nuostatų, atitinkamai susijusių su taikomais tarifais ir universaliąsias paslaugas teikti
paskirtų įmonių veiklos kontrole, kurią vykdo nacionalinės reguliavimo institucijos, matyti, kad turimos mintyje įmonės, kurios
šias paslaugas būtinai teikia pačios.
Pirma, kalbant apie Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnį, reikia pažymėti, kad iš šios direktyvos 7 konstatuojamosios
dalies matyti, jog vienas iš pagrindinių jos tikslų yra užtikrinti minimalaus elektroninių ryšių paslaugų rinkinio teikimą
galutiniams vartotojams prieinama kaina. Dėl to Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnyje, būtent jo 1, 2 ir 4 dalyse,
numatytas kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų vykdomos įmonių, paskirtų teikti universaliąsias paslaugas, taikomų
tarifų struktūros ir lygio kontrolės bei reguliavimo mechanizmas.
Tačiau Universaliųjų paslaugų direktyvos 9 straipsnyje nenumatytas kitų nei paskirtoji įmonių nustatomų kainų reguliavimo
mechanizmas. Taigi, net jei kitos įmonės dėl nacionalinio specifinio įpareigojimo, kokia yra USC 7, galėtų turėti prieigą
prie išsamios visų telefono abonentų duomenų bazės, kokia yra BT duomenų bazė OSIS, nacionalinio reguliuotojo nustatytu tarifu,
jos neprivalėtų prieinama kaina teikti šios direktyvos 5 straipsnyje numatyto universaliųjų paslaugų elemento, t. y. išsamių
informacijos apie abonentus teikimo paslaugų ir abonentų knygų, visiems galutiniams vartotojams. Todėl pačiu pagrindinėje
byloje nagrinėjamomis teisės nuostatomis nustatytu įpareigojimu negarantuojama, kad nagrinėjamas universaliųjų paslaugų elementas
teikiamas visiems galutiniams vartotojams prieinama kaina.
Antra, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 11 straipsnį nacionalinės reguliavimo institucijos kontroliuoja paskirtųjų
įmonių vykdomą universaliųjų paslaugų teikimą ir prireikus įpareigoja jas laikytis tam tikrų specifinių šių paslaugų kokybės
reikalavimų. Taigi ši nuostata pagrįsta prielaida, kad paskirtosios įmonės turi veiklai reikalingų duomenų, susijusių su universaliųjų
paslaugų teikimu, ir gali tiesiogiai paveikti tai, kaip jos yra teikiamos, o tai reiškia, kad jos teikia šias paslaugas pačios.
Žinoma, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 straipsnio 2 dalį valstybės narės turi apibrėžti „veiksmingiausią ir tinkamiausią
būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą“. Tačiau pagal šią nuostatą valstybių narių turima diskrecija nesuteikia
joms teisės tam tikroms įmonėms nustatyti specifinių įpareigojimų, kurių nėra tarp Leidimų direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje
aptartų atvejų. Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 straipsnio 2 dalies negalima aiškinti taip, kad būtų išplėsta pagal jos
8 straipsnio 1 dalį leidžiamo paskyrimo apimtis, t. y. kad valstybė narė taip paskirtai įmonei galėtų nustatyti kitus įpareigojimus
nei numatytieji minėtos direktyvos nuostatomis.
Galiausiai, kalbant apie galimą Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalies reikšmingumą šiomis aplinkybėmis,
užtenka konstatuoti, jog šia nuostata tik reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, kad „visos įmonės, skiriančios telefono
numerius abonentams“, tenkintų visus pagrįstus prašymus pateikti duomenis apie savo abonentus dėl informacijos apie abonentus
teikimo paslaugų ir abonentų knygų teikimo. Taigi ši nuostata, susijusi su įpareigojimu, bendrai taikomu visiems paslaugų
teikėjams, nedaro jokios įtakos specifinių įpareigojimų, kuriuos valstybė narė turi teisę nustatyti vienai ar kelioms atskiroms
įmonėms, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 8 straipsnio 1 dalį jos paskirtoms teikti universaliąsias paslaugas, apimčiai.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos
8 straipsnio 1 dalį valstybės narės, nusprendusios pagal šią nuostatą paskirti vieną arba kelias įmones užtikrinti universaliųjų
paslaugų arba atskirų jų elementų teikimą, kaip nurodyta tos pačios direktyvos 4–7 straipsniuose ir 9 straipsnio 2 dalyje,
gali joms nustatyti tik šios direktyvos nuostatose numatytus specifinius įpareigojimus, kurie susiję su pačių paskirtųjų įmonių
vykdomu minėtų paslaugų arba jų elementų teikimu galutiniams vartotojams.

Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrąjį klausimą nereikia atsakyti. Iš tiesų šioje dalyje remiamasi prielaida,
kad valstybė narė teisėtai nustatė specifinį įpareigojimą pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 8 straipsnio 1 dalį paskirtai
įmonei, nors nereikalauja šios paslaugos teikti galutiniam paslaugų gavėjui, ir iš esmės norima sužinoti, ar toks įpareigojimas
gali apimti reikalavimus, susijusius su pareiga tvarkyti duomenų bazę ir leisti ja naudotis kitiems ūkio subjektams didmeninės
rinkos lygmeniu. Iš atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, kad pagal minėtą nuostatą tokio įpareigojimo negalima nustatyti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
Pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų
teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) 8 straipsnio 1 dalį valstybės
narės, nusprendusios pagal šią nuostatą paskirti vieną arba kelias įmones užtikrinti universaliųjų paslaugų arba atskirų jų
elementų teikimą, kaip nurodyta tos pačios direktyvos 4–7 straipsniuose ir 9 straipsnio 2 dalyje, gali joms nustatyti tik
šios direktyvos nuostatose numatytus specifinius įpareigojimus, kurie susiję su pačių paskirtų įmonių vykdomu minėtų paslaugų
arba jų elementų teikimu galutiniams vartotojams.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.