CELEX: 62010CJ0016
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen
Televiestintä
Verkot ja palvelut
Direktiivi 2002/22/EY
Yritysten nimeäminen tarjoamaan yleispalvelua
Erityisvelvollisuuksien asettaminen nimetylle yritykselle
Numerotiedotus- ja luettelopalvelut

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi) (EYVL L 108, s. 21), sähköisten viestintäverkkojen ja
-palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi)
(EYVL L 108, s. 33) sekä yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002
annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL L 108, s. 51) tulkintaa, sellaisina
kuin ne ovat olleet voimassa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä päätettäessä.
Tämä pyyntö on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä The Number (UK) Ltd (jäljempänä The Number) ja Conduit
Enterprises Ltd (jäljempänä Conduit Enterprises) eli kaksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa toimivaa numerotiedotus- ja luettelopalvelujen
tarjoajaa ja toisaalta British Telecommunications plc (jäljempänä BT) ja jotka koskevat rahamääriä, jotka BT on laskuttanut
tietojen luovuttamisesta tietokannasta, johon sisältyy telepalvelujen tilaajien yhteystiedot ja jonka pitämiseen BT on yleispalvelun
tarjoajana velvollinen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Yleispalveludirektiivin johdanto-osan seitsemäs perustelukappale kuuluu seuraavasti:
”Jäsenvaltioiden olisi edelleenkin varmistettava, että II luvussa säädetyt palvelut ovat jäsenvaltioiden alueella kaikkien
loppukäyttäjien saatavilla tietyn laatuisina maantieteellisestä sijainnista riippumatta ja kansalliset erityisolosuhteet huomioon
ottaen kohtuuhintaan. – –”
Yleispalveludirektiivin johdanto-osan 11 perustelukappale kuuluu seuraavasti:
”Luettelotiedot ja numerotiedotuspalvelu ovat olennainen apuväline yleisesti saatavilla olevien puhelinpalvelujen käytön kannalta,
ja ne ovat osa yleispalveluvelvollisuutta. Käyttäjät ja kuluttajat haluavat kattavia luetteloita ja sellaista numerotiedotuspalvelua,
joka sisältää kaikki luetteloidut puhelinpalvelujen tilaajat ja heidän kaikki numeronsa (kiinteät ja matkapuhelinnumerot mukaan
lukien), ja he haluavat, että tiedot on esitetty samanarvoisina. – –”
Yleispalveludirektiivin 3 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on määritettävä tehokkain ja asianmukaisin tapa varmistaa yleispalvelun toteuttaminen puolueettomuuden, avoimuuden,
syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteita noudattaen. Niiden on pyrittävä pitämään markkinoiden vääristyminen ja
erityisesti palvelujen tarjonta sellaiseen hintaan tai sellaisin ehdoin, jotka poikkeavat tavanomaisista kaupallisista ehdoista,
niin vähäisenä kuin mahdollista, ja samalla niiden on turvattava yleinen etu.”
Yleispalveludirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vähintään yksi yritys pystyy täyttämään kaikki kohtuulliset pyynnöt, jotka koskevat
liittymän saamista yleiseen puhelinverkkoon tietyssä sijaintipaikassa ja mahdollistamaan yleisesti saatavilla olevien puhelinpalvelujen
käytön tietyssä sijaintipaikassa.”
Yleispalveludirektiivin 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Numerotiedotuspalvelut ja luettelot”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että
a)      loppukäyttäjien saatavilla on vähintään yksi kattava asianomaisen viranomaisen hyväksymässä muodossa oleva painettu tai sähköinen
luettelo tai molemmat ja että se saatetaan ajan tasalle säännöllisesti ja vähintään kerran vuodessa
b)      kaikkien loppukäyttäjien, myös maksullisten yleisöpuhelimien käyttäjien, saatavilla on vähintään yksi kattava numerotiedotuspalvelu.
2.      Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen luettelojen on sisällettävä kaikki yleisesti saatavilla olevien puhelinpalvelujen tilaajat,
sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 97/66/EY 11 artiklan säännösten soveltamista.
3.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettuja palveluja tarjoava yksi tai useampi yritys soveltaa syrjimättömyyden
periaatetta muiden yritysten sille toimittamien tietojen käsittelyssä.”
Yleispalveludirektiivin 8 artiklan 1 kohta on sanamuodoltaan seuraava:
”Jäsenvaltiot voivat nimetä yhden tai useamman yrityksen takaamaan yleispalvelun tarjonnan sellaisena kuin se määritelty 4,
5, 6 ja 7 artiklassa ja soveltuvin osin 9 artiklan 2 kohdassa siten, että koko jäsenvaltion alue voidaan kattaa. Jäsenvaltiot
voivat nimetä eri yrityksiä tai yritysryhmiä tarjoamaan yleispalvelun eri osatekijöitä ja/tai kattamaan jäsenvaltion alueen
eri osat.”
Yleispalveludirektiivin 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohtuuhintaisuus”, säädetään seuraavaa:
”1.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on seurattava sellaisten palvelujen vähittäishintojen kehitystä ja tasoa, jotka on 4, 5,
6 ja 7 artiklassa määritelty kuuluvan yleispalveluvelvollisuuksien piiriin ja joita nimetyt yritykset tarjoavat, erityisesti
suhteessa jäsenvaltion kuluttajahintoihin ja tulotasoon.
2.      Jäsenvaltiot voivat kansallisten olosuhteiden perusteella vaatia nimettyjä yrityksiä tarjoamaan kuluttajille tavanomaisten
kaupallisten ehtojen mukaan asetetuista hinnoista poikkeavia hintavaihtoehtoja tai ‑paketteja erityisesti sen varmistamiseksi,
että pienituloisilla käyttäjillä tai käyttäjillä, joilla on sosiaalisia erityistarpeita, on mahdollisuus käyttää yleisesti
saatavilla olevaa puhelinpalvelua.
– –
4.      Jäsenvaltiot voivat kansallisten erityisolosuhteiden perusteella tai hintakattojen noudattamiseksi vaatia 4, 5, 6 ja 7 artiklaan
perustuvien velvollisuuksien alaisia yrityksiä soveltamaan jäsenvaltion koko alueella yhtenäisiä hintoja, maantieteellisin
perustein määrätyt keskihinnat mukaan lukien.
– –”
Yleispalveludirektiivin 11 artiklassa, jonka otsikko on ”Nimettyjen yritysten palvelujen laatu”, säädetään seuraavaa:
”1.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava, että kaikki nimetyt 4, 5, 6 ja 7 artiklaan ja 9 artiklan 2 kohtaan perustuvien
velvollisuuksien alaiset yritykset julkaisevat liitteessä III esitetty[ihin] palvelun laadun muuttujiin, määritelmiin ja mittausmenetelmiin
perustuen riittävät ja ajantasaiset tiedot suorituksistaan yleispalvelun tarjonnassa. Julkaistut tiedot on toimitettava myös
kansalliselle sääntelyviranomaiselle.
– –
4.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on voitava asettaa suoritustavoitteita niille yrityksille, joilla on ainakin 4 artiklaan
perustuvia yleispalveluvelvollisuuksia. Kansallisten sääntelyviranomaisten on tällöin otettava huomioon asianomaisten, erityisesti
33 artiklassa tarkoitettujen, osapuolten näkemykset.
5.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset voivat seurata, missä määrin nimetyt yritykset täyttävät
suoritustavoitteet.
– –”
Yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki tilaajille numeroita osoittavat yritykset täyttävät kaikki kohtuulliset pyynnöt,
jotka koskevat asianmukaisten tietojen asettamista saataville yleisesti saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen ja luettelojen
tarjontaa varten sovitussa muodossa oikeudenmukaisin, puolueettomin, kustannuslähtöisin ja syrjimättömin ehdoin.”
Puitedirektiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleiset tavoitteet ja sääntelyperiaatteet”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä
määriteltyjä sääntelytehtäviään hoitaessaan kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla pyritään 2, 3 ja 4 kohdassa säädettyihin
tavoitteisiin. Toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia näihin tavoitteisiin nähden.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset pyrkivät kaikin tavoin välttämään sitoutumista yksittäisiin
tekniikoihin silloin, kun ne suorittavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä säädettyjä sääntelytehtäviä ja varsinkin
niitä tehtäviä, joiden tarkoituksena on varmistaa tehokas kilpailu.
Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat toimivaltuuksiensa rajoissa osallistua kulttuurista ja kielellistä monimuotoisuutta
sekä tiedotusvälineiden moniarvoisuutta edistävien politiikkojen toteuttamiseen.
2.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen
ja niiden liitännäistoimintojen ja -palvelujen tarjoamisessa muun muassa
a)      varmistamalla, että käyttäjille – – koituu mahdollisimman paljon hyötyä valinnanvaran lisääntymisestä, hintojen alentumisesta
ja laadun parantumisesta
– –
3.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on osaltaan vaikutettava sisämarkkinoiden kehittymiseen – –.
4.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä Euroopan unionin kansalaisten etuja muun muassa
a)      varmistamalla, että kaikilla kansalaisilla on käytettävissään yleispalvelu, joka on määritelty [yleispalveludirektiivissä]
– –”
Valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohta on sanamuodoltaan seuraava:
”Sähköisten viestintäverkkojen tai -palvelujen tarjoajilta voidaan vaatia ainoastaan yleisvaltuus, sanotun kuitenkaan rajoittamatta
6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja erityisvelvollisuuksia tai 5 artiklassa tarkoitettuja käyttöoikeuksia. Asianomaiselta
yritykseltä voidaan edellyttää ilmoituksen tekemistä mutta ei kansallisten sääntelyviranomaisten nimenomaisen päätöksen tai
muun hallinnollisen toimenpiteen saamista, ennen kuin valtuutukseen perustuvia oikeuksia voidaan käyttää. Yritys voi aloittaa
toiminnan tehtyään mahdollisesti edellytettävän ilmoituksen, noudattaen tarvittaessa kuitenkin 5, 6 ja 7 artiklassa olevien,
käyttöä koskevista oikeuksista annettujen säännösten soveltamista.”
Valtuutusdirektiivin 6 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) 5 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä 6 ja 8 artiklan ja direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi)
16, 17, 18 ja 19 artiklan mukaisesti sähköisten viestintäverkkojen tai -palvelujen tarjoajille tai mainitun direktiivin mukaisesti
yleispalveluvelvollisuuden alaisiksi nimetyille sähköisten viestintäverkkojen tai -palvelujen tarjoajille mahdollisesti asetetut
erityisvelvollisuudet on oikeudellisesti erotettava yleisvaltuutukseen perustuvista oikeuksista ja velvollisuuksista. Jotta
järjestelmä olisi yritysten kannalta avoin, yleisvaltuutuksessa on viitattava niihin perusteisiin ja menettelyihin, joita
sovelletaan määrättäessä tällaisia erityisvelvollisuuksia yksittäisille yrityksille.”

Kansallinen lainsäädäntö
Yleispalvelun tarjoamista koskeva ehto nro 7 (Universal Service Condition 7, jäljempänä USC 7), joka BT:lle asetettiin nimettäessä
se sähköisestä viestinnästä (yleispalvelu) vuonna 2003 annetun asetuksen (Electronic Communications (Universal Service) Regulations
2003) säännösten mukaisesti yleispalvelun tarjoajaksi, on sanamuodoltaan seuraava:
”7.1      BT:n on ylläpidettävä tietokantaa, joka sisältää luettelotiedot kaikista tilaajista, joille mikä tahansa [viestintäverkkojen
tai -palvelujen] tarjoaja on luovuttanut puhelinnumeroita (jäljempänä tietokanta). BT:n on varmistettava, että tietokanta
saatetaan ajan tasalle säännöllisesti.
7.2      BT:n on jäljempänä olevien 7.3 ja 7.4 kohdan mukaisesti ja pyynnöstä asetettava saataville
a)      mille tahansa yleisessä ehdossa nro 8 olevan 8.2 kohdan soveltamisalaan kuuluvalle [viestintäverkkojen tai -palvelujen] tarjoajalle
BT:n kokoamat kyseisen yleisen ehdon vaatimusten mukaiset luettelot, jotta tämä [viestintäverkkojen tai -palvelujen] tarjoaja
voi noudattaa 8.2 kohtaa
b)      jokaiselle, joka aikoo tarjota yleisesti saatavilla olevia numerotiedotuspalveluja ja/tai luetteloita, tietokannan sisältö
koneellisesti luettavassa muodossa.
7.3      BT:n on toimitettava edellä 7.2 kohdan a ja b alakohdassa mainittu aineisto sitä pyytävän kohtuullisesta pyynnöstä. Edellä
lausutun pääsäännön yleistä luonnetta rajoittamatta BT voi kieltäytyä toimittamasta tällaista aineistoa, jos
a)      aineiston pyytäjä ei sitoudu varmistamaan siihen sisältyvien tietojen käsittelyä kaikkien asiaa koskevien käytännesääntöjen
mukaisesti ja/tai
b)      BT:llä on perusteltu syy uskoa, ettei tällaisen aineiston pyytäjä noudattaisi tietosuojalainsäädäntöä.
7.4      BT:n on toimitettava edellä 7.2 kohdan a ja b alakohdassa mainittu aineisto oikeudenmukaisin, puolueettomin, kustannuslähtöisin
ja syrjimättömin ehdoin BT:n ja tietojen pyytäjän keskenään sopimassa muodossa. Jos asiasta ei ole sovittu, johtaja voi riitojen
ratkaisemista koskevan tehtävänsä mukaisesti määrätä, missä muodossa tieto luovutetaan.”

Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
BT on Yhdistyneessä kuningaskunnassa televiestintäalan yleispalvelun tarjoaja muualla paitsi Hullin kaupungin ympäristössä.
The Office of Communications (viestintävirasto, jäljempänä OFCOM) on televiestintäalan kansallinen sääntelyviranomainen Yhdistyneessä
kuningaskunnassa. OFCOM perustettiin vuonna 2003 Oftelin (Office of Telecommunications) sijaan.
Oftelin vahvistamassa USC 7:ssä BT velvoitetaan antamaan muille numerotiedotus- ja luettelopalvelujen tarjoajille, joita ei
ole nimetty yleispalvelun tarjoajiksi, käytettäväksi oikeudenmukaisin, puolueettomin, kustannuslähtöisin ja syrjimättömin
ehdoin ja sovitussa muodossa puhelintilaajatietoja koskeva täydellinen tietokantansa, josta käytetään nimitystä OSIS ja jonka
se laatii keräämällä tietoja kaikilta kiinteässä verkossa toimivilta teleoperaattoreilta.
USC 7:ssä ei siten aseteta käyttäjään liittyvää yleispalveluvelvollisuutta; sen sijaan siinä asetetaan BT:lle tukkukauppaa
koskeva velvollisuus, joka on käytännössä johtanut siihen, että Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoilla on useita kilpailevia
numerotiedotus- ja luettelopalvelujen tarjoajia, joiden toiminta perustuu OSIS-tietokantaan.
Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-109/03, KPN Telecom, 25.11.2004 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-11273) katsonut muun
muassa, että rahamääriin, joita kiinteässä puhelinverkossa toimivat operaattorit laskuttavat tilaajia koskevista asianmukaisista
tiedoista, ei saanut sisältyä operaattorin omia tilaajia koskevien tietojen keräämisestä, yhdistämisestä ja ajan tasalla pitämisestä
johtuvia sisäisiä kuluja. The Number ja Conduit Enterprises ovat riitauttaneet rahamäärät, jotka BT on laskuttanut niiltä
OSIS-tietokantansa käyttämisestä, ja vedonneet vaatimustensa tueksi kyseiseen tuomioon.
Nämä oikeusriidat saatettiin vuonna 2005 OFCOM:n käsiteltäviksi, ja se antoi päätöksensä 10.3.2008. Päätöksissä OFCOM vahvisti
muun muassa, että USC 7 oli yhteensopimaton unionin oikeuden kanssa, koska siinä ei saatettu yleispalveludirektiivin 5 artiklan
säännöksiä asianmukaisella tavalla osaksi kansallista oikeusjärjestystä. OFCOM katsoi siten, ettei BT ollut velvollinen antamaan
OSIS-tietokantaansa käytettäväksi näin säännellyin ehdoin muuten kuin sen omia tilaajia koskevien tietojen osalta. Nämä sen
on nimittäin annettava USC 7:stä erillisen muun velvollisuuden nojalla; tämä velvollisuus ei ole pääasian oikeudenkäynnin
kohteena, mutta sitä sovelletaan kaikkiin sähköisen viestintäalan yrityksiin ja sillä saatetaan yleispalveludirektiivin 25
artikla osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
Competition Appeal Tribunal (kilpailuasioiden muutoksenhakutuomioistuin) hyväksyi 24.11.2008 antamassaan tuomiossa OFCOM:n
päätöksestä tehdyn valituksen. Se katsoi näin ollen, että asiaa koskevat yleispalveludirektiivin säännökset oli pantu asianmukaisesti
täytäntöön USC 7:llä.
BT, jota OFCOM tukee, valitti Competition Appeal Tribunalin tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen. Vaikka
tämä päätyi alustavasti katsomaan, että USC 7 on yleispalveludirektiivin vastainen, se piti kuitenkin tarpeellisena pyytää
ennakkoratkaisua unionin tuomioistuimelta ennen asian ratkaisemista, koska sen mukaan ”asiaan liittyvien periaatteiden harkinta,
todistusvoimaisten tekstien väliset erot ja asiassa esitetyt lausumat” osoittavat, että ”ei voida katsoa, ettei asiasta ole
epäilyjä”.
Tässä tilanteessa Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) päätti lykätä asian ratkaisemista ja esittää unionin
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko jäsenvaltioille [yleispalveludirektiivin] 8 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä [puitedirektiivin] 8 artiklan, [valtuutusdirektiivin]
3 artiklan 2 kohdan ja 6 artiklan 2 kohdan sekä yleispalveludirektiivin 3 artiklan 2 kohdan ja muiden unionin oikeuden aineellisten
säännösten kanssa, nojalla myönnettyä toimivaltaa nimetä yksi tai useampi yritys takaamaan yleispalvelun tai yleispalvelun
eri osatekijöiden tarjonta siten kuin yleispalveludirektiivin 4–7 artiklassa ja 9 artiklan 2 kohdassa on määritelty, tulkittava
siten, että
a)      siinä sallitaan jäsenvaltion, kun se päättää nimetä yrityksen tämän säännöksen nojalla, ainoastaan asettavan kyseiselle yritykselle
tiettyjä velvollisuuksia, joiden mukaan yrityksen on itse tarjottava loppukäyttäjille yleispalvelua tai sen osatekijää, jonka
osalta se on nimetty, tai että
b)      siinä sallitaan jäsenvaltion, kun se päättää nimetä yrityksen tämän säännöksen nojalla, asettavan nimetylle yritykselle sellaisia
tiettyjä velvollisuuksia, joita jäsenvaltio pitää tehokkaimpina, sopivimpina ja oikeasuhteisimpina yleispalvelun tai sen osatekijän
tarjonnan takaamiseksi loppukäyttäjille, edellytetäänpä näissä velvollisuuksissa tai ei, että nimetty yritys itse tarjoaa
yleispalvelua tai sen osatekijää loppukäyttäjille?
2)      Sallitaanko edellä mainituissa säännöksissä, luettuina myös yleispalveludirektiivin 3 artiklan 2 kohdan valossa, jäsenvaltioiden
asettavan tiettyjä velvollisuuksia kyseiselle nimetylle yritykselle tilanteessa, jossa yritys on nimetty yleispalveludirektiivin
8 artiklan 1 kohdan nojalla saman direktiivin 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa (kattava numerotiedotuspalvelu) säädettyä
silmällä pitäen siten, ettei yritystä ole velvoitettu tarjoamaan tällaista palvelua suoraan loppukäyttäjille,
a)      kattavan tilaajatietoja sisältävän tietokannan ylläpitämiseksi ja päivittämiseksi
b)      kattavan tilaajatietoja sisältävän tietokannan sisällön, jota päivitetään säännöllisesti, asettamiseksi koneellisesti luettavassa
muodossa minkä tahansa tahon, jonka tarkoituksena on tarjota yleisesti saatavilla olevia numerotiedotuspalveluita tai luetteloita
(aikoopa tämä taho tarjota kattavia numerotiedotuspalveluita loppukäyttäjille tai ei), saataville ja
c)      tietokannan sisältämien tietojen tarjoamiseksi tällaiselle taholle ehdoin, jotka ovat oikeudenmukaisia, puolueettomia, kustannuslähtöisiä
ja syrjimättömiä?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, sallitaanko yleispalveludirektiivin 8 artiklan
1 kohdassa jäsenvaltioiden, jotka päättävät tämän säännöksen mukaisesti nimetä yrityksen tai yrityksiä takaamaan yleispalvelun
tai joitakin sen osatekijöitä saman direktiivin 4–7 artiklan ja 9 artiklan 2 kohdan sisältämien määritelmien mukaisesti, asettavan
näille yrityksille ainoastaan erityisehtoja, jotka liittyvät siihen tapaan, jolla ne toimittavat yleispalvelun loppukäyttäjille,
joita varten ne on nimetty, vai onko jäsenvaltioilla päinvastoin oikeus asettaa nimetyille yrityksille velvollisuudet, joiden
jäsenvaltiot katsovat parhaiten soveltuvan kyseisen palvelun tarjoamisen varmistamiseen siitä riippumatta, toteuttavatko nämä
yritykset palvelun itse.
Aluksi on syytä todeta tämän kysymyksen liittyvän pääasian oikeudenkäyntiin, jossa on kyse erityisesti siitä, onko velvollisuus,
joka perustuu yleispalvelua koskevaan kansalliseen järjestelmään, jota sovelletaan muun muassa numerotiedotus- ja luettelopalveluihin
ja joka on asetettu vain yhdelle operaattorille eli BT:lle tukkumarkkinoilla, yhteensopiva unionin oikeuden kanssa. Kyseisen
velvollisuuden mukaan tämä operaattori on velvollinen ylläpitämään OSIS-tietokantaansa, jonka se laatii keräämällä tietoja
kaikilta kiinteässä verkossa toimivilta teleoperaattoreilta, ja antamaan sen muille numerotiedotus- ja luettelopalvelujen
tarjoajille käytettäväksi oikeudenmukaisin, puolueettomin, kustannusperusteisin ja syrjimättömin ehdoin sekä sovitussa muodossa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii tässä tilanteessa selvittämään, sallitaanko valtuutusdirektiivin, puitedirektiivin
ja yleispalveludirektiivin säännöksissä ja erityisesti jälkimmäisen 8 artiklan 1 kohdassa, että jäsenvaltiot asettavat tällaisen
velvollisuuden tietylle operaattorille tukkumarkkinoilla nimetessään saman säännöksen nojalla kyseisen operaattorin, jotta
tarkoitukseen soveltuvan kilpailuympäristön luomisella välillisesti saavutettaisiin yleispalveludirektiivin johdanto-osan
11 perustelukappaleessa lausuttu ja saman direktiivin 5 artiklassa tarkoitettu yleispalvelua koskeva tavoite eli kattavien
numerotiedotus- ja luettelopalvelujen asettaminen kaikkien loppukäyttäjien saataville.
Yleispalveludirektiivin 8 artiklan 1 kohdan sisällön ja ulottuvuuden selvittämiseksi on ensin syytä sijoittaa tämä säännös
omaan lainsäädännölliseen viitekehykseensä (ks. analogisesti asia C-475/03, Banca popolare di Cremona, tuomio 3.10.2006, Kok.,
s. I-9373, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Sen jälkeen säännöstä on tulkittava siten, että otetaan huomioon sen sanamuoto,
direktiivin yleinen rakenne sekä tavoitteet, joihin lainsäätäjä on pyrkinyt.
Tässä yhteydessä on todettava, että valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan mukaan sähköisten viestintäverkkojen tai -palvelujen
tarjoajilta voidaan vaatia ainoastaan yleisvaltuus, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja erityisvelvollisuuksia
tai 5 artiklassa tarkoitettuja radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöoikeuksia. Pääasian oikeudenkäynti ei koske näitä oikeuksia.
Näin ollen jäsenvaltioilla ei ole oikeutta asettaa tietylle yritykselle tai tietyille yrityksille muita kuin sellaisia erityisvelvollisuuksia,
jotka liittyvät valtuutusdirektiivin 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin tilanteisiin. Kyseisessä säännöksessä viitataan
muun muassa yleispalveludirektiivin nojalla yleispalvelun tarjoajaksi nimetyille yrityksille asetettuihin velvollisuuksiin.
Näihin sisältyy saman direktiivin 5 artiklassa tarkoitettujen kattavien numerotiedotus- ja luettelopalvelujen tarjoaminen.
Säännös operaattorien nimeämisestä yleispalvelun tai sen joidenkin osatekijöiden tarjoajaksi on saman direktiivin 8 artiklan
1 kohdassa.
Koska velvollisuudet, jotka yleispalveludirektiivin säännösten nojalla voidaan asettaa yleispalvelun tarjoajaksi saman direktiivin
8 artiklan 1 kohdan nojalla nimetyille yrityksille, ovat poikkeuksia kiellosta määrätä yksittäiselle yritykselle erityisvelvollisuuksia,
niitä on tulkittava suppeasti.
Yleispalveludirektiivin 8 artiklan 1 kohdasta on puolestaan todettava, että vaikka sen ensimmäisessä virkkeessä säädetään
yrityksen nimeämisestä ”takaamaan yleispalvelun tarjonnan”, säännöksen toisessa virkkeessä täsmennetään myös, että ”jäsenvaltiot
voivat nimetä eri yrityksiä tai yritysryhmiä tarjoamaan yleispalvelun eri osatekijöitä”. Säännöstä kokonaisuutena tarkasteltaessa
sen sanamuodosta ilmenee siten, ettei jäsenvaltio voi asettaa nimetylle yritykselle muita kuin yleispalveludirektiivin säännöksissä
erikseen säädettyjä velvollisuuksia, joiden mukaan yrityksen on itse suoritettava loppukäyttäjille tietty yleispalvelun osatekijä,
sellaisena kuin yleispalvelu on määritelty saman direktiivin 4–7 artiklassa ja 9 artiklan 2 kohdassa.
Lisäksi on syytä todeta, ettei se seikka, että yleispalvelun toteuttaa loppukäyttäjille yritys itse, estä sitä järjestämästä
tätä palvelua alihankintana, kunhan yrityksen vastuu jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille palvelun suoritustavasta
säilyy.
Sitä paitsi yleispalveludirektiivin yleiseen rakenteeseen ja tavoitteisiin liittyvät näkökohdat vahvistavat tätä tulkintaa.
Saman direktiivin 9 ja 11 artikla, joista ensimmäinen koskee sovellettavia hinnastoja ja jälkimmäinen kansallisten sääntelyviranomaisten
harjoittamaa yleispalvelun tarjoajiksi nimettyjen yritysten suoritustason valvontaa, edellyttävät nimittäin välttämättä, että
nimetyt yritykset itse toteuttavat tämän palvelun.
Ensiksi on todettava yleispalveludirektiivin 9 artiklasta, että saman direktiivin johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta
ilmenee, että yksi tämän direktiivin päätavoitteista on taata loppukäyttäjille vähintään tietty sähköisten viestintäpalvelujen
kokonaisuus kohtuuhintaan. Tätä tarkoitusta varten yleispalveludirektiivin 9 artiklassa ja erityisesti sen 1, 2 ja 4 kohdassa
säädetään järjestelmästä, jossa toimivaltaiset kansalliset viranomaiset valvovat ja sääntelevät yleispalvelun osatekijöiden
tarjoajaksi nimetyn yrityksen soveltaman hinnoittelun rakennetta ja tasoa.
Kyseisessä 9 artiklassa ei sen sijaan säädetä järjestelmästä muiden yritysten kuin nimetyn yrityksen soveltamien hintojen
sääntelemiseksi. Vaikka näillä muilla yrityksillä olisi USC 7:n kaltaisen kansallisen erityisvelvollisuuden vuoksi mahdollisuus
käyttää kansallisen sääntelyviranomaisen vahvistamin hinnoin kaikkien puhelintilaajien yhteystiedot sisältävää kattavaa tietokantaa,
jollainen BT:n OSIS-tietokanta on, niillä ei siten olisi saman direktiivin 5 artiklassa tarkoitetun yleispalvelun osatekijään
liittyvää velvollisuutta asettaa kohtuuhintaan kaikkien loppukäyttäjien saataville kattavat numerotiedotus- ja luettelopalvelut.
Pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevassa kansallisessa lainsäädännössä asetetun kaltainen velvollisuus ei näin ollen sellaisenaan
takaa sitä, että kyseinen yleispalvelun osatekijä asetettaisiin kaikkien loppukäyttäjien saataville kohtuuhintaan.
Toiseksi yleispalveludirektiivin 11 artiklan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävänä on valvoa nimettyjen yritysten
toimintaa yleispalvelun tarjoajina ja tarvittaessa asettaa niille yleispalvelun laatua koskevia erityisvaatimuksia. Säännöksen
lähtökohtana on siten se, että nimetyillä yrityksillä on käytettävissään yleispalvelun toteuttamiseen liittyvät tiedot ja
että niillä on mahdollisuus suoraan vaikuttaa palvelun toteuttamistapaan, ja tämä edellyttää niiden itse toteuttavan kyseisen
palvelun.
Jäsenvaltioiden on tosin yleispalveludirektiivin 3 artiklan 2 kohdan mukaan määritettävä ”tehokkain ja asianmukaisin tapa
varmistaa yleispalvelun toteuttaminen”. Jäsenvaltioille tämän säännöksen mukaan kuuluva harkintavalta ei kuitenkaan voi antaa
niille oikeutta asettaa tietyille yrityksille muita kuin valtuutusdirektiivin 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin tilanteisiin
liittyviä erityisvelvollisuuksia. Yleispalveludirektiivin 3 artiklan 2 kohtaa ei siten voida tulkita niin, että saman direktiivin
8 artiklan 1 kohdan mukaan mahdollisia nimeämisen vaikutuksia laajennettaisiin siten, että jäsenvaltio voisi asettaa näin
nimetylle yritykselle muita kuin kyseisen direktiivin säännösten mukaisia velvollisuuksia.
Yleispalveludirektiivin 25 artiklan 2 kohdan mahdollisesta merkityksestä tässä yhteydessä on lopuksi riittävää todeta, että
säännöksessä vain velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan, että ”kaikki tilaajille numeroita osoittavat yritykset” täyttävät
kaikki kohtuulliset pyynnöt, jotka koskevat niiden omien tilaajatietojen asettamista saataville numerotiedotuspalvelujen ja
luettelojen tarjontaa varten. Tämä säännös, joka koskee kaikkiin operaattoreihin yleisesti sovellettavaa velvollisuutta, ei
siten vaikuta millään lailla siihen, kuinka laajoja erityisvelvollisuuksia jäsenvaltiolla on oikeus asettaa tietylle yritykselle
tai tietyille yrityksille, jotka se nimeää yleispalvelun tarjoajiksi yleispalveludirektiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Ensimmäiseen kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava, että yleispalveludirektiivin 8 artiklan 1 kohdassa
sallitaan jäsenvaltioiden, jotka päättävät kyseisen säännöksen mukaisesti nimetä yrityksen tai yrityksiä takaamaan saman direktiivin
4–7 artiklassa ja 9 artiklan 2 kohdassa määritellyn yleispalvelun tai joitakin sen osatekijöitä, asettavan näille yrityksille
ainoastaan kyseisen direktiivin säännöksissä tarkoitettuja erityisvelvollisuuksia, jotka liittyvät siihen, että nimetyt yritykset
itse toimittavat yleispalvelun tai sen osatekijät loppukäyttäjille.

Toinen kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata. Toisen kysymyksen
lähtökohtana nimittäin on se, että jäsenvaltiolla olisi ollut oikeus asettaa yleispalveludirektiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti
nimetylle yritykselle erityisvelvollisuus, vaikkei tällä olisi velvollisuutta tarjota yleispalvelua suoraan loppukäyttäjille,
ja kysymyksen tarkoituksena on lähinnä selvittää, voiko tällaiseen velvollisuuteen sisältyä vaatimuksia tietokannan pitämisestä
ja sen asettamisesta muiden operaattorien saataville tukkumarkkinoilla. Ensimmäiseen kysymykseen annettavasta vastauksesta
kuitenkin seuraa, ettei kyseisen säännöksen nojalla voida asettaa tällaista velvollisuutta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 8 artiklan 1 kohdassa sallitaan jäsenvaltioiden, jotka päättävät
kyseisen säännöksen mukaisesti nimetä yrityksen tai yrityksiä takaamaan saman direktiivin 4–7 artiklassa ja 9 artiklan 2 kohdassa
määritellyn yleispalvelun tai joitakin sen osatekijöitä, asettavan näille yrityksille ainoastaan kyseisen direktiivin säännöksissä
tarkoitettuja erityisvelvollisuuksia, jotka liittyvät siihen, että nimetyt yritykset itse toimittavat yleispalvelun tai sen
osatekijät loppukäyttäjille.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.