CELEX: 62007CJ0485
EEB ir Turkijos asociacija
Darbuotojų migrantų socialinė apsauga
Gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymas
Apimtis
Priimančiosios valstybės narės mokama priemoka prie invalidumo pensijos siekiant užtikrinti gavėjams minimalų gyvenimo lygį
Nacionalinės teisės aktų pakeitimas
Šios priemokos panaikinimas, kai gavėjo gyvenamoji vieta yra ne susijusios valstybės narės teritorijoje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Susitarimo, įsteigiančio Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją,
kurį 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika ir EEB valstybės narės bei Bendrija ir kuris pastarosios
vardu buvo sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p. 10, toliau – Asociacijos susitarimas), 9 straipsnio, 1970 m. lapkričio
23 d. Briuselyje pasirašyto ir 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto
bei patvirtinto papildomo protokolo (OL L 293, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p. 41, toliau –
Papildomas protokolas) 59 straipsnio ir 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms
priklausančių valstybių narių socialinės apsaugos sistemų taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams (OL C 110, 1983,
p. 60; toliau – Sprendimas Nr. 3/80) 3 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos išaiškinimu.
Šis parašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Darbuotojų socialinio draudimo tarnyba; toliau –
Uwv
) ir H. Akdas bei kitų aštuonių buvusių turkų darbuotojų migrantų dėl priemokos prie invalidumo pensijos (toliau – papildoma
išmoka), kuri buvo jiems mokėta pagal Nyderlandų teisės aktus, panaikinimo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
EEB ir Turkijos asociacija
–        Asociacijos susitarimas
Pagal Asociacijos susitarimo 2 straipsnio 1 dalį šio susitarimo tikslas – skatinti nuolatinį ir subalansuotą Susitariančiųjų
šalių prekybinių ir ekonominių santykių stiprinimą, taip pat ir darbo jėgos srityje, laipsniškai tarpusavyje įgyvendinant
laisvą asmenų judėjimą (Asociacijos susitarimo 12 straipsnis) ir panaikinant įsisteigimo laisvės (šio susitarimo 13 straipsnis)
bei paslaugų teikimo laisvės apribojimus (šio susitarimo 14 straipsnis) tam, kad pagerėtų Turkijos Respublikos gyventojų gyvenimo
lygis ir vėliau tai padėtų Turkijai įstoti į Bendriją (šio susitarimo ketvirta konstatuojamoji dalis ir 28 straipsnis).
Šiam tikslui pasiekti Asociacijos susitarime numatytas parengiamasis etapas, kuriuo Turkijos Respublika, Bendrijos padedama,
stiprina savo ekonomiką (Asociacijos susitarimo 3 straipsnis), pereinamasis etapas, kuriuo užtikrinamas laipsniškas muitų
sąjungos sukūrimas ir ekonominės politikos suvienodinimas (šio susitarimo 4 straipsnis), bei baigiamasis etapas, pagrįstas
muitų sąjunga ir reiškiantis Susitariančiųjų šalių ekonominės politikos derinimo sustiprinimą (šio susitarimo 5 straipsnis).
Asociacijos susitarimo 6 straipsnis suformuluotas taip:
„Siekdamos užtikrinti asociacijos režimo taikymą ir laipsnišką plėtrą, Susitariančiosios šalys renkasi Asociacijos taryboje,
kuri veikia neviršydama susitarimo jai suteiktų įgaliojimų.“
Pagal Asociacijos susitarimo II antraštinės dalies „Pereinamojo etapo įgyvendinimas“ 8 straipsnį:
„Siekiant įvykdyti 4 straipsnyje nurodytus tikslus, Asociacijos taryba iki pereinamojo etapo pradžios laikinojo protokolo
1 straipsnyje numatyta tvarka nustato nuostatų, susijusių su sritimis, kurioms taikoma [EB sutartis] ir į kurias turės būti
atsižvelgta, pirmiausia tas, kurioms taikoma ši antraštinė dalis, taip pat bet kokios apsaugos sąlygos, kurios gali prireikti,
įgyvendinimo sąlygas, tvarką ir tempą.“
Asociacijos susitarimo 9 straipsnyje, priklausančiame II antraštinei daliai, nustatyta:
„Susitariančiosios šalys pripažįsta, kad susitarimo taikymo srityje ir nepažeidžiant atskirų nuostatų, kurias galima nustatyti
taikant 8 straipsnį, bet kokia diskriminacija dėl pilietybės draudžiama pagal [EB 12 straipsnyje] įtvirtintą principą.“
Asociacijos susitarimo II antraštinės dalies „Pereinamojo laikotarpio priemonių įgyvendinimas“ 3 skyriaus „Kitos ekonominio
pobūdžio nuostatos“ 12 straipsnyje numatyta:
„Susitariančiosios Šalys laikosi [EB 39], [40] ir [41] straipsnių, siekdamos laipsniškai įgyvendinti laisvą darbuotojų judėjimą
tarp jų.“
Pagal Asociacijos susitarimo 22 straipsnio 1 dalį:
„Siekiant įgyvendinti susitarime išvardytus tikslus, numatytais joje atvejais Asociacijos taryba turi teisę priimti sprendimus.
Kiekviena šalis turi imtis būtinų priemonių priimtiems sprendimams įgyvendinti. <...>“
–      Papildomas protokolas
Papildomo protokolo, kuris pagal 62 straipsnį yra Asociacijos susitarimo dalis, 1 straipsnyje nustatytos šio susitarimo 4 straipsnyje
numatytos asociacijos pereinamojo laikotarpio sąlygos, būdai ir grafikas.
Papildomo protokolo II antraštinės dalies „Asmenų ir paslaugų judėjimas“ I skyrius taikomas „darbuotojams“.
Papildomo protokolo I skyriaus 36 straipsnyje numatyta, kad laisvas darbuotojų judėjimas tarp Bendrijos valstybių narių ir
Turkijos bus laipsniškai įgyvendintas remiantis Asociacijos susitarimo 12 straipsnyje išdėstytais principais, per laikotarpį
nuo 12‑ųjų metų pabaigos ir 22‑ųjų metų pabaigos po susitarimo įsigaliojimo, Asociacijos tarybai nusprendus dėl įgyvendinimo
būdų.
Papildomo protokolo 39 straipsnis išdėstytas taip:
„1.      Prieš pasibaigiant pirmiesiems metams po šio Protokolo įsigaliojimo dienos Asociacijos taryba patvirtina socialinės apsaugos
priemones, skirtas Turkijos pilietybę turintiems, iš vienos Bendrijos valstybės narės į kitą persikeliantiems darbuotojams
ir Bendrijoje gyvenančioms jų šeimoms.
2.      Šios nuostatos pagal nustatytiną tvarką turi suteikti Turkijos pilietybę turintiems darbuotojams galimybę suvienodinti draudimo
arba atlikto darbo stažo tam tikroje valstybėje narėje laikotarpius dėl senatvės pensijų, vienkartinių pašalpų mirus šeimos
nariui dėl nelaimingo atsitikimo darbe, invalidumo pašalpų gavimo, taip pat dėl sveikatos paslaugų teikimo Bendrijoje gyvenantiems
darbuotojams ir jų šeimoms. Šios priemonės nesukuria prievolės valstybėms narėms atsižvelgti į Turkijoje atlikto darbo stažo
laikotarpius.
3.      Pirmiau minėtos priemonės turi užtikrinti pašalpų vaikams išlaikyti mokėjimą, jei darbuotojo šeima gyvena Bendrijoje.
4.      Turi būti įmanoma pervesti į Turkiją senatvės pensijas, vienkartines pašalpas mirus šeimos nariui dėl nelaimingo atsitikimo
darbe ir invalidumo pašalpas, gautas pagal straipsnio 2 dalį patvirtintas priemones.
5.      Šiame straipsnyje numatytos priemonės neturi įtakos iš Turkijos ir Bendrijos valstybių narių sudarytų dvišalių susitarimų
kylančioms teisėms ir prievolėms, jeigu tokie susitarimai numato palankesnę tvarką Turkijos piliečiams.“
Papildomo protokolo 59 straipsnyje numatyta:
„Srityse, kuriose taikomas šis protokolas, Turkijai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės pagal
[EB sutartį] sudaro viena kitai.“
–        Sprendimas Nr. 3/80
Sprendimu Nr. 3/80, kurį Asociacijos taryba priėmė remdamasi Papildomo protokolo 39 straipsniu, siekiama suderinti valstybių
narių socialinės apsaugos sistemas tam, kad vienoje ar keliose Bendrijos valstybėse narėse dirbantys arba dirbę turkai ir
šių darbuotojų šeimos nariai bei maitintojo netekę asmenys galėtų gauti išmokas tradicinėse socialinės apsaugos srityse. Šiuo
tikslu šio sprendimo nuostatos iš esmės perimtos iš tam tikrų 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71
dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje
(OL L 149, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35), nuostatų.
Pagal Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnį „Asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas“:
„Šis sprendimas taikomas:
–        darbuotojams, kuriems yra ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra Turkijos piliečiai,
–        šių darbuotojų šeimos nariams, gyvenantiems vienos iš valstybių narių teritorijoje,
–        ir maitintojo netekusiems asmenims.“
Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalyje „Vienodų sąlygų taikymas“, kurioje perimta Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalis,
nustatyta:
„Laikantis šio sprendimo specialių nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
šis sprendimas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
išmokomis kaip ir valstybės piliečiai.“
Sprendimo Nr. 3/80 4 straipsnio „Reguliavimo sritys“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Šis sprendimas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
a)      ligos ir motinystės išmokas;
b)      invalidumo išmokas, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti;
c)      senatvės išmokas;
d)      išmokas maitintojo netekusiems asmenims;
e)      išmokas dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų;
f)      išmokas mirties atveju;
g)      bedarbio išmokas;
h)      šeimos išmokas.
2.      Šis sprendimas taikomas visoms bendrosioms ir specialioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios,
ar nesusijusios su įmokų mokėjimu <...>“
Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio „Gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymas <...>“, kuris atitinka Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnį,
1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
„Jeigu šiame sprendime nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų
atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus,
negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų
gavėjas gyvena kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“
Sprendimo Nr. 3/80 III antraštinėje dalyje „Specialiosios nuostatos, susijusios su įvairiomis išmokų kategorijomis“, kaip
ir Reglamente Nr. 1408/71, be kita ko, išdėstytos nuostatos dėl invalidumo, senatvės išmokų ir išmokų mirties atveju (pensijos).
Sprendimo Nr. 3/80 32 straipsnis:
„Turkija ir Bendrija kiekviena savo ruožtu imasi priemonių vykdyti šio sprendimo nuostatas.“
1983 m. vasario 8 d. Europos Bendrijų Komisija pateikė pasiūlymą dėl Tarybos reglamento (EEB) dėl Sprendimo Nr. 3/80 (OL C 110,
p. 1), taikymo Europos ekonominėje bendrijoje, pagal kurį šis sprendimas „taikomas Bendrijoje“ (1 straipsnis) ir kuriame nustatomi
jo „papildomi taikymo būdai“.
Tačiau po tokio pasiūlymo nebuvo priimtas Europos Sąjungos Tarybos reglamentas.
Reglamentas Nr. 1408/71
Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio „Vienodų sąlygų taikymas“ 1 dalyje nustatyta:
„Laikantis šio reglamento specialių nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
teisėmis į išmokas kaip ir tos valstybės piliečiai.“
Šio reglamento 4 straipsnyje taip apibrėžtos jo reguliavimo sritys:
„1.      Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
a)      ligos ir motinystės išmokas;
b)      invalidumo išmokas, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti;
c)      senatvės išmokas;
d)      išmokas maitintojo netekusiems asmenims;
e)      išmokas dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų;
f)      išmokas mirties atveju;
g)      bedarbio išmokas;
h)      šeimos išmokas.
2.      Šis reglamentas taikomas visoms bendrosioms ir specialioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios,
ar nesusijusios su įmokų mokėjimu <...>“
1992 m. balandžio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1247/92, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 1408/71 (OL L 136, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 41), kuris įsigaliojo 1992 m. birželio 1 d., 1 straipsnio 2 punktu
Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnis papildytas 2a dalimi:
„Šis reglamentas taip pat taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms, kurios mokamos pagal teisės aktus ar kitas sistemas nei
tos, kurios nurodytos 1 dalyje arba neįtraukiamos pagal 4 dalies nuostatas, jeigu tokios išmokos yra numatytos:
a)      teikti papildomą, pakeičiantį ar pagalbinį draudimą nuo rizikos, kurią apima 1 dalies nuo a iki h punktuose nurodytos socialinės
apsaugos sritys;
b)      tik kaip speciali neįgaliųjų asmenų apsauga.“
Reglamento Nr. 647/2005 1 straipsnio 2 punktu ši 4 straipsnio 2a dalis iš dalies pakeista ir joje dabar nustatyta:
„Šis straipsnis taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms, numatytoms pagal teisės aktus, kurie dėl savo taikymo asmenų atžvilgiu,
savo tikslų ir (arba) teisių įgijimo sąlygų turi ypatumų, būdingų ir socialinės apsaugos teisės aktams, nurodytiems 1 dalyje,
ir socialinei paramai.
„Specialios neįmokinės išmokos“ reiškia išmokas, kurios:
a)      skirtos suteikti arba:
i)      papildomą, pakeičiančią ar pagalbinę apsaugą nuo rizikų, kurias apima socialinės apsaugos sritys, nurodytos 1 dalyje, ir kurios
garantuoja atitinkamiems asmenims minimalų pragyvenimo lygį užtikrinančias pajamas atsižvelgiant į ekonominę ir socialinę
situaciją atitinkamoje valstybėje narėje; arba
ii)      tik specifinę neįgaliųjų apsaugą, glaudžiai susijusią su šių asmenų socialine aplinka atitinkamoje valstybėje narėje,
b)      finansuojamos išimtinai iš privalomo apmokestinimo įnašų, kuriais siekiama padengti bendrąsias viešąsias išlaidas, ir jų suteikimo
sąlygos bei apskaičiavimo tvarka nėra priklausomos nuo kokios nors įmokos išmokų gavėjo atžvilgiu. Tačiau išmokos, kurios
papildo įmokines išmokas, vien dėl šios priežasties neturi būti laikomos įmokinėmis išmokomis; ir
c)      yra išvardytos IIa priede.“
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą:
„Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų
atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus,
negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar anuliuojamos vien dėl to, kad
jų gavėjas gyvena kitoje nei valstybė narė valstybėje, kurioje yra už išmokų mokėjimą atsakinga įstaiga.“
Reglamento Nr. 1247/92 1 straipsnio 4 punktu į Reglamentą Nr. 1408/71 įterptas naujas 10a straipsnis, kurio 1 dalyje nustatyta:
„Nepaisant 10 straipsnio ir III antraštinės dalies nuostatų, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, 4 straipsnio 2a dalyje
nurodytos specialios neįmokinės išmokos pinigais mokamos tiktai valstybės narės, kurioje jie gyvena, teritorijoje pagal tos
valstybės teisės aktus, su sąlyga, kad tokios išmokos yra išvardytos IIa priede. Tokias išmokas moka ir jų išlaidas padengia
gyvenamosios vietos įstaiga.“
Reglamento Nr. 647/2005 1 straipsnio 5 punktu buvo iš dalies pakeistas šis 10a straipsnis ir dabar jame nustatyta:
„10 straipsnio ir III antraštinės dalies nuostatos netaikomos specialioms neįmokinėms išmokoms, nurodytoms 4 straipsnio 2a dalyje.
Asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas, gauna šias išmokas, jei jos paminėtos IIa priede, išimtinai teritorijoje tos valstybės
narės, kurioje jie gyvena, ir pagal tos valstybės teisės aktus. Išmokas savo sąskaita moka gyvenamosios vietos įstaiga.“
Reglamento Nr. 1247/92 2 straipsnio 1 ir 2 dalys išdėstytos taip:
„1.      Taikant šio reglamento 1 straipsnį negalima atsisakyti mokėti išmokų, kurias iki šio reglamento įsigaliojimo valstybių narių
kompetentingos įstaigos buvo skyrusios pagal Reglamento <...> Nr. 1408/71 III antraštinės dalies nuostatas ir kurioms taikomos
to reglamento 10 straipsnio nuostatos.
2.      Taikant reglamento 1 straipsnį negalima atsisakyti priimti prašymo skirti kaip priedą prie pensijos skiriamą specialią neįmokinę
išmoką, kurį pateikia tos išmokos skyrimo sąlygas iki šio reglamento įsigaliojimo atitinkantis pareiškėjas arba gavėjas, net
tada, jeigu jis arba ji gyvena ne kompetentingos valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad tas prašymas išmokai gauti įteikiamas
per penkerius metus nuo šio reglamento įsigaliojimo.“
Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarka nustatyta 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 574/72 (OL L 74, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 83).

Nacionalinės teisės aktai
Nyderlanduose nuo 1966 m. galiojančiame Nedarbingumo draudimo įstatyme (
Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering
, toliau – WAO) numatytas samdomų darbuotojų draudimas nuo nedarbingumo.
1986 m. lapkričio 6 d. Papildomų išmokų įstatymu (
Toeslagenwet
, toliau – TW), kuris įsigaliojo 1987 m. sausio 1 d., siekiama asmenims, kurie dėl to, kad apdrausti tokiu socialiniu draudimu,
koks numatytas WAO (pavyzdžiui, be kita ko, nedarbo draudimu, ligos draudimu ir draudimu nuo nelaimingų atsitikimų darbe),
gauna darbo užmokestį pakeičiančią išmoką, kuri yra mažesnė už minimalų darbo užmokestį, suteikti papildomą išmoką tam, kad
dėl jos jų pakaitinės pajamos pasiektų bent Nyderlanduose galiojančio minimalaus darbo užmokesčio lygį. Bylai reikšmingu laikotarpiu
ši papildoma išmoka sudarė daugiausia 30 % minimalaus darbo užmokesčio, todėl teisę į išmoką, kurią sudarė mažiau negu 70 %
minimalaus darbo užmokesčio, turintys asmenys gaudavo už jį mažesnes pajamas.
Uwv
suinteresuotojo asmens prašymu konstatuoja, kad egzistuoja teisė į priemoką pagal TW.
1999 m. gegužės 27 d. Įstatymu dėl išmokų eksporto apribojimo (
Wet beperking export uitkeringen
, toliau – BEU) <...> TW nuo 2000 m. sausio 1 d. buvo papildytas 4a straipsniu, kurio 1 dalyje nustatyta, kad asmuo, kuris
atitinka išmokų pagal šį įstatymo gavimo sąlygas, neturi teisės į jas tuo laikotarpiu, kai negyvena Nyderlanduose. Nurodyta,
kad nagrinėjamas išmokas galima eksportuoti tik tuomet, jei su suinteresuotojo asmens gyvenamosios vietos valstybe sudaryta
dvišale sutartimi užtikrinamas geras Nyderlandų teisės aktų taikymas.
Iš BEU motyvų matyti, jog šiuo TW pakeitimu siekta taikymo asmeniui principą pakeisti teritoriniu principu tam, kad palengvėtų
užsienyje gyvenantiems gavėjams sumokėtų išmokų kontrolės sąlygos. Šiomis aplinkybėmis Nyderlandų įstatymų leidėjas, grįsdamas
šį pakeitimą, taip pat rėmėsi papildomos išmokos, skirtos užtikrinti minimalų gyvenimo lygį Nyderlanduose, pobūdžiu ir tuo,
kad jos finansuojamos iš valstybės biudžeto.
Šis TW pakeitimas įsigaliojo 2000 m. sausio 1 dieną.
Tačiau buvo nustatytas pereinamasis laikotarpis, per kurį asmenys, kurie dieną prieš naujos nuostatos įsigaliojimą turi teisę
į TW numatytas išmokas ir kurie tuo metu negyvena Nyderlanduose:
„1)      gauna (bendrą) sumą, į kurią jie turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose pirmaisiais metais po šio įstatymo įsigaliojimo (t. y.
2000 metais);
2)      gauna du trečdalius sumos, į kurią jie turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose antraisiais metais po šio įstatymo įsigaliojimo
(t. y. 2001 metais);
3)      gauna trečdalį sumos, į kurią jie turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose trečiaisiais metais po šio įstatymo įsigaliojimo
(t. y. 2002 metais).“
Paskesniais metais išmoka buvo visiškai panaikinta asmenims, kurie negyvena Nyderlanduose.
Reglamentu Nr. 647/2005 TW, iš dalies pakeistas 2000 m. BEU, papildytas Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto Reglamentu
Nr. 1247/92, IIa priede pateiktu specialių neįmokinių išmokų, kaip apibrėžta Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje, kurioms
šio reglamento 10 straipsnyje numatyta pareiga eksportuoti netaikoma pagal 10a straipsnį, sąrašu.
Paskui nuo 2006 m. gruodžio 7 d. TW buvo papildytas nauja pereinamojo laikotarpio nuostata, palankia asmenims, kurie gyvena
ne Nyderlanduose, bet kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, Europos ekonominės erdvės valstybėje arba Šveicarijoje, pagal
kurią šie asmenys, jeigu jie dieną prieš Reglamento Nr. 647/2005 įsigaliojimą turi teisę į išmokas pagal Reglamento Nr. 1408/71
10 straipsnio 1 dalį,
–      2007 m. gauna visą sumą, į kurią turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose,
–      2008 m. gauna du trečdalius sumos, į kurią turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose,
–      2008 m. gauna trečdalį sumos, į kurią turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose.
Šiems asmenims išmoka buvo panaikinta nuo 2010 m. sausio 1 dienos.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad atsakovai pagrindinėje byloje yra Turkijos piliečiai ir
tam tikrą laikotarpį dirbo samdomais darbuotojais Nyderlanduose.
Tapę neįgalūs iki 2000 m. jie prašė ir gavo išmokas pagal WAO, kurias mokėjo Nyderlandų valstybė.
Kadangi šių išmokų suma buvo mažesnė už minimalų darbo užmokestį, atsakovai pagrindinėje byloje pagal iki 2000 m. taikytą
TW redakciją taip pat gavo papildomas išmokas, skirtas užtikrinti jiems kuo panašesnio į minimalų darbo užmokestį lygio pajamas.
Atsakovai pagrindinėje byloje, fiziškai negalėdami toliau dirbti, grįžo į Turkiją į savo šeimas ir pagal Papildomo protokolo
39 straipsnio 4 dalį gaudavo šias abi išmokas. Visuomet buvo atliekamas vienas mokėjimas, neatskiriant invalidumo pensijos
ir papildomos išmokos sumų.
Po BEU padaryto TW pakeitimo, kuris įsigaliojo 2000 m. sausio 1 d., kompetentingos Nyderlandų valdžios institucijos, taikydamos
šio sprendimo 38 punkte nurodytą pereinamąjį laikotarpį, nusprendė laipsniškai, kasmet trečdaliu nuo 2001 m. sausio 1 d.,
panaikinti iki tol jiems mokėtas papildomas išmokas.
Atsakovai pagrindinėje byloje pateikė ieškinius dėl šio laipsniško panaikinimo.
2003 m. kovo 14 d. sprendimu
Centrale Raad van Beroep
(Nyderlandų apeliacinis teismas) nusprendė, kad šis panaikinimas pažeidžia pareigą, pagal kurią turi būti leidžiama eksportuoti
išmokas, numatytą 1964 m. birželio 28 d. Ženevoje priimtos Tarptautinės darbo organizacijos konvencijos Nr. 118 dėl vienodo
požiūrio į piliečius ir užsieniečius socialinės apsaugos srityje (toliau – TDO konvencija Nr. 118) 5 straipsnio 1 dalyje.
Todėl 2003 m. rugpjūčio 18 d.
Uwv
nusprendė suteikti atsakovams pagrindinėje byloje visas papildomas išmokas už laikotarpį nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2003 m.
birželio 30 dienos. Tačiau nuo 2003 m. liepos 1 d. šių išmokų mokėjimas buvo galutinai nutrauktas.
Atsakovų pagrindinėje byloje pateikti skundai dėl sprendimų panaikinti išmokas buvo atmesti.
2004 m. kovo 19 d. ir 2004 m. rugpjūčio 23 d. sprendimais
Rechtbank te Amsterdam
(Amsterdamo pirmosios pakopos teismas) paskelbė atsakovų pagrindinėje byloje pateiktus ieškinius pagrįstais ir panaikino minėtus
sprendimus motyvuodamas, kad papildomų išmokų, kurias jie gavo, panaikinimas nesuderinamas ne tik su TDO konvencijos Nr. 118
5 straipsnio 1 dalimi, bet ir su Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos (toliau – EŽTK) 14 straipsnyje, skaitomame kartu su
1952 m. kovo 20 d. Paryžiuje pasirašyto Papildomo Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos protokolo 1 straipsniu
bei 1966 m. gruodžio 16 d. Jungtinių tautų generalinės asamblėjos priimto ir 1976 m. kovo 23 d. įsigaliojusio Tarptautinio
pilietinių ir politinių teisių pakto 26 straipsniu, įtvirtintu nediskriminavimo dėl pilietybės principu.

Uwv
pateikė apeliacinį skundą dėl šių sprendimų
Centrale Raad van Beroep
.
Tačiau
Centrale Raad van Beroep
konstatavęs – kaip konstatavo
Rechtbank te Amsterdam
ir to neginčijo jo nagrinėjamos bylos šalys, – kad pagal WAO mokama papildoma išmoka, kurios suteikimas nepriklauso nuo individualių
pareiškėjo poreikių vertinimo, turi būti vertinama kaip invalidumo išmoka pagal Sprendimo Nr. 3/80 4 straipsnio 1 dalies b punktą
ir priskiriama jo reguliavimo sričiai, kelia klausimą, pirma, dėl šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos tiesioginio
veikimo ir apimties, nes ja visiškai uždraudžiama gyvenamosios vietos sąlyga, nors po to, kai priimtas šis sprendimas, Reglamentas
Nr. 1408/71 buvo iš dalies pakeistas taip, kad šis draudimas tam tikromis sąlygomis netaikomas specialioms neįmokinėms išmokoms.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl Nediskriminavimo pagal pilietybę principo aiškinimo
atsižvelgiant į EEB ir Turkijos asociaciją.
Kaip šiuo klausimu jau nusprendė
Rechtbank te Amsterdam
, Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu vienodo požiūrio principu negalima naudingai remtis šioje byloje, nes
ši nuostata taikoma tik „vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims“, o atsakovų pagrindinėje byloje gyvenamoji
vieta šiuo metu yra Turkijoje. Tačiau kitaip būtų remiantis Asociacijos susitarimo 9 straipsniu, kuriame nėra panašios sąlygos.
Pagrindinės bylos šalys neginčija, kad šis straipsnis yra tiesioginio veikimo. Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos
matyti, kad draudžiama ne tik atvira diskriminacija dėl pilietybės, bet ir bet kokios paslėptos diskriminacijos formos, kurios,
taikant kitus skirstymo kriterijus, iš tiesų sukelia tokių pačių pasekmių.
Šioje byloje
Centrale Raad van Beroep
pabrėžia, kad pagal TW 4a straipsnį yra dvi skirtingos netiesioginio skirstymo pilietybės pagrindu formos, kurias reikia
nagrinėti atskirai tiek, kiek tai susijęs su jų galimu pateisinimu.
Pirmiausia tikėtina, kad kitą negu Nyderlandų pilietybę turinčių asmenų, tarp jų – didelė grupė Turkijos piliečių, kurie nebeturi
teisės gauti papildomos išmokos pagal TW, nes jau nebegyvena Nyderlanduose, yra daugiau negu Nyderlandų piliečių, kurie daug
dažniau tebegyvena Nyderlanduose.
Šio atžvilgiu Nyderlandų Karalystės motyvai, pateikti dėl galimybės eksportuoti pagal TW mokamas papildomas išmokas panaikinimo,
būtų: neva problematiška kontrolė siekiant patikrinti Nyderlanduose negyvenančių gavėjų asmeninę ir turtinę situaciją, šių
išmokų finansavimas iš valstybės biudžeto, nacionalinio įstatymų leidėjo noras grįžti prie pirminės socialinio draudimo paskirties,
t. y. paramos teikimo gyventojams, ir ypatingas TW pobūdis papildyti socialinio draudimo išmoką, kad būtų pasiektas minimalus
darbo užmokestis Nyderlanduose.
Dėl kontrolės sąlygų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas akcentuoja tai, kad su Turkijos Respublika sudaryta
dvišalė sutartis, kurioje numatytos kontrolės galimybės šioje valstybėje. Todėl
Centrale Raad van Beroep
klausia, ar kitos priežastys, iš esmės susijusios su finansinio pobūdžio motyvais, gali būti pakankamas jo nagrinėjamoje byloje
svarstomo skirtingo vertinimo pateisinimas.
Antra, egzistuoja netiesioginis skirstymas pagal pilietybę, nes atsakovams pagrindinėje byloje mokamos papildomos išmokos
buvo visiškai panaikintos nuo 2003 m. liepos 1 d. dėl to, kad suinteresuotieji asmenys gyvena Turkijoje, nors pereinamasis
laikotarpis siekiant laipsniškai panaikinti šią išmoką teisę į ją turintiems Sąjungos valstybės narės ir tam tikrų trečiųjų
šalių piliečiams, kurie gyvena Europos Sąjungos teritorijoje, prasidėjo tik 2007 metais.
Šiomis aplinkybėmis
Uwv
tvirtino, kad nagrinėjamą skirstymą reikia analizuoti atsižvelgiant į Asociacijos susitarimą, kuriame nurodyta kad turi būti
laipsniškai įgyvendintas laisvas asmenų judėjimas ir nuolat bei laipsniškai vystomi ekonominiai santykiai tarp valstybių narių
ir Turkijos. Todėl Asociacijos susitarimo 9 straipsniui negalima teikti tokią pačią reikšmę kaip EB 12 straipsniui.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, kad šis motyvas pakankamai pateisina konstatuotą skirtingą
vertinimą. Jis priduria, jog nori, kad aiškinant Asociacijos susitarimo 9 straipsnį būtų nurodomi reikšmingi kriterijai, kuriais
remdamasis galėtų vertinti nagrinėjamo nacionalinės teisės akto atitiktį pagrindinėms EŽTK ir Pirmajame papildomame protokole
įtvirtintoms teisėms, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas.
Tokiomis sąlygomis
Centrale Raad van Beroep
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalyje, atsižvelgiant į jos formuluotę ir į šio sprendimo bei [Asociacijos] susitarimo
prasmę bei tikslą, yra nustatyta aiški ir tiksli pareiga, kurios vykdymas arba veikimas nesiejami su papildomo akto priėmimu,
ir todėl ši nuostata gali veikti tiesiogiai?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
a)      Ar taikant Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalį kažkokiu būdu reikia atsižvelgti į Reglamento Nr. 1408/71 pakeitimus, padarytus
po 1980 m. rugsėjo 19 d. dėl specialių neįmokinių išmokų?
b)      Ar šiuo atveju yra svarbus Asociacijos susitarimo papildomo protokolo 59 straipsnis?
3.      Ar Asociacijos susitarimo 9 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis draudžia taikyti tokią valstybės narės įstatymo nuostatą,
kaip antai Nyderlandų TW 4a straipsnis, kuri lemia netiesiogiai nevienodą požiūrį dėl pilietybės:
–        pirma, nes dėl jos mažiau asmenų, turinčių Nyderlandų pilietybę, ir daugiau kitą negu Nyderlandų pilietybę turinčių asmenų,
kuriems priklauso didelė grupė Turkijos piliečių, (jau) neturi teisės gauti papildomos išmokos, nes nebegyvena Nyderlanduose,
–        ir, antra, nes dėl jos iš Turkijoje gyvenančių Turkijos piliečių nuo 2003 m. liepos 1 d. buvo atimta teisė į papildomas išmokas,
o iš kitų ES valstybių narių ir trečiųjų šalių piliečių, jeigu jie lieka gyventi ES teritorijoje, ši teisė bus (laipsniškai)
panaikinta tik nuo 2007 m. sausio 1 dienos?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu klausia, ar Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies
pirma pastraipa veikia tiesiogiai valstybėse narėse.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką su trečiosiomis valstybėmis sudaryto Bendrijų susitarimo nuostata taikoma
tiesiogiai, jei atsižvelgiant į jos tekstą, susitarimo tikslą ir pobūdį joje nustatytas aiškus ir tikslus įpareigojimas, kurio
vykdymas arba veikimas nepriklauso nuo vėlesnio akto priėmimo. Tokios pačios sąlygos taikomos nustatant, ar Asociacijos tarybos
sprendimo nuostatos gali veikti tiesiogiai (žr., be kita ko, 1999 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Sürül,
C‑262/96, Rink. p. I‑2685, 60 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Atsižvelgiant į Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos formuluotę, ja aiškiai, tiksliai ir besąlygiškai
siekiama uždrausti valstybėms narėms sumažinti, pakeisti, sustabdyti ir nutraukti išmokų mokėjimą ar išieškoti jas dėl to,
kad teisę į jas turintis asmuo gyvena Turkijoje ar kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kur yra įstaiga, atsakinga už
išmokų mokėjimą.
Europos Komisija teisingai pažymėjo, kad šioje nuostatoje nustatytas tikslus rezultato įsipareigojimas, t. y. bet kokio ribojimo
draudimas tiek, kiek tai susiję su Turkijos piliečių pagal valstybės narės teisės aktus įgytų teisių eksportu. Todėl tokiu
įsipareigojimu asmuo gali remtis nacionaliniame teisme, kai prašo netaikyti priešingų valstybės narės teisės aktų, ir tokiu
tikslu nereikia priimti papildomų taikymo priemonių (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Sürül
63 punktą).
Todėl Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmai pastraipai priskiriamas pobūdis, kuris akivaizdžiai skiriasi nuo pobūdžio,
charakterizuojančio technines skirtingų nacionalinės teisės aktų socialinės apsaugos srityje derinimo nuostatas, pavyzdžiui,
išdėstytas šio sprendimo 12 ir 13 straipsniuose, nagrinėtas byloje, kurioje buvo priimtas 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas
Taflan‑Met ir kt.
(C‑277/94, Rink. p. I‑4085), ir dėl kurių Teisingumo Teismas nusprendė, kad jos tiesiogiai neveikia valstybių narių teritorijoje,
kol Taryba nepriima būtinų jas įgyvendinant papildomų priemonių.
Dėl šio aiškinimo nekyla klausimų dėl to, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad joje
įtvirtintas gyvenamosios vietos sąlygos draudimas taikomas, „jeigu šiame sprendime nenustatyta kitaip. Iš tiesų šiuo aspektu
pakanka nurodyti, kad šiame sprendime nenumatyta nuo minėtoje nuostatoje nustatyto gyvenamosios vietos sąlygos draudimo leidžianti
nukrypti arba jį apribojanti nuostata.
Be to, dėl tų pačių motyvų, kurie išdėstyti nurodyto Sprendimo
Sürül
70–72 punktuose, išvada, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa gali tiesiogiai reguliuoti situacijas,
susijusias su fiziniais asmenimis, neprieštarauja Asociacijos susitarimo dalyko ir pobūdžio nagrinėjimui, su kuriuo ši nuostata
siejama.
Iš to matyti, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta tiksli ir besąlyginė nuostata, kuri
yra gana tinkama taikyti nacionaliniam teismui ir todėl ji gali reguliuoti teisines situacijas, susijusias su fiziniais asmenimis.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad
ji veikia tiesiogiai, todėl Turkijos piliečiai, kuriems ji taikoma, turi teisę ja tiesiogiai remtis valstybių narių teismuose,
kai prašo netaikyti jai priešingų vidaus teisės nuostatų.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio
1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad ja draudžiama tokia valstybės narės teisės nuostata, kaip išdėstytoji TW 4a straipsnyje,
tiek, kiek ja panaikinama papildoma išmoka, suteikiama pagal nacionalinės teisės aktus, dėl to, jog šių išmokų gavėjai nebegyvena
šios valstybės teritorijoje.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtinamas gyvenamosios
vietos sąlygos uždraudimo principas tiek, kiek jis susijęs su joje nurodytomis socialinio draudimo išmokomis, kurioms priskiriamos
su invalidumu susijusios išmokos.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinės bylos šalys pripažįsta, kad tokia socialinio
draudimo išmoka, kaip antai papildoma išmoka, mokama pagal WAO nustatytą socialinio draudimo sistemą, turi būti vertinama
kaip invalidumo išmoka pagal Sprendimo Nr. 3/80 4 straipsnio 1 dalies b punktą ir priskiriama šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies
pirmos pastraipos reguliavimo sričiai.
Be to, akivaizdu, kad atsakovai pagrindinėje byloje yra Turkijos piliečiai, kurie teisėtai gyveno ir dirbo valstybės narės
teritorijoje. Dėl to, kad tam tikrą laikotarpį dirbo samdomais darbuotojais, jie įgijo teisę į socialinio draudimo išmokas
pagal priimančiosios valstybės teisės aktus. Šioje byloje nagrinėjama invalidumo pensija, nes suinteresuotieji asmenys nebuvo
pajėgūs toliau dirbti, ir TW numatyta papildoma išmoka, nes pensijos, į kurią jie turėjo teisę, suma buvo mažesnė už minimalų
darbo užmokestį. Šios dvi išmokos jiems buvo mokamos gana ilgą laiką, įskaitant laikotarpį po to, kai jie grįžo į Turkiją,
pagal Papildomo protokolo 39 straipsnio 4a dalį, kurioje numatyta galimybė eksportuoti valstybėse narėse gaunamas senatvės
pensijas, maitintojo netekimo išmokas, invalidumo pensijas ir išmokas mirties atveju.
Šiomis sąlygomis atsakovai pagrindinėje byloje priklauso asmenims, kuriems taikoma Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies
pirma pastraipa, nes jie yra Turkijos piliečiai, gaunantys šioje byloje nagrinėjamas invalidumo išmokas pagal valstybės narės
teisės aktus ir šiuo metu gyvenantys Turkijoje.
Reikia pridurti, kad, kaip jau nurodyta šio sprendimo 71 punkte, Sprendime 3/80 nenumatyta nuo jo 6 straipsnio 1 dalies pirmoje
pastraipoje nustatyto gyvenamosios vietos sąlygos draudimo leidžianti nukrypti arba jį apribojanti nuostata.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, vykdomos visos Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos taikymo tokioje
situacijoje, kaip nagrinėjamoji šioje byloje, sąlygos.
Iš to matyti, kad tokie Turkijos piliečiai, kaip antai atsakovai pagrindinėje byloje, reikalaudami jiems toliau mokėti pagal
WAO gaunamas papildomas išmokas Turkijoje, gali teisėtai remtis Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa.
Pateiktai išvadai neturi reikšmės aplinkybė, kad tokios socialinio draudimo išmokos, kaip antai papildoma išmoka pagal WAO,
atveju šiuo metu Reglamente Nr. 1408/71 nustatyta sistema skiriasi nuo įgyvendintos Sprendimu Nr. 3/80.
Iš tikrųjų Reglamentas Nr. 1408/71 buvo iš dalies pakeistas priėmus Reglamentą Nr. 1247/92. Todėl šiam įsigaliojus 1992 m.
birželio 1 d. šioje byloje nagrinėjamos tokio paties tipo kaip ir papildomos išmokos specialios neįmokinės išmokos pagal Reglamento
Nr. 1408/71 4 straipsnio 2a dalies a punktą buvo aiškiai įtrauktos į šio reglamento reguliavimo sritį.
Be to, nuo tos pačios dienos Reglamentu Nr. 1247/92 Reglamentas Nr. 1408/71 papildytas nauju 10a straipsniu, kuriame nustatyta
šio reglamento 10 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos eksportuoti išmokas išimtis.
Beje, Reglamentu Nr. 647/2005 TW, iš dalies pakeistas BEU 2000 m., buvo papildytas Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto
Reglamentu Nr. 1247/92, IIa priede pateiktu specialių neįmokinių išmokų, kaip apibrėžta Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje,
kurioms šio reglamento 10 straipsnyje numatyta pareiga eksportuoti netaikoma pagal 10a straipsnį, sąrašu.
Tuo remdamasi Nyderlandų Karalystė panaikino papildomas išmokas, anksčiau numatytas TW, Sąjungos piliečiams, jeigu gavėjai
negyvena Nyderlandų teritorijoje.
Tačiau tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios šioje byloje, situacijos, kai darbuotojai migrantai turkai, grįžę į Turkiją,
taikant Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą toliau gauna tokias socialinio draudimo išmokas, kaip antai
papildomos išmokos, nors jos panaikintos Sąjungos piliečiams, kurie negyvena jas suteikusios valstybės narės teritorijoje,
negalima laikyti nesuderinama su Papildomo protokolo 59 straipsnio, pagal kurį Turkijos piliečiai negali atsidurti palankesnėje
situacijoje nei Sąjungos piliečiai, reikalavimais (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2009 m. vasario 19 d. Sprendimo
Soysal ir Savatli,
C‑228/06, Rink. p. I‑1031, 61 punktą).
Iš tiesų, pirma, šio Papildomo protokolo 39 straipsnio 4 dalyje aiškiai numatytas tam tikrų socialinio draudimo išmokų, kurioms
priskiriamos darbuotojų Turkijos piliečių pagal vienos ar kelių valstybių narių teisės aktus gautos pensijos ir invalidumo
išmokos, eksportas į Turkiją.
Antra, Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnio pirmoje įtraukoje į šio spendimo taikymo sritį be papildomų paaiškinimų įtraukiami
darbuotojai turkai, kuriems „buvo taikomi“ vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai, o iš šių darbuotojų šeimos narių
2 straipsnio antroje įtraukoje reikalaujama, kad jie „gyvenantų vienos iš valstybių narių teritorijoje“.
Be to, Sprendimo Nr. 3/80 taikymo srityje, susijusioje su specialiomis neįmokinėmis išmokomis, taikoma šiuo metu pagal Reglamentą
Nr. 1408/71 galiojanti sistema vėl pakeistų šį sprendimą, nors tokią kompetenciją turi tik Asociacijos taryba pagal Asociacijos
susitarimo 8 ir 22 straipsnius.
Galiausiai reikia konstatuoti, kad atsakovai pagrindinėje byloje į Turkiją grįžo tapę neįgalūs priimančiojoje valstybėje narėje.
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Turkijos pilietis, priklausęs oficialiai valstybės narės darbo rinkai
pagal 1980 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros, priimtą pagal Asociacijos susitarimą įsteigtos Asociacijos
tarybos, remdamasis šiuo sprendimu negali turėti teisės toliau gyventi šios valstybės teritorijoje po to, kai tapo nelaimingo
atsitikimo darbe auka ir dėl to negali nuolat dirbti ir galutinai nepriklauso darbo rinkai (žr. 1995 m. birželio 6 d. Sprendimo
Bozkurt,
C‑434/93, Rink. p. I‑1475, 42 punktą).
Šiomis aplinkybėmis negalima remtis tuo, kad suinteresuotieji asmenys išvyko iš priimančiosios valstybės narės teritorijos
savo valia ir neturėdami pagrįstų priežasčių ir kad dėl tokio elgesio jie prarado pagal EEB ir Turkijos asociacijos sutartį
įgytas teises (žr., be kita ko, 2010 m. vasario 4 d. Sprendimo
Genc,
C‑14/09, Rink. p. I‑0000, 42 punktą).
Vadinasi, buvusių darbuotojų migrantų turkų, kaip antai atsakovų pagrindinėje byloje, padėtis, jeigu jie grįžo į Turkiją praradę
teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje dėl to, kad šioje valstybėje narėje tapo neįgalūs, siekiant taikyti Papildomo
protokolo 59 straipsnį, negali būti naudingai prilyginama Sąjungos piliečių padėčiai, nes jie, turėdami teisę judėti bei laisvai
apsigyventi valstybių narių teritorijose ir išlaikydami savo teisę gyventi valstybėje narėje, kuri teikia išmokas, gali nuspręsti,
pirma, išvykti iš šios valstybės narės teritorijos ir dėl to prarasti šias išmokas, ir, antra, turi teisę bet kuriuo momentu
grįžti į susijusią valstybę narę (pagal analogiją žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Derin,
C‑325/05, Rink. p. I‑6495, 68 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Bozkurt,
C‑303/08, Rink. p. I‑0000, 45 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą
reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, ja draudžiama valstybės narės teisės
nuostata, kuria, kaip antai TW 4a straipsniu, buvusiems darbuotojams migrantams turkams panaikinama pagal nacionalinės teisės
aktus suteikta papildoma išmoka, jeigu jie sugrįžo į Turkiją praradę teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje dėl to,
kad joje tapo neįgalūs.

Dėl trečiojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotas klausimas iš esmės susijęs su Asociacijos susitarimo 9 straipsnyje
įtvirtinto vienodo požiūrio principo, kuriuo „nepažeidžiant atskirų nuostatų, kurias galima nustatyti (gali nustatyti Asociacijos
taryba) taikant 8 straipsnį“, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje
byloje.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalis ypatingoje socialinio draudimo srityje
įgyvendina ir sukonkretina bendrąjį Nediskriminavimo dėl pilietybės principą, įtvirtintą Asociacijos susitarimo 9 straipsnyje
(žr. minėto Sprendimo
Sürül
64 punktą; 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo
Kocak ir Örs,
C‑102/98 ir C‑211/98, Rink. p. I‑1287, 36 punktą ir 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Öztürk,
C‑373/02, Rink. p. I‑3605, 49 punktą).
Iš Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad ji taikoma „laikantis šio sprendimo specialių nuostatų“.
Šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa yra speciali nuostata, dėl kurios apimties Teisingumo Teismas jau pateikė
nuomonę atsakydamas į pirmąjį ir antrąjį klausimus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Asociacijos susitarimo 9 straipsnis netaikomas
tokioje situacijoje, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1980 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms priklausančių valstybių narių socialinės apsaugos sistemų
taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad ji veikia
tiesiogiai, todėl Turkijos piliečiai, kuriems ji taikoma, turi teisę ja tiesiogiai remtis valstybių narių teismuose, kai prašo
netaikyti jai priešingų vidaus teisės nuostatų.
2.
Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios
pagrindinėje byloje, ja draudžiama valstybės narės teisės nuostata, kuria, kaip antai 1986 m. lapkričio 6 d. Papildomų išmokų
įstatymo (
Toeslagenwet
) 4a straipsniu, buvusiems darbuotojams migrantams turkams panaikinama pagal nacionalinės teisės aktus suteikta priemoka prie
invalidumo pensijos, jeigu jie grįžo į Turkiją praradę teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje dėl to, kad joje tapo
neįgalūs.
3.
Susitarimo, įsteigiančio Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kurį 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė
Turkijos Respublika, EEB valstybės narės ir Bendrija ir kuris pastarosios vardu buvo sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas
1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB, 9 straipsnis netaikomas tokioje situacijoje, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje
byloje.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.