CELEX: 62011TJ0443
Dempings
Ķīnas izcelsmes krītpapīra imports
Uzņēmuma, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statuss
Lēmuma par šo statusu pieņemšanas termiņš
Rūpīga un objektīva izmeklēšana
Tiesības uz aizstāvību
Acīmredzama kļūda vērtējumā
Labas pārvaldības princips
Pierādīšanas pienākums
Kaitējums
Peļņas normas noteikšana
Attiecīgās preces definīcija
Kopienas ražošanas nozare
Cēloņsakarība

Atbilstošās tiesību normas
1.
PTO tiesības
1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (
GATT
) VI. panta 1. punktā ir noteikts, ka “līgumslēdzējas puses atzīst, ka dempings, kura gadījumā vienas valsts preces tiek piedāvātas tirdzniecībai otrā valstī par cenām, kas ir zemākas nekā preču normālā vērtība, ir nosodāms, ja tas rada vai draud radīt materiālus zaudējumus līgumslēdzējas puses teritorijā izveidotajai ražošanas nozarei vai arī materiāli kavē iekšzemes ražošanas nozares izveidošanos”.
Līgums par
GATT
VI panta īstenošanu (
OV 1994, L 336, 103. lpp.
; turpmāk tekstā – “Antidempinga nolīgums”) ir iekļauts Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu (
OV 1994, L 336, 3. lpp.
) 1.A pielikumā.
Antidempinga nolīguma 6.8. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Gadījumos, kad jebkura ieinteresētā puse atsaka pieeju vai citādi nesniedz nepieciešamo informāciju saprātīgā laika posmā, vai arī būtiski kavē izmeklēšanu, visi pagaidu un galīgie nolēmumi, apstiprinoši vai negatīvi, var tikt pieņemti, pamatojoties uz pieejamo faktu materiālu. Šī paragrāfa piemērošanā jāievēro II pielikuma nosacījumi.”
Antidempinga nolīguma II pielikuma “Vislabākā pieejamā informācija 6. panta 8. paragrāfa nozīmē” 7. punktā ir noteikts:
“Ja institūcijām savus atzinumus, t.sk. attiecībā uz normālo vērtību, jābalsta uz informāciju no sekundāra avota, ieskaitot informāciju, kas sniegta pieprasījumā par izmeklēšanas uzsākšanu, tas būtu darāms ar īpašu piesardzību. Šādos gadījumos institūcijas savu iespēju robežās cenšas pārbaudīt informāciju no citiem to rīcībā esošiem neatkarīgiem avotiem, piemēram, publicētiem cenrāžiem, oficiālās importa statistikas un muitas deklarācijām, kā arī no informācijas, kas iegūta no citām ieinteresētajām pusēm izmeklēšanas laikā. Tomēr ir saprotams, ka ja ieinteresētā puse nevēlas sadarboties un tādējādi atbilstošā informācija nenonāk attiecīgo institūciju rīcībā, šāda situācija var novest pie rezultāta, kurš pusei ir mazāk labvēlīgs nekā tad, ja šī puse sadarbotos.”
PTO nolīguma “Vienošanās par subsīdijām un kompensācijas pasākumiem” (
OV 1994, L 336, 156. lpp.
; turpmāk tekstā – “VSKP”) 32.1. pantā ir noteikts, ka “nekāda īpaša darbība pret citas Dalībvalsts subsīdiju nevar tikt veikta, izņemot
GATT 1994
nosacījumiem atbilstošā, kā to nosaka šis Līgums”.
2.
Eiropas Savienības tiesības
Antidempinga pamatregulējumu veido Padomes 2009. gada 30. novembra Regula (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV L 343, 51. lpp.
, kļūdu labojums –
OV 2010, L 7, 22. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatregula”), ar kuru tika aizstāta Padomes 1995. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV 1996, L 56, 1. lpp.
), ar tajā izdarītajiem grozījumiem.
No pamatregulas 2. panta 7. punkta b) apakšpunkta izriet, ka “veicot antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz importu no Ķīnas Tautas Republikas, Vjetnamas un Kazahstānas, kā arī no tādām valstīm bez tirgus ekonomikas, kas ir PTO dalībvalstis, līdz ar izmeklēšanas sākšanas dienu normālo vērtību nosaka atbilstīgi 1. līdz 6. punktam, ja, pamatojoties uz pienācīgi argumentētiem iesniegumiem, ko iesniedz viens vai vairāki izmeklēšanai pakļauti ražotāji, un saskaņā ar c) apakšpunktā minētiem kritērijiem un procedūrām iespējams pierādīt, ka konkrētie ražotāji attiecībā uz līdzīgu produktu ražošanu un pārdošanu darbojas gandrīz pilnīgas tirgus ekonomikas apstākļos[;] ja to nav iespējams veikt, tad piemēro saskaņā ar a) apakšpunktu paredzētos noteikumus”.
Saskaņā ar minētās regulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktu:
“Saskaņā ar b) apakšpunktu pieprasījums ir jāiesniedz rakstveidā, un tajā ir jābūt pietiekamiem pierādījumiem par to, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, tas ir, ja:
—
uzņēmumu lēmumi par cenām, izmaksām un ieguldījumiem, piemēram, ietverot izejvielas, tehnoloģiju un darbaspēka izmaksas, produkcijas izlaidi, realizāciju un investīcijām, tiek pieņemti, reaģējot uz tirgus informāciju, kas atspoguļo pieprasījumu un piedāvājumu, bez valsts nozīmīgas iejaukšanās šai sakarā, un lielāko ieguldījumu izmaksas būtībā atspoguļo tirgus vērtības,
—
uzņēmumiem ir viena, skaidri saprotama pamata grāmatvedības uzskaite, kuru pārbauda neatkarīgs revidents saskaņā ar starptautiskajiem grāmatvedības standartiem un kuru izmanto visiem nolūkiem,
—
uzņēmumu ražošanas izmaksas un finansiālo stāvokli neietekmē nozīmīgi izkropļojumi, kas mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, jo īpaši attiecībā uz aktīvu nolietojumu, citiem norakstījumiem, bartera darījumiem un samaksu, kompensējot parādus,
[..]
To, vai ražotājs atbilst iepriekšminētajiem kritērijiem, konstatē trīs mēnešu laikā pēc izmeklēšanas uzsākšanas pēc īpašām konsultācijām ar Padomdevēju komiteju un pēc tam, kad Kopienas nozarei ir bijusi iespēja izteikt savas piezīmes. Šis konstatējums paliek spēkā visu izmeklēšanas laiku.”
Pamatregulas 3. pantā ir noteikts:
“1.   Ja nav norādīts citādi, ievērojot šo regulu, termins “zaudējumi” nozīmē būtiskus zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, būtisku zaudējumu draudus Kopienas ražošanas nozarei vai šādas ražošanas nozares veidošanās būtisku aizkavēšanu, un to interpretē saskaņā ar šā panta noteikumiem.
2.   Zaudējumu noteikšanā pamatojas uz tiešiem pierādījumiem un objektīvi pārbauda:
a)
gan importa par dempinga cenām apjomu un ietekmi uz līdzīgu preču cenām Kopienas tirgū,
b)
gan šāda importa turpmāko ietekmi uz Kopienas ražošanas nozari.
3.   Atkarībā no tā, kāds ir importa par dempinga cenām apjoms, spriež, vai ir bijis ievērojams importa par dempinga cenām pieaugums – vai nu absolūtā izteiksmē, vai attiecībā pret ražošanu vai patēriņu Kopienā. Atkarībā no šā importa ietekmes uz cenām spriež, vai imports par dempinga cenām ir piedāvājis ievērojami zemāku cenu, salīdzinājumā ar līdzīgas preces cenu Kopienas ražošanā, vai arī šāda importa rezultātā notiek ievērojama cenu pazemināšanās vai arī tiek ievērojami aizkavēta cenu celšanās, kas pretējā gadījumā būtu notikusi. Neviens no šiem faktoriem, ne arī vēl citi faktori nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem.
4.   Ja vienlaicīgi antidempinga izmeklēšanai tiek pakļauts kādas preces imports no vairākām valstīm, šāda importa ietekmi vērtē kopumā tikai tad, ja konstatē, ka:
a)
dempinga starpība, kas noteikta katras valsts importam, pārsniedz 9. panta 3. punktā definēto minimālo apjomu, un katras valsts importa apjoms nav nenozīmīgs, un
b)
importa ietekmes novērtējums kopumā ir vēlams, ņemot vērā importēto ražojumu savstarpējo konkurenci un importēto preču un līdzīgu Kopienas preču konkurenci.
5.   Pārbaudot importa par dempinga cenām ietekmi uz attiecīgo Kopienas ražošanas nozari, novērtē visus būtiskos ekonomikas faktorus un indeksus, kas raksturo nozares stāvokli, ietverot to, ka nozare joprojām atgūstas no dempinga vai subsīdiju ietekmes pagātnē, faktisko dempinga starpības lielumu, faktisko un iespējamo noieta, peļņas, produkcijas izlaides, tirgus daļas, ražīguma, investīciju nestās peļņas, jaudas izmantošanas samazinājumu, faktorus, kas ietekmē cenas Kopienā, faktisko un iespējamo ietekmi uz naudas plūsmu, preču krājumiem, nodarbinātību, darba samaksu, izaugsmi, spēju piesaistīt kapitālu vai investīcijas. Šīs uzskaitījums nav visaptverošs, un neviens no šiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem.
6.   Pamatojoties uz visiem būtiskajiem pierādījumiem, kas iesniegti saistībā ar 2. pantu, jāparāda, ka imports par dempinga cenām rada zaudējumus šīs regulas nozīmē. Tas jo īpaši parāda, ka apjoma un/vai cenas līmeņi, kas noteikti, ievērojot 3. pantu, ir ietekmējuši Kopienas ražošanas nozari, kā paredzēts 5. punktā, un ka šī ietekme ir vērojama tādā pakāpē, ka to var dēvēt par būtisku ietekmi.
7.   Tāpat arī pārbauda citus zināmos faktorus, ne tikai importu par dempinga cenām, kas vienlaikus rada zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, lai nodrošinātu to, ka saskaņā ar 6. punktu šādu pārējo faktoru radītie zaudējumi netiek saistīti ar importu par dempinga cenām. Šajā sakarā apskatāmie faktori ietver to importēto ražojumu apjomu un cenu, kas nav preces par dempinga cenām, pieprasījuma samazināšanos vai izmaiņas patēriņa modelī, tirdzniecības ierobežojumus un konkurenci starp trešo valsti un ražotājiem Kopienā, tehnoloģiju attīstību un Kopienas ražošanas nozares eksporta rezultātus un ražīgumu.
8.   Importa par dempinga cenām ietekmi novērtē saistībā ar Kopienas ražošanas nozares ražoto līdzīgo preci, pamatojoties uz tādiem kritērijiem kā ražošanas process, ražotāju noiets un peļņa, ja pieejamie dati ļauj nodalīt šo saražoto preci atsevišķi. Ja šāda atsevišķa nodalīšana nav iespējama, importa par dempinga cenām ietekmi novērtē, pārbaudot visšaurāko ražojumu grupu vai klāstu, kas ietver līdzīgo preci un par ko ir pieejama nepieciešamā informācija.
9.   Būtisku zaudējumu draudu konstatēšana pamatojas uz faktiem, bet ne uz nepamatotiem apgalvojumiem, pieņēmumiem vai maz ticamām iespējamībām. Izmaiņām apstākļos, kas varētu radīt situāciju, kurā dempings rada zaudējumus, ir jābūt skaidri paredzamām un nenovēršamām.
Konstatējot būtisku draudu esamību, būtu jāapsver šādi faktori:
a)
ievērojams importa par dempinga cenām pieauguma temps Kopienas tirgū, kas norāda uz ievērojamu importa pieauguma iespējamību;
b)
pietiekami liela eksportētāja spēja pārdot savu produkciju vai arī nenovēršams un ievērojams šādas spējas pieaugums, kas norāda uz ievērojamu eksporta par dempinga cenām palielināšanās iespēju uz Kopienu, ņemot vērā to, ka ir pieejami citi eksporta tirgi papildu eksporta uzņemšanai;
c)
vai importēto preču cenas ievērojami samazina cenas vai arī kavē cenu pieaugumu, kas pretējā gadījumā būtu noticis, un, iespējams, palielina pieprasījumu pēc turpmāka importa; un
d)
izmeklēšanai pakļauto preču krājumi.
Neviens no iepriekšminētajiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem, bet visu šo faktoru kopumam ir jānoved pie secinājuma, ka tālāks eksports par dempinga cenām ir nenovēršams un ka radīsies būtiski zaudējumi, ja vien netiks veikti aizsardzības pasākumi.”
Pamatregulas 4. panta, kurš attiecas uz Kopienas ražošanas nozares definīciju, 1. punktā ir noteikts:
“Šajā regulā ar terminu “Kopienas ražošanas nozare” saprot līdzīgo preču ražotāju kopumu Kopienā vai arī tos ražotājus, kuru kopējais saražoto līdzīgo preču apjoms veido lielāko daļu no šo preču kopējā saražotā apjoma Kopienā, kā teikts 5. panta 4. punktā, izņemot gadījumus, kad:
a)
ražotāji ir saistīti ar eksportētājiem vai importētājiem, vai arī paši ir par importa par dempinga cenām uzskatīto ražojumu importētāji, terminu “Kopienas ražošanas nozare” var attiecināt uz pārējiem ražotājiem;
b)
ja ir ārkārtas situācija attiecībā uz minēto produkciju, Kopienas teritoriju var sadalīt divos vai vairākos konkurējošos tirgos, un ražotājus katrā no tiem var uzskatīt par atsevišķu ražošanas nozari, ja:
i)
šādā tirgū esošie ražotāji pārdod visus vai gandrīz visu minēto produkciju šajā tirgū; un
ii)
minētās preces ražotāji, kas atrodas citur Kopienas teritorijā, pieprasījumu šajā tirgū apmierina niecīgos apmēros. Šādā situācijā var konstatēt zaudējumus pat tad, ja Kopienas ražošanas nozares lielākajai daļai nekādi zaudējumi nav nodarīti, ar noteikumu, ka šādu izolētu tirgu ir piesātinājis imports par dempinga cenām, kā arī ar noteikumu, ka imports par dempinga cenām rada zaudējumus visu vai gandrīz visu preču ražotājiem šādā tirgū.”
Pamatregulas 5. panta par lietas izskatīšanas uzsākšanu 4. punktā ir noteikts:
“Izmeklēšanu neuzsāk, ievērojot 1. punktu, ja vien, pamatojoties uz pārbaudi par to, kādā mērā tiek atbalstīta vai noraidīta Kopienas līdzīgās preces ražotāju izteiktā sūdzība, netiek konstatēts, ka sūdzību ir iesniegusi Kopienas ražošanas nozare vai tā ir iesniegta nozares vārdā. Uzskata, ka sūdzību ir iesniegusi Kopienas ražošanas nozare vai tā ir iesniegta nozares vārdā, ja šo sūdzību atbalsta tie Kopienas ražotāji, kuru kopējā saražotā produkcija veido vairāk nekā 50 % no kopējo saražoto līdzīgo preču apjoma, ko saražojusi tā Kopienas ražošanas nozares daļa, kura vai nu atbalsta, vai noraida sūdzību. Taču neuzsāk nekādu izmeklēšanu, ja tie Kopienas ražotāji, kuri nepārprotami atbalsta sūdzību, ražo mazāk nekā 25 % no kopējā saražoto līdzīgo preču apjoma, ko saražojusi Kopienas ražošanas nozare.”
Pamatregulas 9. panta par lietas izbeigšanu, nesākot pasākumus, 4. punktā ir noteikts:
“Ja fakti galīgi pierāda dempinga un tā radīto zaudējumu esamību un Kopienas interesēs ir iejaukties saskaņā ar 21. pantu, tad Padome pēc Komisijas iesniegta priekšlikuma un konsultācijām ar Padomdevēju komiteju nosaka galīgo antidempinga maksājumu. Padome priekšlikumu pieņem viena mēneša laikā pēc tam, kad Komisija to ir iesniegusi, ja vien Padome ar vienkāršu balsu vairākumu priekšlikumu nenoraida. Ja spēkā ir pagaidu maksājumi, tad priekšlikumu galīgajai rīcībai iesniedz vismaz vienu mēnesi pirms šādu maksājumu termiņa beigām. Antidempinga maksājumu apmērs nepārsniedz konstatēto dempinga starpību, bet tam vajadzētu būt mazākam par dempinga starpību, ja ar to pietiek, lai novērstu zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei.”
Pamatregulas 18. panta, kas attiecas uz nevēlēšanos sadarboties, redakcija ir šāda:
“1.   Gadījumā, ja kāda no ieinteresētajām pusēm atsakās darīt pieejamu vai kā citādi nesniedz nepieciešamo informāciju šajā regulā paredzētajā termiņā vai arī ievērojami kavē izmeklēšanu, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem, var izdarīt pagaidu vai galīgos konstatējumus, pozitīvus vai negatīvus. Ja atklājas, ka kāda no ieinteresētajām pusēm ir sniegusi nepatiesu vai maldinošu informāciju, šo informāciju neņem vērā un izmanto pieejamos faktus. Ieinteresētajām pusēm būtu jāapzinās, kādas sekas var radīt nevēlēšanās sadarboties.
[..]
3.   Ja arī ieinteresētās puses iesniegtā informācija nav nevainojama visos aspektos, tā tomēr būtu jāņem vērā ar noteikumu, ka neviens no trūkumiem nerada nevajadzīgus sarežģījumus precīza un pieņemama konstatējuma iegūšanai un ka informācija tiek iesniegta savlaicīgi un ir pierādāma, un attiecīgā puse lietas labā ir darījusi, ko spējusi.
[..]
6.   Ja ieinteresētā puse nevēlas sadarboties vai sadarbojas tikai daļēji un līdz ar to netiek sniegta būtiska informācija, izmeklēšanas iznākums šai pusei var būt nelabvēlīgāks nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies.”
Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājas
Gold East Paper (Jiangsu) Co. Ltd
(turpmāk tekstā – “
GE
”) un
Gold Huasheng Paper (Suzhou Industrial Park) Co. Ltd
(turpmāk tekstā – “
GHS
”) ir
Asia Pulp and Paper China
grupas (turpmāk tekstā – “
APP
grupa”) saistītās sabiedrības, kuras Ķīnā ražo krītpapīru, kuru tās eksportē uz Eiropas Savienību.
1.
Izmeklēšana
Krītpapīrs bija divu atsevišķu izmeklēšanu, kuras norisinājās paralēli, priekšmets. Pirmkārt, antidempinga izmeklēšanā tika pieņemta Padomes 2011. gada 6. maija Īstenošanas regula (ES) Nr. 451/2011, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes krītotā papīra [krītpapīra] importu (
OV L 128, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”). Otrkārt, antisubsidēšanas izmeklēšanas ietvaros tika pieņemta Padomes 2011. gada 6. maija Īstenošanas regula (ES) Nr. 452/2011, ar ko nosaka galīgo antisubsidēšanas nodokli Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes krītotā papīra [krītpapīra] importam (
OV L 128, 18. lpp.
).
2010. gada 18. februārī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts Eiropas Komisijas paziņojums par antidempinga procedūras uzsākšanu attiecībā uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes krītotā papīra [krītpapīra] importu (
OV C 41, 6. lpp.
).
Sākotnējais termiņš pušu apsvērumu par sabiedrības, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusu (turpmāk tekstā – “TES”) iesniegšanai bija noteikts 2010. gada 30. martā. 2010. gada 22. martā pēc
APP
grupas lūguma Komisija pagarināja šo termiņu līdz 2010. gada 12. aprīlim.
2010. gada 12. aprīlī prasītājas iesniedza pieteikumus par TES piešķiršanu pašām prasītājām un visām sabiedrībām, kuras ir saistītas ar tām un ar krītpapīra ražošanu un tirdzniecību vai izejmateriālu ražošanu, kā to attiecīgajā laikā bija pieprasījusi Komisija.
2010. gada 16. aprīlī prasītājas iesniedza apsvērumus par atsevišķiem izmeklēšanas aspektiem un par sūdzību, ko bija iesniegusi
Cepifine AISBL
, Eiropas Krītpapīra ražotāju asociācija, un kas bija šīs izmeklēšanas pamatā.
Komisija nosūtīja
APP
grupai četras vēstules ar mērķi iegūt atbilstošu informāciju pieteikumu par TES piešķiršanu pamatojumam:
—
2010. gada 19. maija vēstulē tā lūdza
GE
aizpildīt veidlapu vēlākais līdz 2010. gada 21. maijam;
—
2010. gada 21. maija vēstulē tā lūdza
GE
iesniegt tai atbilstošos pielikumus un tulkojumus vēlākais līdz 2010. gada 1. jūnijam, kas ir datums, kad
GE
lūdza pagarināt šo termiņu, ko Komisija tai arī piešķīra, kā jaunu termiņu nosakot 2010. gada 4. jūniju;
—
2010. gada 27. maija vēstulē tā lūdza
GHS
pirmajā pārbaudes apmeklējuma uz vietas dienā nodrošināt atbilstošo pielikumu pieejamību Komisijas ierēdņiem;
—
2010. gada 2. jūnija vēstulē tā lūdza
APP
grupai papildināt atsevišķas pieteikuma par TES piešķiršanu veidlapas sadaļas un sniegt dažus precizējumus.
Ar 2010. gada 8. jūnija vēstuli prasītājas iesniedza savus apsvērumus par paralēlas antisubsidēšanas procedūras uzsākšanas ietekmi uz to pieteikumu par TES piešķiršanu izvērtējumu.
Laikā no 2010. gada 8. līdz 18. jūnijam Komisija veica pirmo pārbaudi uz vietas četru ar
APP
grupu saistīto ražotāju eksportētāju, kuru vidū ir arī prasītājas, telpās.
Laikā no 2010. gada 23. jūnija līdz 12. jūlijam Komisija veica otro pārbaudi uz vietas prasītāju telpās, lai pārbaudītu to atbildes uz anketas jautājumiem. 2010. gada 9., 10. un 13. septembrī Komisija veica trešo pārbaudi uz vietas
APP Italy
, kas ir ar prasītājām saistīts tirgotājs Savienībā, telpās.
2010. gada 2. septembrī Komisija nosūtīja informatīvu dokumentu par TES pieteikumiem, kurā tā provizoriski secināja, ka neviens no četriem ar
APP
grupu saistītajiem ražotājiem eksportētājiem neatbilst pirmajam, otrajam un trešajam kritērijam, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai varētu iegūt TES. Termiņu prasītāju apsvērumu iesniegšanai Komisija noteica 2010. gada 12. septembrī.
Tajā pašā dienā Komisija nosūtīja antidempinga Padomdevējai komitejai sava darba dokumenta kopiju ar priekšlikumu noraidīt prasītāju pieteikumus TES piešķiršanai.
2010. gada 9. septembrī prasītājas lūdza pagarināt termiņu to apsvērumu par Komisijas informatīvo dokumentu attiecībā uz TES iesniegšanai līdz 2010. gada 28. septembrim. Komisija piešķīra termiņa pagarinājumu tikai līdz 2010. gada 16. septembrim. Tā arī ierosināja 2010. gada 17. septembrī noorganizēt uzklausīšanu, lūdzot prasītājām apstiprināt šo datumu, ja tas tām būtu pieņemams.
2010. gada 14. septembrī ieplānotajā sanāksmē ar antidempinga Padomdevēju komiteju tika izskatīts priekšlikums attiecībā uz prasītāju TES pieteikumu.
Ar 2010. gada 17. septembra elektroniskā pasta vēstuli prasītājas iesniedza savus sākotnējos apsvērumus par informatīvo dokumentu attiecībā uz to TES pieteikumiem un paskaidroja, ka līdz 2010. gada 27. septembrim tās iesniegs papildinātu un pārskatītu vēstuli.
Tajā pašā dienā Komisijā tika veikta uzklausīšana.
2010. gada 21. septembrī Komisija nosūtīja antidempinga Padomdevējai komitejai to apsvērumu apkopojumu, ko prasītājas bija formulējušas par informatīvo dokumentu attiecībā uz TES, un kā sava atzinuma pieņemšanas termiņu noteica 2010. gada 24. septembri.
2010. gada 12. oktobrī Komisija pieņēma savu lēmumu par prasītāju TES pieteikumiem (turpmāk tekstā – “lēmums par TES”), kurā apstiprināja šo pieteikumu noraidījumu.
Tajā pašā dienā prasītājas sagatavoja Komisijai adresētu vēstuli, paužot kritiku par to, ka tā bija pieņēmusi savu lēmumu par TES, pirms bija iespējams veikt uzklausīšanu uzklausīšanas amatpersonas klātbūtnē. Tās arī iesniedza papildu apsvērumus saistībā ar nodarīto kaitējumu.
2010. gada 13. oktobrī prasītājas iesniedza to jautājumu apkopojumu, uz kuriem tās vēlas saņemt Komisijas atbildi.
2010. gada 15. oktobrī Komisija noorganizēja uzklausīšanu uzklausīšanas amatpersonas klātbūtnē. 2010. gada 19. oktobrī prasītājas nosūtīja Komisijai apsvērumus, kuros bija apkopoti uzklausīšanas laikā formulētie argumenti. 2010. gada 28. oktobrī prasītājas iesniedza jaunus apsvērumus par informatīvo dokumentu attiecībā uz TES.
2010. gada 17. novembrī Komisija nosūtīja prasītājām vēstuli, kurai bija pievienota Komisijas 2010. gada 16. novembra Regulas (ES) Nr. 1042/2010, ar ko nosaka antidempinga pagaidu maksājumu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes krītotā papīra [krītpapīra] importam (
OV L 299, 7. lpp.
; turpmāk tekstā – “pagaidu regula”), kopija, dempinga un kaitējuma starpības aprēķināšanai izmantotās metodoloģijas apkopojums, kā arī atbilde uz prasītāju formulētajiem argumentiem.
2010. gada 13. un 17. decembrī prasītājas ar trim vēstulēm iesniedza apsvērumus attiecībā uz pagaidu pasākumiem.
2011. gada 16. martā Komisija nosūtīja prasītājām informatīvu dokumentu, kurā paskaidroja, ka gatavojas ierosināt Eiropas Savienības Padomei noteikt galīgo antidempinga maksājumu par prasītāju īstenoto eksportu uz Eiropas Savienību. Prasītājas iesniedza savus apsvērumus 2011. gada 28. martā.
2011. gada 29. martā Komisija pēc uzklausīšanas amatpersonas lūguma nosūtīja prasītājām atjauninātu ziņojumu pievienošanai lietas materiāliem, kurā izskaidroja metodoloģiju, kas ir piemērojama mērķa peļņas aprēķināšanai importa par dempinga cenām neesamības gadījumā.
2011. gada 11. aprīlī prasītājas iesniedza savus apsvērumus par metodoloģiju, ko Komisija bija izmantojusi mērķa peļņas noteikšanai.
2.
Apstrīdētā regula
Apstrīdēto regulu Padome pieņēma 2011. gada 6. maijā.
Apstrīdētajā regulā prasītājām tika atteikts TES, pamatojoties uz to, pirmkārt, ka tostarp nebija iespējams noteikt maksājumu, kas veikti par uzņēmumu akciju nodošanu, pastāvēšanu, kā arī galveno izejmateriālu izmaksas, otrkārt, ka nedz uzskaitē, nedz uzņēmumu revīzijas dokumentos nav ievēroti starptautisko grāmatvedības standartu pamatprincipi, kas liek apšaubīt to uzskaites ticamību, un, treškārt, ka pastāv būtiskas neatbilstības saistībā ar prasītāju zemes izmantošanas tiesībām.
Turklāt attiecīgās preces definīcijā nebija iekļauti ruļļpadeves iespiedmašīnām paredzētie papīra ruļļi (apstrīdētās regulas 17. un 41. apsvērums). Mērķa peļņa 8 % apmērā tika atzīta par līmeni, ko ražošanas nozare var sasniegt, ja nav importa par dempinga cenām (apstrīdētās regulas 158. apsvērums).
Apstrīdētās regulas 1. pantā prasītāju ražotā krītpapīra importam Savienībā tika noteikts galīgais antidempinga maksājums 8 % apmērā. Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu minētā panta 2. punktā paredzētā galīgā antidempinga maksājuma likme 20 % apmērā netiks iekasēta no prasītājām 12 % apmērā, ja attiecīgā summa tiek iekasēta saskaņā ar Īstenošanas regulu Nr. 452/2011 (skat. šī sprieduma 15. punktu).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 8. augustā, prasītājas cēla šo prasību.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 24. novembrī, Komisija lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 1. decembrī,
Cepifine
,
Sappi Europe SA
,
Burgo Group SpA
un
Lecta SA
(turpmāk tekstā – “privātās personas, kas iestājušās lietā”) lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam. Savos 2012. gada 24. janvārī iesniegtajos apsvērumos Padome neizvirzīja iebildumus par šo iestāšanos.
Ar 2012. gada 23. janvāra rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva Komisijai iestāties lietā. Tā iesniedza savu procesuālo rakstu noteiktajā termiņā.
2012. gada 8. februārī prasītājas attiecībā uz privātajām personām, kas iestājušās lietā, lūdza ievērot konfidencialitāti saistībā ar noteiktiem konfidenciāliem materiāliem, kuri ir ietverti procesuālajos rakstos, kā arī attiecīgajos pielikumos. Tās iesniedza nekonfidenciālu šo dažādo procesuālo dokumentu versiju.
Ar 2012. gada 8. marta rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva privātajām personām, kas iestājušās lietā, piedalīties tiesas sēdē Padomes prasījumu atbalstam. Tajā pašā rīkojumā trešās palātas priekšsēdētājs atlika, pirmkārt, lēmuma pieņemšanu par to, vai prasītājām tiks izsniegts tiesas sēdes ziņojums ar mērķi identificēt materiālus, kas varētu tikt atzīti par konfidenciāliem, un, otrkārt, lēmuma pieņemšanu par to, vai privātās personas, kas iestājušās lietā, saņems nekonfidenciālu pagaidu versiju savu iespējamo apsvērumu par lūgumu ievērot konfidencialitāti iesniegšanai.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros tā uzaicināja Padomi iesniegt konkrētus dokumentus. Tā to izdarīja noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti galveno lietas dalībnieku, kā arī personu, kas iestājušās lietā, mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2013. gada 12. novembra tiesas sēdē.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz prasītājām;
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Privātās personas, kas iestājušās lietā, atbalsta Padomes prasījumus.
Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājas ir izvirzījušas astoņus pamatus. Šos pamatus var iedalīt divās kategorijās.
Pirmajā kategorijā ietilpstošie pamati ir saistīti ar prasītāju iesniegtajiem TES pieteikumiem un attiecas uz:
—
pirmais pamats – pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrās daļas pārkāpumu, ciktāl lēmums par TES nepiešķiršanu prasītājām esot ticis pieņemts, ņemot vērā to, kas Komisijai bija zināms par šāda atteikuma ietekmi uz to dempinga starpību;
—
otrais pamats – pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā paredzēta būtiska procedūras noteikuma, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu;
—
trešais pamats – acīmredzamu kļūdu vērtējumā esamību, piemērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmo daļu, un pamatojuma trūkumu;
—
ceturtais pamats – netaisnīgu un neobjektīvu izmeklēšanas norisi un pārmērīgu pierādīšanas pienākumu.
Otrajā kategorijā ietilpstošie pamati ir saistīti ar kaitējuma novērtējumu un attiecas uz:
—
piektais pamats – pamatregulas 3. panta 2. punkta pārkāpumu;
—
sestais pamats – pamatregulas 3. panta 1. punkta un 9. panta 4. punkta pārkāpumu;
—
septītais pamats – pamatregulas 3. panta, 4. panta 1. punkta un 5. panta 4. punkta pārkāpumu;
—
astotais pamats – pamatregulas 3. panta 2. un 7. punkta pārkāpumu.
1.
Par prasījumu atcelt tiesību aktu apjomu
Vispirms ir jānorāda, ka ar apstrīdēto regulu ir noteikts galīgais antidempinga maksājums par Ķīnas izcelsmes krītpapīra importu.
Prasītājas vairākos izvirzītajos pamatos ir lūgušas pilnībā atcelt apstrīdēto regulu. Prasības priekšmetā un to izvirzītajos prasījumos tās tomēr ir apstrīdējušas tikai antidempinga maksājuma tiesiskumu, ciktāl tas ir ticis tām piemērots un attiecas uz tām.
Šajā ziņā jānorāda, ka šī maksājuma iespējamais prettiesiskums ietekmē apstrīdētās regulas tiesiskumu tikai, ciktāl ar to prasītājām ir piemērots antidempinga maksājums. Turpretim tas neietekmē citu apstrīdētās regulas elementu tiesiskumu, proti, tostarp citām sabiedrībām, kurām adresēts lēmums, piemērotos antidempinga maksājumus.
No judikatūras izriet, ka, ja regula, ar kuru ievieš antidempinga maksājumu, virknei sabiedrību nosaka dažādus maksājumus, tad sabiedrību individuāli skar tikai tās normas, kas tai uzliek konkrētu antidempinga maksājumu un nosaka tā līmeni, nevis tās, kas uzliek antidempinga maksājumus citām sabiedrībām, tā, ka šīs sabiedrības prasība ir pieņemama tikai, ciktāl ar to tiek lūgts atcelt tās regulas normas, kas attiecas tikai uz to (pēc analoģijas skat. Tiesas 2001. gada 15. februāra spriedumu lietā
C-239/99
Nachi Europe
,
Recueil
, I-1197. lpp.
, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos šī prasība atcelt tiesību aktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas tikai uz daļēju apstrīdētās regulas atcelšanu daļā, kurā tajā prasītājām ir noteikts galīgais antidempinga maksājums.
2.
Par pamatiem, kas attiecas uz prasītāju TES pieteikumiem
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrās daļas pārkāpumu, ciktāl lēmums par TES nepiešķiršanu prasītājām esot ticis pieņemts, ņemot vērā to, kas Komisijai bija zināms par šāda atteikuma ietekmi uz to dempinga starpību
Pirmā pamata ietvaros prasītājas apgalvo, ka lēmums nepiešķirt tām TES ir ticis pieņemts, ņemot vērā to, kas Komisijai bija zināms par šāda atteikuma ietekmi uz to dempinga starpību, tādējādi pārkāpjot pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otro daļu, kā to ir interpretējusi Vispārējā tiesa 2006. gada 14. novembra spriedumā lietā
T-138/02
Nanjing Metalink
/Padome (Krājums, II-4347. lpp.
, 43. un 44. punkts) un 2009. gada 18. marta spriedumā lietā
T-299/05
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome (Krājums, II-565. lpp.
, 127. un 138. punkts).
Prasītājas arī norāda uz “acīmredzamu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu”, jo Komisija “ir darījusi visu iespējamo [..], lai pilnībā noraidītu visus paskaidrojumus [, ko tās bija iesniegušas] izmeklēšanas laikā ar mērķi pierādīt, ka tās atbilda TES piešķiršanas kritērijiem”.
Vispirms attiecībā uz iespējamo prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jāatgādina, ka atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pantam un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktam prasības pieteikumā ietver kopsavilkumu par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa lemt par prasību attiecīgā gadījumā bez citas informācijas tās pamatojumam. Tādēļ pašā prasības pieteikumā ir skaidri jānorāda pamati, ar kuriem ir pamatota prasība, un līdz ar to tajā esošs abstrakts izteikums vien neatbilst Reglamenta prasībām (Vispārējās tiesas 1995. gada 12. janvāra spriedums lietā
T-102/92
Viho
/Komisija,
Recueil
, II-17. lpp.
, 68. punkts; 1998. gada 14. maija spriedums lietā
T-352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II-1989. lpp.
, 333. punkts, un 2011. gada 12. oktobra spriedums lietā
T-224/10
Association belge des consommateurs test-achats
/Komisija, Krājums, II-7177. lpp.
, 71. punkts). Tā kā prasītājas nav precizējušas savu iebildumu par to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, lai ļautu Vispārējai tiesai identificēt kaut vai tā priekšmetu, šis iebildums ir atzīstams par nepieņemamu.
Attiecībā uz pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrās daļas pārkāpumu prasītājas norāda, ka priekšlikuma attiecībā uz TES sagatavošanas dienā Komisijas rīcībā bija visa detalizētā informācija, kas ļāva tai aprēķināt prasītāju dempinga starpību – gan ievērojot TES, gan bez tā – Ķīnā un analogā valstī.
Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, prasītājas precizēja, ka tās būtībā bija uzskatījušas par nozīmīgu nevis trīs mēnešu termiņu pašu par sevi, bet drīzāk ražotāju eksportētāju tiesību aizsardzību.
Pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā ir paredzēts, ka to, vai ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, “konstatē trīs mēnešu laikā pēc izmeklēšanas uzsākšanas pēc īpašām konsultācijām ar Padomdevēju komiteju un pēc tam, kad Kopienas nozarei ir bijusi iespēja izteikt savas piezīmes”, un ka “šis konstatējums paliek spēkā visu izmeklēšanas laiku.”
Pretēji prasītāju apgalvojumam Vispārējā tiesa iepriekš 64. punktā minētajos spriedumos lietā
Nanjing Metalink
/Padome un lietā
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome, un 2011. gada 8. novembra spriedumā lietā T‑274/07
Zhejiang Harmonic Hardware Products
/Padome (Krājumā nav publicēts) nav nospriedusi, ka pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrās daļas
ratio legis
pamato to, ka attiecībā uz uzņēmumu regula, ar kuru ir noteikti galīgie antidempinga maksājumi, ir jāatceļ ikreiz, kad Komisija varēja zināt par to, kā lēmums attiecībā uz TES ietekmēs šī uzņēmuma dempinga starpības aprēķinu, un tikai tādēļ vien, ka tā zināja par šādu informāciju lēmuma attiecībā uz TES pieņemšanas brīdī. Jānorāda – tāpat kā to ir darījusi Padome –, ka starp pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā noteikto trīs mēnešu termiņu un iespējamību, ka Komisija zināja par lēmuma attiecībā uz TES ietekmi uz uzņēmuma dempinga starpību, nav tiešas saiknes.
Turklāt pamatregulā nav noteikts, ka lēmums attiecībā uz TES ir jāpieņem brīdī, kad Komisijai nav informācijas par apstākļiem, kas ļautu tai noskaidrot lēmuma attiecībā uz TES ietekmi uz uzņēmuma dempinga starpību. Šajā ziņā nevar izslēgt, ka Komisija, pat gadījumā, ja lēmuma attiecībā uz TES pieņemšanas laikā nav noticis nekāds attiecīgā termiņa pārkāpums, pieņem šādu lēmumu, lai arī tās rīcībā jau ir informācija, kas ļauj tai aprēķināt šī lēmuma ietekmi uz attiecīgā uzņēmuma dempinga starpību.
Katrā ziņā no Tiesas 2009. gada 1. oktobra sprieduma lietā
C-141/08 P
Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware
/Padome (Krājums, I-9147. lpp.)
izriet, ka, ņemot vērā tiesiskuma principu un labas pārvaldības principu, kā arī neskarot pamatregulā paredzēto procesuālo garantiju ievērošanu, Tiesa vēlas dot priekšroku drīzāk pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā noteikto materiālo kritēriju pareizai piemērošanai, nevis negrozāmam lēmumam attiecībā uz TES vai arī informācijas par lēmuma attiecībā uz TES ietekmi uz uzņēmuma dempinga starpību neesamībai šāda lēmuma pieņemšanas brīdī.
Kā Tiesa ir atgādinājusi iepriekš 70. punktā minētajā spriedumā lietā
Zhejiang Harmonic Hardware Products
/Padome (39. punkts), Tiesa iepriekš 72. punktā minētajā spriedumā lietā
Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware
/Padome ir atzinusi, ka, ņemot vērā tiesiskuma principu un labas pārvaldības principu, pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktu nevar interpretēt tādējādi, ka Komisijai būtu pienākums ieteikt Padomei galīgos pasākumus, kuros tiek turpināta kļūda, kas tika pieļauta sākotnējā minēto materiāltiesisko kritēriju izvērtējumā, kaitējot uzņēmumam. Tādējādi gadījumā, ja Komisija izmeklēšanas laikā pamanītu, ka pretēji tās sākotnējam izvērtējumam uzņēmums atbilst pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmajā daļā noteiktajiem kritērijiem, tai būtu jāizdara attiecīgi secinājumi, vienlaicīgi nodrošinot, ka tiek ievērotas pamatregulā paredzētās procesuālās garantijas (iepriekš 72. punktā minētais spriedums lietā
Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware
/Padome, 111. un 112. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka, lai arī ir tiesa, ka principā ikviens lēmums attiecībā uz TES saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otro daļu ir jāpieņem trīs mēnešu laikā no izmeklēšanas uzsākšanas brīža un ka pieņemtajam risinājumam ir jāpaliek spēkā visas šīs izmeklēšanas laikā, tomēr atbilstoši šobrīd spēkā esošajām Savienības tiesībām un tam, kā šo noteikumu ir interpretējusi Savienības tiesa, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 70. un 73. punktā, pirmkārt, lēmuma pieņemšana, neievērojot šo termiņu, tāpēc vien neprasa atcelt regulu, ar kuru ir uzlikts antidempinga maksājums, un, otrkārt, šāds lēmums varētu tikt grozīts lietas izskatīšanas laikā, ja izrādītos, ka tas ir kļūdains.
Šajā lietā nav strīda par to, ka galīgais lēmums noraidīt prasītāju TES pieteikumus nav ticis pieņemts trīs mēnešu laikā, kā paredzēts pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā. Šajā lietā paziņojums par izmeklēšanas procedūras uzsākšanu tika publicēts 2010. gada 18. februāra
Oficiālajā Vēstnesī
. Tomēr galīgais lēmums par TES pieteikuma noraidīšanu tika ierosināts 2010. gada 2. septembrī un apstiprināts 2010. gada 12. oktobrī.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka prasītāju atbildes uz antidempinga anketas jautājumiem tika iesniegtas Komisijā attiecīgi 2010. gada 7. un 10. maijā un ka antidempinga pārbaudes apmeklējumi notika laikā no 2010. gada 23. jūnija līdz 12. jūlijam. Pārbaudes apmeklējumi analogā valstī tika veikti 2010. gada augusta pēdējā nedēļā. Tikai apmeklējumi attiecībā uz prasītāju eksporta pārdevumiem ar to Savienībā izvietotās saistītās sabiedrības starpniecību vēl nebija notikuši. Prasītājas uzskata, ka no izklāstīto faktisko apstākļu hronoloģijas izriet, ka brīdī, kad Komisija publiskoja savu priekšlikumu par prasītāju TES pieteikumu noraidīšanu, tās rīcībā bija visi dokumenti un informācija, kas ļāva tai aprēķināt prasītāju dempinga starpību gan gadījumā, ja TES būtu ticis piešķirts, gan arī gadījumā, ja tas nebūtu ticis piešķirts.
Tādējādi nevar tikt atbalstīts Padomes, kuru atbalsta Komisija, arguments, saskaņā ar kuru Komisija brīdī, kad tā nosūtīja prasītājām informatīvo dokumentu par TES, nevarēja noteikt, kāda ietekme lēmumam par TES varētu būt uz dempinga starpību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka iespējas, ka jautājums par TES piešķiršanu varētu tikt izvērtēts, ņemot vērā tā ietekmi uz dempinga starpības aprēķinu, priekšnosacījums nav tādas precīzas dempinga starpības zināšana, kas būtu aprēķināta, pamatojoties uz informāciju par prasītāju normālo vērtību, bet tikai informācijas par to, kāda ietekme TES piešķiršanai varētu būt uz šo starpību atbilstoši abām iespējamajām aprēķina metodēm, pārzināšana.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka, pat pieņemot, ka tam, ka Komisija pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanas dēļ varēja zināt par lēmuma attiecībā uz prasītāju TES ietekmi uz to dempinga starpību, var būt nozīme, ciktāl tiktu uzskatīts, ka Komisiju varēja ietekmēt minētās informācijas zināšana šāda lēmuma pieņemšanas brīdī, ir jākonstatē, ka prasītājas nav pierādījušas, ka apstrīdētajai regulai varēja būt citāds saturs, ja nebūtu ticis pieļauts apgalvotais prettiesiskums, kas ir ietekmējis lēmuma attiecībā uz TES pieņemšanas procesu.
Nevar piekrist prasītāju argumentam, saskaņā ar kuru Komisijas lēmums noraidīt to TES pieteikumu esot ticis pieņemts, ņemot vērā to, kas tai bija zināms par šī lēmuma ietekmi uz to dempinga starpību, un līdz ar to šis lēmums būtu varējis būt citāds, ja Komisijas rīcībā šīs informācijas nebūtu bijis.
Tikai tas vien, ka ir zināma lēmuma attiecībā uz TES ietekme uz uzņēmuma dempinga starpību, uzreiz nenozīmē, ka šādam lēmumam – un tādējādi regulai, ar kuru tiek noteikts antidempinga maksājums, – varēja būt citāds saturs, ja šis lēmums būtu ticis pieņemts pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā noteiktajā trīs mēnešu termiņā.
Jānorāda, ka pat tad, ja Komisijas rīcībā ir informācija, kas ļauj tai aprēķināt ražotāja dempinga starpību lēmuma attiecībā uz šī ražotāja TES pieņemšanas brīdī, vienmēr pastāv iespēja, ka minētais lēmums – un regula, ar kuru noteikts galīgais antidempinga maksājums, – varēja nebūt citāds.
Tāds varētu būt gadījums, ja būtu acīmredzami, ka šādam ražotājam nevarētu piešķirt TES tādēļ, ka Komisija pamatoti ir atzinusi, ka attiecīgais ražotājs nav izpildījis pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā paredzētos TES piešķiršanas kritērijus un ka ir izpildīti vajadzīgie nosacījumi, lai varētu noteikt antidempinga maksājumu.
Vērtējums, ko Komisija ir veikusi attiecībā uz TES piešķiršanas kritēriju ievērošanu šajā lietā, tiks izskatīts saistībā ar trešo pamatu.
Šajā lietā, pirmkārt, prasītājas ir vienīgi apgalvojušas, ka tas, ka Komisijas rīcībā bija visi dokumenti un informācija, kas ļāva tai aprēķināt prasītāju dempinga starpību, “ir pamats Komisijas vēlāk pieņemtā lēmuma attiecībā uz TES pieteikumiem objektivitātes apstrīdēšanai” un ka “tas katrā ziņā rada vismaz pamatotas un saprātīgas šaubas, kas liek domāt, ka Komisija varēja nolemt noraidīt prasītāju TES pieteikumus, nevis pamatojoties uz objektīvu šo pieteikumu izskatīšanu pēc būtības, bet gan tādēļ, ka tā vēlējās noteikt antidempinga maksājumu par prasītāju importu”.
Otrkārt, prasītājas nav norādījušas, kura lēmumā attiecībā uz TES iekļautā informācija, toprāt, varēja tikt izvērtēta citādi, ja Komisijas lēmums šajā ziņā tiktu pieņemts trīs mēnešu termiņā vai nepastāvot nekādai varbūtējai informācijai par šī lēmuma ietekmi uz dempinga starpību.
Prasītājas ir tikai norādījušas, ka, “ja [tām] būtu ticis piešķirts TES [..], to dempinga starpība – kas ir balstīta uz to eksporta pārdevumu salīdzinājumu ar to rentablajiem iekšzemes pārdevumiem Ķīnā – būtu bijusi 0,01 %, proti, 2 %
de minimis
robežās”, un ka “līdz ar to Komisija pilnībā apzinājās lēmuma par TES pieteikumiem ietekmi uz izmeklēšanas rezultātu, jo TES piešķiršana nozīmētu izmeklēšanas izbeigšanu, ciktāl tā attiecas uz prasītājām”.
Prasītājas piebilst, ka, “ja tās lēmuma par TES pieteikumiem pieņemšanas brīdī Komisija nebūtu zinājusi par dempinga starpības
de minimis
raksturu (TES piešķiršanas gadījumā) vai par tās ļoti augsto līmeni analogajā valstī pastāvošās normālās vērtības izmantošanas dēļ (TES atteikuma gadījumā), nevarētu izslēgt, ka [Komisija] savu novērtējuma brīvību šajā ziņā būtu īstenojusi citādā veidā, nekā tā to faktiski izdarīja izmeklēšanā”.
Prasītājas no tā secina, ka “ir iespējams, ka lēmums par to TES pieteikumu noraidījumu šajā lietā ir ticis pieņemts, “ņemot vērā tā ietekmi uz dempinga starpības aprēķināšanu””.
Šajā ziņā, pat pieņemot, ka prasītājas, minot šos argumentus, ir vēlējušās pierādīt Komisijas pilnvaru nepareizas izmantošanas esamību, tie ir jānoraida. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības lēmums vai akts ir spēkā neesošs pilnvaru nepareizas izmantošanas dēļ tikai tad, ja, pamatojoties uz objektīviem, atbilstīgiem un saskanīgiem pierādījumiem, izrādās, ka tas ir pieņemts, lai sasniegtu citus mērķus, nevis iepriekš iecerētos (Tiesas 1990. gada 11. jūlija spriedums lietā
C-323/88
Sermes
,
Recueil
, I-3027. lpp.
, 33. punkts; Vispārējās tiesas 1995. gada 18. septembra spriedums lietā
T-167/94
Nölle
/Padome un Komisija,
Recueil
, II-2589. lpp.
, 66. punkts, un 1998. gada 15. oktobra spriedums lietā
T-2/95
Industrie des poudres sphériques
/Padome,
Recueil
, II-3939. lpp.
, 376. punkts). Taču prasītājas šādus pierādījumus nav iesniegušas.
Turklāt prasītājas uzskata, ka to rīcība neaizkavēja Komisijas lēmuma attiecībā uz to iesniegtajiem TES pieteikumiem pieņemšanu, kā to ir apgalvojusi Padome un Komisija, jo Komisija bija uzstājusi, ka informācija par dempingu ir jāiesniedz tieši tajā laikā, kad tā izvērtēja TES pieteikumus, un ka tā bija pieprasījusi papildu informāciju.
Jautājumam par to, kura vainas dēļ ir noticis kavējums, šajā lietā tomēr nav nozīmes, un tas līdz ar to netiks izvērtēts.
Tādējādi pirmais pamats ir noraidāms.
Par otro pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā paredzēta būtiska procedūras noteikuma, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Šis pamats sastāv no divām daļām saistībā ar attiecīgi faktisku konsultēšanos ar antidempinga Padomdevēju komiteju un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Par pirmo daļu, kas attiecas uz faktisku konsultēšanos ar antidempinga Padomdevēju komiteju
Prasītājas apgalvo, ka Komisija nav norādījusi “antidempinga Padomdevējai komitejai noteiktus pamatelementus” un ka tā “ir maldinājusi [to]”, iesniedzot tai “būtiskas neprecizitātes un izlaidumus” saturošu priekšlikumu par TES un kļūdaini atspoguļojot apsvērumus, ko prasītājas bija paudušas par Komisijas priekšlikumu, kas liedza komitejai sniegt atzinumu, pilnībā pārzinot lietas apstākļus.
Vispirms ir jānorāda, ka 1991. gada 7. maija spriedumā lietā
C-69/89
Nakajima
/Padome (
Recueil
, I-2069. lpp.
, 48.–51. punkts) Tiesa ir nospriedusi, ka fiziskas vai juridiskas personas nevar atsaukties uz tādu noteikumu pārkāpumu, kuru mērķis ir nevis privātpersonu aizsardzība, bet gan dienestu iekšējās darbības organizēšana labas pārvaldības interesēs, kā, piemēram, noteikumi, kas attiecas uz Padomes sesijas pagaidu darba kārtības sagatavošanai paredzētā termiņa ievērošanu vai uz visu regulas valodu redakciju pieejamību tās pieņemšanas dienā.
Tas tomēr nenozīmē, ka privātpersona nekad nevar lietderīgi atsaukties uz tāda noteikuma pārkāpumu, kas reglamentē lēmumpieņemšanas procesu, kura noslēgumā tiek pieņemts Savienības tiesību akts. Būtībā starp noteikumiem, kas reglamentē iestādes iekšējās procedūras, ir jāizšķir noteikumi, uz kuru pārkāpumu fiziskas un juridiskas personas nevar atsaukties, jo tie attiecas tikai uz iestādes iekšējo darba kārtību, kas nevar ietekmēt to juridisko situāciju, un noteikumi, uz kuru pārkāpšanu, tieši pretēji, var atsaukties, jo tie rada tiesības un lielāku tiesisko noteiktību šīm personām.
Tādējādi noteikuma par konsultēšanos ar komiteju neievērošana var izraisīt attiecīgās iestādes pieņemtā galīgā lēmuma spēkā neesamību prettiesiskuma dēļ tikai tad, ja tai ir pietiekami būtisks raksturs un ja tā nelabvēlīgi ietekmē tās puses juridisko un materiālo situāciju, kura ir atsaukusies uz procesuālo noteikumu pārkāpumu.
Būtībā konsultēšanās ar komiteju ir formāla prasība, kuras neievērošana ietekmē pēc konsultēšanās pieņemtā akta tiesiskumu, ja tiek konstatēts, ka noteiktu pamatelementu nenorādīšana neļāva komitejai sniegt savu atzinumu, pilnībā pārzinot lietas apstākļus, proti, neprecizitāšu vai izlaidumu dēļ nepieļaujot kļūdu attiecībā uz kādu pamatjautājumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā T‑122/09
Zhejiang Xinshiji Foods
un
Hubei Xinshiji Foods
/Padome, Krājumā nav publicēts, 104. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tas tā nav gadījumā, ja dokumentos, kas netika iesniegti komitejā vai kas tika iesniegti novēloti, nav ietverta nozīmīga vai jauna informācija, kas jau nebija ietverta komitejas sasaukšanas laikā tai nosūtītajos lietas materiālos. Būtībā šādā gadījumā tas, ka Komisija nav nosūtījusi dokumentu vai ir to nosūtījusi novēloti, nekādi neietekmē konsultēšanās procedūras iznākumu.
Līdz ar to šāda bezdarbība nevar padarīt visu administratīvo procesu par spēkā neesošu un tādējādi apstrīdēt galīgā tiesību akta tiesiskumu (šajā ziņā skat. iepriekš 99. punktā minēto spriedumu lietā
Zhejiang Xinshiji Foods
un
Hubei Xinshiji Foods
/Padome, 105. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt iespēju, ka konsultēšanos ar komiteju reglamentējošo noteikumu pārkāpums var ietekmēt galīgi pieņemtā akta tiesiskumu, nevar apstrīdēt ar komitejas atzinumu nesaistošo raksturu.
Šajā lietā ir jāatgādina, ka Komisija 2010. gada 2. septembrī nosūtīja savu pagaidu informatīvo dokumentu par TES pieteikumiem vienlaicīgi gan prasītājām, gan antidempinga Padomdevējai komitejai. Termiņš, ko Komisija bija noteikusi prasītājām to apsvērumu iesniegšanai, bija 2010. gada 12. septembris. Pēc attiecīga prasītāju lūguma Komisija piešķīra termiņa pagarinājumu līdz 2010. gada 16. septembrim. Antidempinga konsultatīvās komitejas sanāksme notika 2010. gada 14. septembrī. 2010. gada 17. septembrī prasītājas iesniedza savus sākotnējos apsvērumus par pagaidu informatīvo dokumentu. Tajā pašā dienā notika arī uzklausīšana. 2010. gada 21. septembrī Komisija pēc TES pieteikuma analīzes un pilnīgas izvērtēšanas nosūtīja antidempinga Padomdevējai komitejai to apsvērumu apkopojumu, ko prasītājas bija paudušas par informatīvo dokumentu saistībā ar TES un uzklausīšanas laikā. Tā arī noteica 2010. gada 24. septembri kā antidempinga Padomdevējas komitejas atzinuma pieņemšanas termiņu. Tiesas sēdē Vispārējā tiesā Padome, atbildot uz tai šajā ziņā uzdotu jautājumu, precizēja, ka minētās komitejas locekļiem ir pieeja lietas materiāliem un ka tie var lūgt Komisijai iesniegt noteiktus dokumentus, kas iegūti izmeklēšanas gaitā. Prasītājas apgalvo, ka komitejas locekļi saņemot tikai apkopojumu. Prasītājas līdz ar to ir uzsvērušas šī apkopojuma nozīmību.
Ir jākonstatē, tāpat kā to ir izdarījusi Padome, ka, pirmkārt, prasītājas nav iesniegušas nekādus pierādījumus attiecībā uz to, kādā veidā Komisija būtu maldinājusi antidempinga Padomdevēju komiteju, otrkārt, tās nav identificējušas “būtiskās neprecizitātes un izlaidumus”, uz ko tās ir atsaukušās, treškārt, tās nav precizējušas, kādēļ prasītāju formulēto apsvērumu atspoguļojums TES priekšlikumā būtu kļūdains, un, ceturtkārt, tās nav izskaidrojušas, kā tieši Komisijai “bija problemātiski izmainīt priekšlikumu, ņemot vērā to apsvērumus”.
Jānorāda, ka no lietas materiāliem vispirms izriet, ka prasītājas nav ievērojušas termiņu, kurš tika pagarināts līdz 2010. gada 16. septembrim, apsvērumu par informatīvo dokumentu attiecībā uz TES iesniegšanai (skat. šī sprieduma 103. punktu). Tāpat prasītājas savos apsvērumos, kas pausti 2010. gada 17. septembra elektroniskā pasta vēstulē, ir precizējušas, ka tās šajos apsvērumos ir izanalizējušas visus Komisijas apgalvojumus un ka, “ja informācija, kas nepieciešama
APP
[grupas] sniegto paskaidrojumu pamatotības konstatēšanai, nebija pieejama brīdī, ka
APP
[grupai] bija jāiesniedz tās apsvērumi, [tās ir to] norādījušas”, un ka “jauna, papildināta un pārskatīta vēstule tiks nosūtīta vēlākais līdz 2010. gada 27. septembrim, kad [to rīcībā būs] visi nepieciešamie dokumenti”. Visbeidzot, papildinātos un pārskatītos apsvērumus prasītājas nosūtīja tikai 2010. gada 28. oktobrī.
Līdz ar to prasītājas nevar arī atsaukties uz to, ka Komisija nav sagaidījusi to apsvērumus par pagaidu informatīvo dokumentu pirms vēršanās antidempinga Padomdevēju komitejā vai katrā ziņā nav atlikusi apspriedi par priekšlikumu uz vēlāku šīs komitejas sanāksmi, pēc tam, kad tā būtu saņēmusi un izanalizējusi minētos apsvērumus, lai varētu atsaukties uz pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā paredzētas būtiskas formālas prasības pārkāpumu, kas ietekmē apstrīdētās regulas tiesiskumu.
Tāpat no prasītāju apsvērumu par 2010. gada 2. septembra informatīvo dokumentu un Komisijas 2010. gada 21. septembrī antidempinga Padomdevējas komitejas locekļiem nosūtītā dokumenta attiecībā uz šiem apsvērumiem pārbaudes izriet, ka Komisija nav iesniegusi minētajai komitejai priekšlikumu par TES ar “būtiskām neprecizitātēm un izlaidumiem”. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija ir sagatavojusi prasītāju apsvērumu par pirmajiem trim TES piešķiršanas nosacījumiem apkopojumu, pārņemot jauno informāciju, kas nebija ietverta 2010. gada 2. septembra pagaidu informatīvajā dokumentā.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka antidempinga Padomdevēja komiteja nav tikusi maldināta attiecībā uz pamatjautājumu ar neprecizitātēm vai izlaidumiem un ka tā varēja pieņemt savu atzinumu, pilnībā pārzinot lietas apstākļus.
Tādēļ šī pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Šajā lietā prasītājas ir norādījušas uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz pienācīgu lietas izskatīšanu pārkāpumu, ciktāl Komisija 2010. gada 2. septembrī prasītājām vienlaicīgi ir nosūtījusi darba dokumenta attiecībā uz tās priekšlikumu antidempinga Padomdevējai komitejai kopiju un informatīvo dokumentu par TES.
Tās šajā ziņā norāda, ka 2010. gada 2. septembrī Komisija jau bija izlēmusi noraidīt to iesniegto TES pieteikumu un ka tā nekādā veidā nebija vēlējusies izvērtēt to izvirzītos apsvērumus pirms antidempinga Padomdevējai komitejai atzinuma pieņemšanai iesniedzamā galīgā priekšlikuma pieņemšanas, un ka tā turklāt “bija atteikusies izdarīt labojumus [pagaidu] informatīvajā dokumentā attiecībā uz TES” pēc to 2010. gada 16. septembra apsvērumu saņemšanas.
Prasītājas apgalvo, ka šis apstāklis “visdrīzāk ir ietekmējis secinājumus, ko [Komisija] varēja izdarīt no šiem apsvērumiem”.
Jāatgādina, ka, pieņemot, ka tas ir ticis pierādīts, šāds tiesību uz aizstāvību apdraudējums var būt atzīstams par administratīvā procesā pieļautu procesuālu pārkāpumu. Taču saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procesuāls pārkāpums var būt pamats attiecīgā lēmuma pilnīgai vai daļējai atcelšanai tikai tad, ja ir pierādīts, ka, nepastāvot šim pārkāpumam, administratīvā procesa rezultāts būtu varējis būt citāds un tādējādi lēmumam attiecībā uz TES pieteikumiem būtu varējis būt cits saturs (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 12. marta spriedumus lietā
T-345/03
Evropaïki Dynamiki
/Komisija, Krājums, II-341. lpp.
, 147. punkts, un lietā T‑332/03
European Service Network
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 130. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr prasītājas nav norādījušas nevienu apstākli, ar kuru varētu pierādīt, ka apgalvotajam pārkāpumam būtu bijusi ietekme uz attiecīgo lēmumu.
Tādēļ otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kopumā.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā esamību, piemērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmo daļu, un pamatojuma trūkumu
Ievada apsvērumi
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (skat. Tiesas 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā
C-17/03
VEMW
u.c., Krājums, I-4983. lpp.
, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, ja regulas, it īpaši kādas no tās normām, gramatiskā un vēsturiskā interpretācija neļauj precīzi novērtēt tās piemērojamību, attiecīgais tiesiskais regulējums ir jāinterpretē, balstoties gan uz tā mērķi, gan vispārējo sistēmu (pēc analoģijas skat. Tiesas 1998. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās
C-68/94 un C-30/95 Francija u.c./Komisija,
Recueil
, I-1375. lpp.
, 168. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 25. marta spriedumu lietā
T-102/96
Gencor
/Komisija,
Recueil
, II-753. lpp.
, 148. punkts).
Visbeidzot ir arī jāatgādina, ka tiesību akta rezolutīvā daļa ir nedalāmi saistīta ar tā motīvu daļu, no kā izriet, ka tā ir jāinterpretē, vajadzības gadījumā ņemot vērā pamatojumu, kura dēļ šis akts tika pieņemts (Tiesas 1997. gada 15. maija spriedums lietā
C-355/95 P
TWD
/Komisija,
Recueil
, I-2549. lpp.
, 21. punkts).
Saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta b) apakšpunktu:
“Veicot antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz importu no [Ķīnas], parasto [normālo] vērtību nosaka saskaņā ar 1.–6. punktu, ja, pamatojoties uz viena vai vairāku ražotāju, kas ir pakļauti izmeklēšanai, pietiekami pamatotām prasībām, kā arī saskaņā ar c) apakšpunktā izklāstītajiem kritērijiem un procedūrām, tiek parādīts, ka, attiecībā uz attiecīgās līdzīgās preces ražošanu un pārdošanu, šis ražotājs vai ražotāji galvenokārt darbojas tirgus ekonomikas apstākļos. Ja to nav iespējams veikt, tad piemēro saskaņā ar a) apakšpunktu paredzētos noteikumus.”
Pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā ir precizēts, ka “saskaņā ar [2. panta 7. punkta] b) apakšpunktu pieprasījums ir jāiesniedz rakstveidā, un tajā ir jābūt pietiekamiem pierādījumiem par to, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, tas ir, ja [tostarp] uzņēmumu lēmumi par cenām, izmaksām un ieguldījumiem, piemēram, ietverot izejvielas, tehnoloģiju un darbaspēka izmaksas, produkcijas izlaidi, realizāciju un investīcijām, tiek pieņemti, reaģējot uz tirgus informāciju, kas atspoguļo pieprasījumu un piedāvājumu, bez valsts nozīmīgas iejaukšanās šai sakarā, un lielāko ieguldījumu izmaksas būtībā atspoguļo tirgus vērtības”.
No iepriekš minētajiem noteikumiem izriet, ka pierādīšanas pienākums ir ražotājam, kas vēlas iegūt TES saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta b) apakšpunktu. Līdz ar to Savienības iestādēm nav jāpierāda, ka ražotājs neatbilst paredzētajiem nosacījumiem šī statusa piešķiršanai. Šīm iestādēm savukārt ir jāizvērtē, vai attiecīgā ražotāja iesniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu, ka ir izpildīti pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmajā daļā paredzētie kritēriji, lai tam varētu tikt atzīts TES, un Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai šajā vērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda (šajā ziņā skat. iepriekš 64. punktā minēto spriedumu lietā
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
No judikatūras arī izriet, ka, novērtējot attiecīgās valsts faktisko situāciju attiecībā uz juridisko un politisko kārtību, lai noteiktu, vai eksportētājs var iegūt TES, Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība. No tā izriet, ka Savienības tiesas veiktajai pārbaudei par šādi veikto iestāžu novērtējumu ir jāaprobežojas ar pārbaudi par to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, vai pareizi norādīti fakti, uz kuriem balstīts apstrīdētais lēmums, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo faktu novērtējumā un vai nav notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 28. oktobra spriedumu lietā
T-35/01
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, Krājums, II-3663. lpp.
, 48. un 49. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tāpat pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka, ja Savienības iestādēm ir šāda brīvība, Savienības tiesību sistēmā nodrošinātu garantiju ievērošanai administratīvajās procedūrās ir vēl jo būtiskāka nozīme un ka šīs garantijas īpaši ietver kompetentās iestādes pienākumu rūpīgi un neitrāli izvērtēt visus izskatāmās lietas atbilstošos apstākļus (Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedums lietā
C-269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I-5469. lpp.
, 14. punkts, un iepriekš 90. punktā minētais spriedums lietā
Nölle
/Padome un Komisija, 73. punkts).
Šajā lietā TES prasītājām tika atteikts, pamatojoties uz to, ka tās nebija pierādījušas, ka tās atbilst pirmajiem trijiem pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmajā daļā paredzētajiem kritērijiem (skat. šī sprieduma 41. punktu), proti, kritērijiem, kuru mērķis ir nodrošināt ka:
—
uzņēmumu lēmumi par cenām, izmaksām un ieguldījumiem, piemēram, ietverot izejvielas, tehnoloģiju un darbaspēka izmaksas, produkcijas izlaidi, realizāciju un investīcijām, tiek pieņemti, reaģējot uz tirgus informāciju, kas atspoguļo pieprasījumu un piedāvājumu, bez valsts nozīmīgas iejaukšanās šajā ziņā un lielāko ieguldījumu izmaksas būtībā atspoguļo tirgus vērtības;
—
uzņēmumiem ir viens skaidrs grāmatvedības pamatdokumentu kopums, kuram veic neatkarīgu auditu saskaņā ar starptautiskajiem grāmatvedības standartiem un ko piemēro visās jomās;
—
uzņēmumu ražošanas izmaksas un finansiālo stāvokli neietekmē nozīmīgi izkropļojumi, kas mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, jo īpaši attiecībā uz aktīvu nolietojumu, citiem norakstījumiem, bartera darījumiem un samaksu, kompensējot parādus.
Par apgalvoto pamatojuma trūkumu
No šī pamata nosaukuma izriet, ka prasītājas ir norādījušas arī uz pamatojuma trūkumu, uz ko tās replikas stadijā turklāt nebija atsaukušās. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē nenozīmē kādu īpašu to formulējumu. Saskaņā ar judikatūru prasītāja izvirzītie pamati ir jāinterpretē pēc to būtības, nevis to formālās kvalifikācijas (Tiesas 1961. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās
19/60, 21/60, 2/61 un 3/61
Fives Lille Cail
u.c./Augstā iestāde,
Recueil
, 559. lpp.
). Tomēr ir jākonstatē, ka prasītājas nav acīmredzamā veidā norādījušas nevienu argumentu attiecībā uz apgalvoto pamatojuma trūkumu, līdz ar to pārbaude šajā aspektā nav jāveic. Tādējādi ir jāizvērtē tikai tie argumenti, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā, piemērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmo daļu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem ir kumulatīvs raksturs, līdz ar to, ja ražotājs neatbilst kādam no šiem nosacījumiem, tā pieteikums par TES piešķiršanu ir noraidāms (iepriekš 122. punktā minētais spriedums lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 54. punkts).
Vispirms ir jāizskata šī pamata trešā daļa, kas attiecas uz trešo TES piešķiršanas kritēriju.
Par trešo daļu, kas attiecas uz trešo TES piešķiršanas kritēriju
No pagaidu regulas 39. apsvēruma izriet:
“[..] izmeklēšanā atklājās, ka šiem četriem saistītajiem ražotājiem eksportētājiem pastāv būtiskas neatbilstības attiecībā uz zemes izmantošanas tiesībām (“ZIT”). Tas liek secināt, ka ZIT nav piešķirtas un netiek saglabātas atbilstīgi tirgus ekonomikas nosacījumiem. Turklāt uz vietas tika konstatēts, ka pastāv būtiskas neatbilstības aizdevumu piešķiršanā Ķīnas banku/finanšu nozarē šiem četriem saistītajiem ražotājiem eksportētājiem. Lielāko daļu no aizdevumiem bija piešķīrušas bankas, kurās valstij pieder ievērojamas akciju paketes, bet pastāv skaidras norādes, ka finanšu iestādes ir ņēmušas vērā vispārējos valsts rūpnieciskās politikas virzienus, nosakot grupas kredītspēju atkarībā no piešķirtajiem aizdevumiem tādiem uzņēmumiem, kam ir slikts finanšu stāvoklis. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, secināja, ka šie četri saistītie ražotāji eksportētāji nav pierādījuši savu atbilstību 3. kritērijam.”
– Par zemes izmantošanas tiesībām
Komisija savā informatīvajā dokumentā attiecībā uz TES ir atzinusi:
—
zemes izmantošanas tiesību piešķiršana ir saistīta ar puses, kam tiek piešķirtas šīs tiesības, skaidri paustu solījumu veikt ieguldījumus; ja ieguldījums noteiktā laikposmā netiek veikts, valsts var pārņemt zemi atpakaļ savā izmantošanā, nemaksājot nekāda veida kompensāciju;
—
līguma par zemes izmantošanas tiesībām izbeigšanas parastajā kārtībā brīdī ieguldītājam/sabiedrībai netiek izmaksāta nekāda kompensācija; citiem vārdiem sakot, šādos gadījumos valsts sagaida, ka privātais ieguldītājs veiks ieguldījumus, t.i., uzbūvēs rūpnīcu, un uz nomas laikposmu bez maksas nodod tā rīcībā visus pamatlīdzekļus (ēkas, iekārtas u.tml.);
—
galīgā atbildība par zemes izmantošanas tiesību koncesiju apstiprināšanu ir Valsts plānošanas komisijai/Tirdzniecības ministrijai;
—
Suzhou Industrial Park
maksu par zemes izmantošanas tiesībām ir noteicis atbilstīgi Ķīnas Tautas Republikas Valsts padomes sniegtiem skaidriem norādījumiem par zemes gabalu cenu noteikšanas metodēm;
—
šīs neatbilstības ļauj secināt, ka zemes izmantošanas tiesības attiecīgās sabiedrības nebija ieguvušas atbilstoši tirgus ekonomikas apstākļiem.
No pagaidu regulas 46. apsvēruma izriet, ka
APP
grupa, kurā ietilpst prasītājas, ir norādījusi, ka “saistībā ar zemes izmantošanas tiesībām konstatētie izkropļojumi nav raksturīgi tikai [Ķīnai], bet pastāv arī Eiropā, jo tie ir ierobežojumi, ko piemēro iestādes, lai piesaistītu ieguldītājus un nodrošinātu, ka ieguldījumi atbilst piemērojamajām normatīvajām prasībām”.
Šīs prasības ietvaros prasītājas apgalvo, pirmkārt, ka valstīs ar tirgus ekonomiku attiecīgie apgalvotie izkropļojumi ir bieži sastopama parādība. Otrkārt, tās uzskata, ka industriālā zonā izvietoto zemes gabalu cenas visās valstīs vienmēr nosaka iestādes un ka minētās iestādes visās valstīs nosaka ierobežojumus pirms industriālo projektu atļaušanas.
Savas argumentācijas pamatojumam prasītājas ir tikai atsaukušās uz pierādījumiem, kas iesniegti kopā ar to 2010. gada 28. oktobra apsvērumiem par TES pieteikumiem, un uz to replikai pievienotajiem lietas materiāliem.
Ir jākonstatē, kā to pamatoti ir izdarījusi Padome, ka prasītājas nav apstrīdējušas Komisijas secinājumus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, zemes izmantošanas tiesības tām tika piešķirtas ar tādiem nosacījumiem, kas neatbilst tirgus vērtībai, un, otrkārt, maksas par šīm tiesībām noteikšanā ir iesaistīta valsts.
Prasītājas ir arī tieši atzinušas, ka ar TES saistītās izmeklēšanas mērķis nav noteikt, vai izkropļojumi var pastāvēt arī Savienībā, kā pagaidu regulas 46. apsvērumā ir norādījusi Komisija.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas statūtu 21. pantu un Reglamenta 44. panta 1. punktu ikvienā prasības pieteikumā jābūt iekļautam kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa lemt par prasību, attiecīgā gadījumā bez citas informācijas tās pamatojumam. Lai garantētu tiesisko noteiktību un pareizu tiesvedību, prasības pieņemamības priekšnoteikums ir tas, ka norādītie būtiskie faktiskie un juridiskie apstākļi, ar kuriem tā ir pamatota, vismaz kopsavilkuma veidā, taču saskanīgi un saprotami izriet no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikuma pamata daļu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz konkrētām tam pievienoto dokumentu daļām, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu neesamību, kam ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā (šajā ziņā skat. Tiesas 1990. gada 13. decembra spriedumu lietā
C-347/88 Komisija/Grieķija,
Recueil
, I-4747. lpp.
, 28. punkts, un 1992. gada 31. marta spriedumu lietā
C-52/90 Komisija/Dānija,
Recueil
, I-2187. lpp.
, 17.–19. punkts). Taču faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem prasītājas balstās, pamatojot šo iebildumu, saprotami neizriet no to procesuālajiem rakstiem. Tā kā prasītājas ir atsaukušās tikai uz pielikumiem, šis iebildums ir atzīstams par nepieņemamu.
– Par aizdevumiem
No informatīvā dokumenta attiecībā uz TES izriet, ka Komisija pēc prasītāju un
APP
grupas maksātspējas izvērtēšanas ir atzinusi, ka nav skaidrs, uz ko pamatojoties valstij piederošās Ķīnas bankas ir izvērtējušas
APP
grupas maksātspēju, jo grupas sabiedrībām bija nopietnas aizdevumu atmaksāšanas problēmas, tās nevarēja izpildīt daļu no to saistībām attiecībā pret minētajām bankām un šīs bankas, neraugoties uz to, nekādi nereaģēja. Komisija arī konstatēja, ka bankas piešķīra aizdevumus, neraugoties uz nopietnajām naudas plūsmas un finansēšanas problēmām un grūtībām mobilizēt kapitālu. Vispārīgi Komisija konstatēja, ka valstij piederošās Ķīnas bankas, kuras piešķīra līdzekļus
APP
grupai, neuzskatīja grupas kritisko finanšu situāciju par problemātisku.
Turpinājumā Komisija secināja:
“No iepriekš minētā skaidri izriet, ka šajā gadījumā pastāv būtiskas neatbilstības aizdevumu piešķiršanā Ķīnas banku/finanšu nozarē. Turklāt aizdevumiem, kas piešķirti uz nekomerciāla pamata, ir tālejošas sekas. Būtībā šķiet apšaubāmi, ka sabiedrība varētu turpināt pastāvēt bez šiem aizdevumiem. Lielāko daļu no aizdevumiem bija piešķīrušas bankas, kurās valstij pieder ievērojamas akciju paketes. Šāda veida neatbilstības liecina par tirgus ekonomikai neatbilstošu rīcību, un no tām skaidri izriet, ka sabiedrība aizdevumus ir saņēmusi nevis atbilstoši tirgus ekonomikas apstākļiem, bet gan ņemot vērā vispārējos valsts rūpnieciskās politikas virzienus.”
No pagaidu regulas 39. apsvēruma izriet, ka “lielāko daļu no aizdevumiem bija piešķīrušas bankas, kurās valstij pieder ievērojamas akciju paketes, bet pastāv skaidras norādes, ka finanšu iestādes ir ņēmušas vērā vispārējos valsts rūpnieciskās politikas virzienus, nosakot grupas kredītspēju atkarībā no piešķirtajiem aizdevumiem tādiem uzņēmumiem, kam ir slikts finanšu stāvoklis”.
No pagaidu regulas 47. apsvēruma turklāt izriet, ka
APP
grupa, pirmkārt, “[ir apgalvojusi], ka Komisijas konstatējumi ir spekulatīvi”. Otrkārt, “tika apgalvots, ka Komisijas pamanītie izkropļojumi vairumā gadījumu varētu būt subsīdijas”, un “tāpēc tika iebilsts, ka, tā kā paralēli notiek antisubsīdiju izmeklēšana, šīs varbūtējās subsīdijas nevar būt par iemeslu [TES] atteikumam”.
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka prasītājas nav noliegušas, ka Komisijas pamanītie izkropļojumi pastāv, un ka tās nav iesniegušas nevienu pierādījumu, lai pamatotu savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisijas secinājumiem ir tikai spekulatīvs raksturs.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru šie izkropļojumi “acīmredzami ir subsīdijas”, kas var tikt kompensētas tikai ar kompensācijas maksājumu, no pagaidu regulas 47. apsvēruma izriet, ka Komisija ir norādījusi, ka, “novērtējot [TES pieteikumu], tika konstatēts, ka pastāv izkropļojumi Ķīnas banku/finanšu nozares aizdevumu piešķiršanā”. Līdz ar to Komisija secināja, ka “tas ir izkropļojums, kas pārņemts no sistēmas, kurā nav tirgus ekonomikas, un tam nav nekāda sakara ar to, vai šādu darbību ietekmi varētu vai nevarētu uzskatīt par kompensējamu subsīdiju”.
Šajā lietā prasītājas vispārīgi ir atsaukušās uz savu 2010. gada 8. jūnija vēstuli, kurā tās norādīja, ka subsīdija nevar būt pamats TES pieteikumu noraidīšanai, nesniedzot nekādus sīkākus paskaidrojumus.
No
APP
grupas apsvērumiem, kas ietverti šajā vēstulē un apkopoti pagaidu regulas 48. apsvērumā, izriet, ka
APP
grupa uzskata, ka “Ķīnas ražotāju eksportētāju grupai [ir jāpiešķir] [TES], lai izvairītos no dubultas uzskaites, veicot paralēlo antisubsīdiju izmeklēšanu”.
APP
grupa apgalvoja, ka “[pieteikuma par minētā statusa piešķiršanu] novērtējums attiecas uz valsts veikto subsidēšanu, tā ietekmē ar [minēto pieteikumu] saistītos konstatējumus un tāpēc tiks aplūkota paralēli veiktajā antisubsīdiju izmeklēšanā”.
APP
grupa atsaucās arī uz samērīguma principu un tiesībām uz labu pārvaldību.
Pagaidu regulas 49. apsvērumā Komisija noraidīja šos argumentus, jo, pirmkārt, “tas, ka patlaban notiek antisubsīdiju izmeklēšana, neatbrīvo izmeklēšanas iestādi no pienākuma panākt, lai tiktu nodrošināta atbilstība [TES] piešķiršanas nosacījumiem”. Otrkārt, “antidempinga un kompensācijas maksājumu “dubultās uzskaites” jautājumu regulē attiecīgo ES tiesību aktu noteikumi, proti, pamatregulas 14. panta 1. punkts, Padomes 2009. gada 11. jūnija Regulas (EK) Nr. 597/2009 par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav [Savienības] dalībvalstis, 24. panta 1. punkta otrā daļa, un tās nav atkarīgas no tā, vai konkrētajam eksportētājam ir vai nav piešķirts [TES]”, lai gan “jebkurā gadījumā, tā kā piedāvātais antidempinga pagaidu maksājums visām personām no Ķīnas, kuras sadarbojas, ir noteikts, balstoties uz zaudējumu novēršanas līmeni, nevis uz dempinga starpību, visas prasības attiecībā uz dubulto uzskaiti ir nepamatotas.”
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka prasītājas šos apsvērumus nav apstrīdējušas.
Prasītājas ir atgādinājušas, ka tās savā 2010. gada 8. jūnija vēstulē ir arī paskaidrojušas, ka saskaņā ar PTO tiesībām, precīzāk – VSKP 32. panta 1. punktu, pastāv tikai divi koriģējošie pasākumi, lai varētu novērst saistībā ar subsīdiju piešķiršanu pastāvošo situāciju, proti, pirmkārt, PTO strīdu izšķiršanas mehānisma izmantošana un, otrkārt, kompensācijas pasākumu izmantošana, kas var tikt piemēroti tikai pēc izmeklēšanas veikšanas subsīdiju jomā. Līdz ar to Savienības iestādes nevarot vienpusēji sodīt subsīdijas saņemošās sabiedrības, antidempinga izmeklēšanā noraidot to TES pieteikumu un neizvērtējot, vai šīs subsīdijas ir prettiesiskas vai arī uz tām var tikt attiecināti kompensācijas pasākumi.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ņemot vērā to raksturu un struktūru, PTO līgumi principā nav to normu vidū, saistībā ar kurām Savienības tiesa pārbauda Savienības iestāžu tiesību aktu tiesiskumu saskaņā ar EKL 230. panta pirmo daļu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 23. novembra spriedumu lietā
C-149/96 Portugāle/Padome,
Recueil
, I-8395. lpp.
, 47. punkts, un 2003. gada 9. janvāra spriedumu lietā
C-76/00
Petrotub
un
Republica
/Padome,
Recueil
, I-79. lpp.
, 53. punkts).
Tomēr gadījumā, ja Savienība ir gribējusi izpildīt konkrētu pienākumu, ko tā uzņēmusies PTO ietvaros, vai gadījumā, ja Savienības tiesību aktā ir ietverta tieša atsauce uz konkrētām PTO līgumu normām, Savienības tiesai ir jāpārbauda attiecīgā Savienības tiesību akta tiesiskums, ņemot vērā PTO noteikumus (šajā ziņā skat. iepriekš 147. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā Portugāle/Padome, 49. punkts, iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā
Petrotub
un
Republica
/Padome, 54. punkts, un 2007. gada 27. septembra spriedumu lietā
C-351/04
Ikea Wholesale
, Krājums, I-7723. lpp
, 30. punkts).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai tas tā ir šajā lietā.
Uz šo jautājumu tomēr ir jāatbild noliedzoši.
Pirmkārt, ar pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmās daļas trešo ievilkumu netiek ieviests VSKP 32. panta 1. punkts.
Otrkārt, lēmumā attiecībā uz TES arī nav ietverta tieša atsauce uz iepriekš minētajiem PTO līgumu noteikumiem, tostarp VSKP.
Treškārt, lēmumi attiecībā uz TES tiek pieņemti pēc tam, kad ir ticis noteikts, vai ir izpildīti tā piešķiršanas kritēriji, kas ir paredzēti pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmajā daļā. Šie lēmumi netiek pieņemti pēc dempinga vai subsīdijas konstatēšanas. Tie nav neatdalāmi saistīti ar dempingu vai subsīdiju veidojošajiem elementiem. Līdz ar to lēmums par TES nav īpašs pasākums VSKP 32. panta 1. punkta izpratnē.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājas nevar pamatoti apgalvot, ka lēmums par TES ir ticis pieņemts, pārkāpjot VSKP 32. panta 1. punktu.
No tā izriet, ka Savienības iestādes nav pieļāvušas kļūdu vērtējumā, piemērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmo daļu un secinot, ka prasītājas neatbilst trešajam TES piešķiršanas kritērijam.
Tā kā šajā pantā paredzētie nosacījumi ir kumulatīvi, pirmais un otrais TES piešķiršanas kritērijs nav jāizvērtē, jo šajā lietā nav ticis izpildīts trešais kritērijs.
Līdz ar to ir jānoraida trešā pamata trešā daļa un tādējādi arī viss pamats kopumā.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz netaisnīgu un neobjektīvu izmeklēšanas norisi un pārmērīgu pierādīšanas pienākumu
Šis pamats sastāv no divām daļām, no kurām pirmā attiecas uz varbūtēju labas pārvaldības principa pārkāpumu un otrā – uz varbūtēju pamatregulas 18. panta 1., 3. un 6. punkta pārkāpumu.
Par pirmo daļu, kas attiecas uz varbūtēju labas pārvaldības principa pārkāpumu
Šī pamata ietvaros prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, pirmkārt, uzliekot tām pārmērīgu pierādīšanas pienākumu TES pieteikumu izvērtēšanā, un, otrkārt, grozot savu pamatojumu attiecībā uz sabiedrības pienākumu nodrošināt grāmatvedības datu atbilstību tās darījumiem, ja tie ir tikuši apstrīdēti. Turklāt TES pieteikumi neesot tikuši izvērtēti objektīvi un taisnīgi.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru TES pieteikumi nav tikuši izvērtēti objektīvi un taisnīgi, ir jākonstatē, ka prasītājas nav nekādā veidā tuvāk paskaidrojušas savu iebildumu, un tādēļ šis iebildums atbilstoši Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam ir atzīstams par nepieņemamu. Turklāt tas, ka prasītājas uzskata, ka Savienības iestāžu sniegtie paskaidrojumi nav pietiekami, nekādā veidā nepierāda, ka šīs iestādes nav ievērojušas tām noteikto rūpības pienākumu.
Šajā lietā Komisija gan 2010. gada 2. septembra informatīvajā dokumentā attiecībā uz TES pieteikumiem, gan 2010. gada 17. septembrī notikušajā uzklausīšanā esot prasījusi prasītājām pierādīt, ka tās darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, tādējādi tai pašai nebija pienākuma pierādīt, ka prasītājas neatbilda TES piešķiršanas kritērijiem.
No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka kopējās tirdzniecības politikas jomā, it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā, Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ. Kontrolējot šādu vērtējumu, tiesai ir tikai jāveic pārbaude attiecībā uz to, vai ievēroti procesuālie noteikumi, vai apstrīdētās izvēles izdarīšanai izmantotie fakti ir patiesi, vai šo faktu vērtējumā nav pieļautas acīmredzamas kļūdas un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (iepriekš 148. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Ikea Wholesale
, 40. un 41. punkts, un 2012. gada 16. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑191/09 P un C‑200/09 P Padome un Komisija/
Interpipe Niko Tube
un
Interpipe NTRP
, 63. punkts).
Tas pats attiecas uz attiecīgās valsts faktisko situāciju, juridisko un politisko kārtību, kas Savienības iestādēm ir jānovērtē, lai noteiktu, vai eksportētājs darbojas tirgus apstākļos bez valsts būtiskas iejaukšanās un vai tādējādi tas var iegūt statusu, ko piešķir uzņēmumiem, kuri darbojas tirgus ekonomikas apstākļos (Vispārējās tiesas 1996. gada 18. septembra spriedums lietā
T-155/94
Climax Paper
/Padome,
Recueil
, II-873. lpp.
, 98. punkts; iepriekš 122. punktā minētais spriedums lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 49. punkts, un iepriekš 64. punktā minētais spriedums lietā
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome, 81. punkts).
Tā kā tirdzniecības aizsardzības un īpaši antidempinga pasākumu jomā Savienības tiesa nevar iejaukties vērtējumā, kas jāveic Savienības iestādēm, tai tomēr ir jāpārliecinās, ka iestādes ir ņēmušas vērā visus nozīmīgos apstākļus un novērtējušas lietas materiālus ar vajadzīgo rūpību (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā
T-413/03
Shandong Reipu Biochemicals
/Padome, Krājums, II-2243. lpp.
, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta izriet, ka pierādīšanas pienākums ir ražotājam, kurš vēlas, lai tam tiktu piešķirts statuss, kas ir atzīts uzņēmumiem, kuri darbojas tirgus ekonomikas apstākļos. Saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktu atbilstoši 2. panta 7. punkta b) apakšpunktā minētajam noteikumam iesniegtajam pieteikumam ir jābūt sagatavotam rakstveidā un tajā ir jāiekļauj pietiekami pierādījumi par to, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos. Līdz ar to Savienības iestādēm nav jāpierāda, ka ražotājs neatbilst paredzētajiem šī statusa piešķiršanas nosacījumiem. Savukārt šīm iestādēm ir jāizvērtē, vai attiecīgā ražotāja iesniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu, ka ir izpildīti pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā paredzētie kritēriji, un Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai šajā vērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda (Tiesas 2012. gada 2. februāra spriedums lietā C‑249/10 P
Brosmann Footwear (HK)
u.c./Padome, 32. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 122. punktā minēto spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 53. punkts, un iepriekš 64. punktā minēto spriedumu lietā
Shanghai Excell M&E Enterprise
un
Shanghai Adeptech Precision
/Padome, 83. punkts).
Tomēr no labas pārvaldības principa, kas ir Savienības tiesību vispārējo principu sastāvdaļa, izriet, ka pierādīšanas pienākums, ko iestādes uzliek ražotājiem eksportētājiem, kuri lūdz TES, nedrīkst būt nesamērīgs (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑221/05
Huvis
/Padome, Krājumā nav publicēts, 77. punkts).
No lietas materiāliem izriet, ka prasītājas ir apstrīdējušas vienīgi to, ka tām ir jāiesniedz pierādījumi, kas apliecinātu, ka to grāmatvedības dati atspoguļoja to darījumus, kas ir saistīti ar otro TES piešķiršanas nosacījumu. Šajā ziņā prasītājām bija jāpierāda saikne starp maksājumiem un debitu un to grāmatvedības datos ietvertajiem ierakstiem saistībā ar, pirmkārt, eksporta darījumiem, otrkārt, valsts iekšienē veiktajiem pārdošanas darījumiem ar saistītajām pusēm un, treškārt, izejmateriālu iegādi no nesaistītajiem piegādātājiem.
Šādu pierādīšanas pienākumu nevar uzskatīt par nesamērīgu.
Turklāt no lietas materiāliem neizriet, ka Komisija bija izmainījusi savu vērtējumu attiecībā uz pienākumu nodrošināt, ka prasītāju grāmatvedības dati atbilst to darījumiem, kā ir apgalvojušas prasītājas.
No tā izriet, ka šobrīd izskatāmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu, kas attiecas uz varbūtējo pamatregulas 18. panta 1., 3. un 6. punkta pārkāpumu
Prasītājas uzskata, ka no faktiem, kas ir norādīti saistībā ar pirmo daļu, izriet, ka Komisija nav sadarbojusies ar prasītājām, lai sasniegtu kopējo mērķi noteikt, vai informācija, ko tās ir norādījušas savos TES pieteikumos, ir bijusi pareiza, kā tas ir paredzēts pamatregulas 18. panta 1., 3. un 6. punktā, interpretējot tos atbilstoši PTO Apelācijas institūcijas 2001. gada 24. jūlija secinājumiem lietā “Amerikas Savienotās Valstis – Antidempinga pasākumu piemērošana dažiem Japānas izcelsmes karsti velmētiem tērauda izstrādājumiem” (WT/DS184/AB/R, 99. punkts). Prasītājas uzskata, ka no minētajiem secinājumiem izriet, ka ikreiz, kad Komisija kopēja mērķa sasniegšanai nestrādā kopā ar pusēm, uz kurām attiecas izmeklēšana, tā pārkāpj pamatregulas 18. pantu.
Pirms pāriet pie otrās daļas izskatīšanas, ir jāidentificē tie fakti, kuri ir tikuši norādīti saistībā ar pirmo daļu un uz kuriem ir atsaukušās prasītājas. Jākonstatē, ka prasītājas sava prasības pieteikuma 201. punktā, pirmkārt, ir apgalvojušas, ka tā vietā, lai iesaistītos sadarbības procesā ar tām, Komisija “pārbaudes laikā esot apkopojusi nelabvēlīgos faktus un [tām] par tiem paziņoja [..] tikai informatīvajos dokumentos attiecībā uz to TES pieteikumiem”. Otrkārt, prasības pieteikuma 204. punktā prasītājas ir norādījušas, ka Komisijas “vienīgās rūpes un prioritāte [pārbaudes uz vietas laikā] esot bijis sasaistīt atklātajos rēķinos saņemtās vienotas likmes summas ar konkrētiem rēķiniem, pamatojoties uz grāmatvedības materiālos ietvertajiem dokumentiem”.
Tomēr ir jākonstatē, ka prasītājas nav iesniegušas nekādus pierādījumus savu apgalvojumu pamatojumam. Tās ir izteikušas vienīgi apgalvojumus.
Tā kā iebildumam par pamatregulas 18. panta 1., 3. un 6. punkta pārkāpumu nav pievienots nekāds to faktisko un tiesību argumentu kopsavilkums, ar kuriem tas būtu pamatots, šis iebildums ir atzīstams par nepieņemamu atbilstoši Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam.
Katrā ziņā prasītāju apgalvojumiem pretrunā ir tas, ka šajā lietā Komisija visā izmeklēšanas laikā izrādīja vēlmi sadarboties. Pirmkārt, pēc prasītāju tieša lūguma tā vairākkārt pagarināja tām noteiktos termiņus, ko prasītājas nav apstrīdējušas. Otrkārt, tā nozīmēja uzklausīšanu dažas stundas pēc attiecīga prasītāju lūguma saņemšanas, ko tās tāpat nav apstrīdējušas. Treškārt, tā ir ņēmusi vērā prasītāju apsvērumus par informatīvo dokumentu attiecībā uz TES.
No tā izriet, ka šī pamata otrā daļa ir jānoraida.
Līdz ar to ir jānoraida viss ceturtais pamats kopumā.
3.
Par pamatiem attiecībā uz kaitējuma novērtējumu
Par piekto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta 2. punkta pārkāpumu
Piektais pamats sastāv no divām daļām.
Pirmā daļa attiecas uz pamatregulas 3. panta 2. punkta pārkāpumu, ciktāl Komisija, nesniedzot nekādu pamatojumu, ir izslēgusi no kaitējuma novērtējuma vienu no pieciem Savienības ražotājiem, kurš bija sadarbojies izmeklēšanas laikā.
Otrā daļa attiecas uz pamatregulas 3. panta 2. punkta pārkāpumu, ciktāl Komisija, izvērtējot tā sauktos mikroekonomiskos rādītājus, ir atsaukusies uz informāciju, ko bija iesnieguši četri nozari pārstāvošie ražotāji, nevis uz informāciju saistībā ar Savienības ražošanas nozari kopumā.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatregulas 3. panta 2. punktu “zaudējumu noteikšanā pamatojas uz tiešiem pierādījumiem un objektīvi pārbauda [, pirmkārt,] importa par dempinga cenām apjomu un ietekmi uz līdzīgu preču cenām Kopienas tirgū un [, otrkārt,] šāda importa turpmāko ietekmi uz Kopienas ražošanas nozari”.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kopējās tirdzniecības politikas jomā, it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā, Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 4. oktobra spriedumu lietā
191/82
Fediol
/Komisija,
Recueil
, 2913. lpp.
, 26. punkts; iepriekš 148. punktā minēto spriedumu lietā
Ikea Wholesale
, 40. punkts; 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
C-535/06 P
Moser Baer India
/Padome, Krājums, I-7051. lpp.
, 85. punkts, un Vispārējās tiesas 2012. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑156/11
Since Hardware (Guangzhou)
/Padome, 134. punkts).
Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai kaitējuma novērtēšanai ir nepieciešams veikt sarežģītu ekonomisku jautājumu izvērtējumu. Šajā ziņā iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība (iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā
Nakajima
/Padome, 86. punkts; Vispārējās tiesas 1995. gada 28. septembra spriedums lietā
T-164/94
Ferchimex
/Padome,
Recueil
, II-2681. lpp.
, 131. punkts; 2007. gada 14. marta spriedums lietā
T-107/04
Aluminium Silicon Mill Products
/Padome, Krājums, II-669. lpp.
, 43. punkts, un iepriekš 182. punktā minētais spriedums lietā
Since Hardware (Guangzhou)
/Padome, 135. punkts).
Tādējādi Savienības tiesai ir jāaprobežojas ar pārbaudi attiecībā uz to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, vai apstrīdētās izvēles izdarīšanai izmantotie fakti ir patiesi, vai šo faktu vērtējumā nav pieļautas acīmredzamas kļūdas un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (iepriekš 183. pantā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā
Ferchimex
/Padome, 67. punkts; 1999. gada 28. oktobra spriedums lietā
T-210/95
EFMA
/Padome,
Recueil
, II-3291. lpp.
, 57. punkts; iepriekš 183. punktā minētais spriedums lietā
Aluminium Silicon Mill Products
/Padome, 43. punkts, un iepriekš 182. punktā minētais spriedums lietā
Since Hardware (Guangzhou)
/Padome, 136. punkts).
Turklāt prasītāju pienākums ir sniegt pierādījumus, kas ļauj Vispārējai tiesai konstatēt, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, novērtējot kaitējumu (šajā ziņā skat. iepriekš 122. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 119. punkts, un 2006. gada 4. oktobra spriedumu lietā
T-300/03
Moser Baer India
/Padome, Krājums, II-3911. lpp.
, 140. punkts un tajā minētā judikatūra; iepriekš 182. punktā minēto spriedumu lietā
Since Hardware (Guangzhou)
/Padome, 137. punkts).
Par pirmo daļu, kas attiecas uz apgalvoto pamatojuma Somijas ražotāja izslēgšanai no kaitējuma novērtējuma neesamību
Prasītājas vispirms apgalvo, ka, kaut arī Komisija neveica pārbaudi izlases veidā, tā ierobežoja vairāku par mikroekonomiskiem klasificētu kaitējuma indikatoru izvērtējumu, jo tika pārbaudīti tikai četri sūdzības iesniedzēji un tie tika atzīti par reprezentatīviem Savienības ražošanas nozares pārstāvjiem. Šajā ziņā Komisija neesot pamatojusi kāda Somijas ražotāja izslēgšanu.
Prasītājas norāda, ka, kaitējuma novērtējumā neņemot vērā vienu no Savienības ražotājiem ar pozitīvām tendencēm un uzskatot par reprezentatīviem tikai četrus sūdzību iesniegušos ražotājus, Komisija nav veikusi tai iesniegto faktu “objektīvu pārbaudi” PTO Apelācijas institūcijas aprakstītajā izpratnē.
Padome apgalvo, ka Komisija nav atstājusi bez ievērības attiecīgā Somijas ražotāja sadarbību, jo saistībā ar mikroekonomisko kaitējuma rādītāju vērtējumu šis ražotājs nevienā brīdī nebija iesniedzis nepieciešamos datus, un saistībā ar makroekonomisko kaitējuma rādītāju vērtējumu
Cepifine
iesniegtajā informācijā jau bija ietverti dati attiecībā uz minēto ražotāju.
Padome norāda, ka attiecīgā Somijas ražotāja ražošanas apjoms aptvēra, augstākais, tikai 1,4 % no Savienības ražošanas nozares ražošanas apjoma un ka iesniegtie skaitļi, pat ja tie atspoguļoja zināmu pozitīvu tendenci, nevarēja atspēkot attiecībā uz visiem Savienības ražotājiem veikto kaitējuma novērtējumu.
Padome norāda, ka pārbaude izlases veidā var tikt veikta tikai tad, ja to uzņēmumu skaits, kas ir izvēlējušies sadarboties, ir tik liels, ka nav iespējams veikt izmeklēšanu attiecībā uz katru no šiem uzņēmumiem. Katrā ziņā uzņēmumi, kas ir sadarbojušies, esot pārstāvējuši Savienības ražošanas nozari.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānosaka, vai – kā to ir apgalvojušas prasītājas – Komisija faktiski nav veikusi kaitējuma novērtējuma pārbaudi, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, ciktāl tā ir izslēgusi no Savienības ražošanas nozares Somijas ražotāju ar pozitīviem datiem.
Šajā ziņā prasītājas ir iesniegušas 2010. gada 18. martā nosūtītu vēstuli, kurā Komisija attiecīgajam Somijas ražotājam bija lūgusi iesniegt apsvērumus un uz kuru tas bija atbildējis ar 2010. gada 30. aprīļa vēstuli, no kuras izriet, ka tam nav ticis nodarīts nekāds kaitējums. Pamatojoties uz to, prasītājas izmeklēšanas laikā ir norādījušas, ka Komisija bez pamatota iemesla nevarēja atstāt bez ievērības šī ražotāja sadarbību.
Jānorāda, ka saistībā ar antidempinga lietām Padome un Komisija ir atkarīgas no lietas dalībnieku brīvprātīgas sadarbošanās, iesniedzot nepieciešamo informāciju paredzētajā termiņā (iepriekš 184. punktā minētais spriedums lietā
EFMA
/Padome, 71. punkts).
Kā norādījušas prasītājas, pagaidu regulas 10. apsvērumā ir norādīts, ka “atbildes uz anketas jautājumiem un cita informācija tika saņemtas no abām Ķīnas ražotāju eksportētāju grupām, [
Cepifine
], četriem Savienības ražotājiem – sūdzības iesniedzējiem – un vēl viena Savienības ražotāja, 16 nesaistītiem importētājiem un tirgotājiem, 17 lietotājiem, 3 iespieddarbu un papīra ražotāju asociācijām un viena ražotāja ASV, kuru uzskata par analogo valsti”.
Tomēr no pagaidu regulas 29. apsvēruma izriet, ka paziņojumā par procedūras uzsākšanu noteiktajā termiņā atsaucās tikai četri Savienības ražotāji.
No apstrīdētās regulas 90. apsvēruma izriet, ka “šajā izmeklēšanā Savienības ražošanas nozare tika definēta Savienības ražotāju līmenī, kuri saražo visu Savienības produkciju [..] neatkarīgi no tā, vai ražotāji atbalstīja sūdzību vai sadarbojās izmeklēšanā”.
No pagaidu regulas 77. apsvēruma izriet, ka “izmeklēšanas periodā līdzīgo ražojumu Savienībā ražoja 14 zināmi un daži citi ļoti nelieli ražotāji” un ka “tiek lēsts, ka
Cepifine
sniegtie dati aptver 98 % no Savienības ražotāju ražošanas apjoma”.
Ņemot vērā iepriekš minēto, attiecīgā Somijas ražotāja situācija ir tikusi ņemta vērā saistībā ar makroekonomiskajiem rādītājiem, ciktāl
Cepifine
sniegtie dati aptvēra 98 % no Savienības ražotāju eksportētāju ražošanas apjoma.
Tomēr saistībā ar mikroekonomiskajiem rādītājiem, kurus ir iespējams izvērtēt tikai atbilstoši individuālu uzņēmumu iesniegtajiem datiem, ir jākonstatē, ka attiecīgais Somijas ražotājs nav sniedzis atbildi paziņojumā par procedūras uzsākšanu norādītajos termiņos.
Līdz ar to tas, ka Somijas ražotājs nebija sniedzis atbildi, nevar tikt uzskatīts par bezdarbību, kas pieļauta, veicot konkrētu novērtējumu, kas pamatots ar objektīviem kaitējuma novērtējuma pierādījumiem.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka iestādes nav izpildījušas LESD 296. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā paredzēto prasību norādīt pamatojumu.
Padome uzskata, ka prasītājas nav iesniegušas nekādus pierādījumus attiecībā uz apstrīdētās regulas pamatojuma trūkumu.
Ņemot vērā saistībā ar šī pamata pirmajā daļā ietverto pirmo iebildumu veikto pārbaudi, ir jāsecina, ka nav arī tikuši pārkāpti nedz LESD 296. panta, nedz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta noteikumi.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
No tā izriet, ka šī pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu, kas attiecas uz apgalvoto kaitējuma mikroekonomisko rādītāju novērtējumu, pamatojoties uz četriem Savienību pārstāvošiem ražotājiem
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Padome Savienības ražošanas nozari ir definējusi kā tādu, kas sastāv no četrpadsmit
Cepifine
dalībniekiem, lai gan, veicot izmeklēšanu, Komisijas analīze aprobežojās tikai ar četru reprezentatīvo ražotāju situācijas izvērtējumu saistībā ar noteiktiem kaitējuma rādītājiem.
Prasītājas norāda, ka atsevišķi kaitējuma indikatori, proti, mikroekonomiskie rādītāji, attiecas uz ierobežotu ražotāju skaitu, proti, četriem sūdzības iesniedzējiem un attiecīgo Somijas ražotāju, kuri vienīgie ir atbildējuši uz anketas jautājumiem.
Prasītājas uzskata, ka šī metodoloģija ir radījusi izkropļotu priekšstatu par kaitējumu, ciktāl tā neatbilst nedz ražotāju apakšgrupas situācijai, nedz četrpadsmit
Cepifine
dalībnieku situācijai. Būtībā Komisija nedrīkstot, no vienas puses, veikt Savienības ražošanas nozarei nodarītā kaitējuma novērtējumu saistībā ar noteiktiem rādītājiem un, no otras puses, aprobežoties ar tikai reprezentatīvai ražotāju daļai nodarītā kaitējuma novērtējumu saistībā ar citiem rādītājiem.
Prasītājas uzskata, ka kritēriji, kurus Komisija ir izmantojusi kaitējuma rādītāju klasificēšanai makroekonomiskajās un mikroekonomiskajās kategorijās, ir neloģiski. Turklāt tās norāda, ka apstrīdētajā regulā šajā ziņā neesot sniegts nekāds pamatojums vai izskaidrojums.
Padome apgalvo, ka Savienības ražošanas nozare ir tikusi definēta kā visu Savienības ražotāju kopums, kas pārstāv kopējo Savienības ražošanas apjomu un kurā ietilpst arī četrpadsmit
Cepifine
dalībnieki.
Padome norāda, ka pamatregulas 3. panta 2. punktā nav aizliegts izvērtēt dažādus kaitējuma rādītājus saistībā ar dažādām Savienības ražotāju apakškategorijām.
Padome uzskata, ka veiktā analīze atbilst pamatregulas 3. panta 2. punktā paredzētajiem kritērijiem gan saistībā ar mikroekonomiskajiem kaitējuma rādītājiem, gan saistībā ar makroekonomiskajiem kaitējuma rādītājiem.
Padome apgalvo, ka makroekonomisko un mikroekonomisko kaitējuma kritēriju nodalījums ir loģisks un pamatots ar praktiskiem apsvērumiem, tostarp datu pieejamību.
Jānorāda, ka šī pamata ietvaros prasītājas neapstrīd nedz to ekonomisko faktoru un rādītāju būtiskumu, kurus ir izmantojušas iestādes Savienības ražošanas nozares ciestā kaitējuma izvērtēšanā, nedz arī Komisijas veikto analīzi, kura izriet no apstrīdētās regulas 90. un 91. apsvēruma.
Jāatgādina, ka prasītājas ir apstrīdējušas rādītāju klasifikāciju un Komisijas izmantoto metodoloģiju.
Pamatregulas 3. panta 5. punktā ir paredzēts:
“Pārbaudot importa par dempinga cenām ietekmi uz attiecīgo Kopienas ražošanas nozari, novērtē visus būtiskos ekonomikas faktorus un indeksus, kas raksturo nozares stāvokli, ietverot to, ka nozare joprojām atgūstas no dempinga vai subsīdiju ietekmes pagātnē, faktisko dempinga starpības lielumu, faktisko un iespējamo noieta, peļņas, produkcijas izlaides, tirgus daļas, ražīguma, investīciju nestās peļņas, jaudas izmantošanas samazinājumu, faktorus, kas ietekmē cenas Kopienā, faktisko un iespējamo ietekmi uz naudas plūsmu, preču krājumiem, nodarbinātību, darba samaksu, izaugsmi, spēju piesaistīt kapitālu vai investīcijas. Šis uzskaitījums nav visaptverošs, un neviens no šiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem.”
Attiecībā uz makroekonomiskajiem radītājiem no apstrīdētās regulas 90. apsvēruma izriet, ka “Komisijas prakse vērtēt makroekonomikas rādītājus, lai norādītu uz kaitējumu, kas nodarīts visas Savienības ražošanas nozares līmenī, [..], [kas ir tikusi] definēta Savienības ražotāju līmenī, kuri saražo visu Savienības produkciju [..] neatkarīgi no tā, vai ražotāji [..] sadarbojās izmeklēšanā”.
Šajā ziņā no pagaidu regulas 89. apsvēruma izriet, ka “makroekonomikas rādītājus (ražošanas apjomu, jaudu, jaudas izmantojumu, pārdošanas apjomu, tirgus daļu, izaugsmi un dempinga starpības lielumu) vērtēja visas Savienības ražošanas nozares līmenī, pamatojoties uz
Cepifine
sniegto informāciju”.
Attiecībā uz mikroekonomiskajiem rādītājiem no apstrīdētās regulas 91. apsvēruma izriet, ka “mikroekonomikas rādītāji tika analizēti reprezentatīvo Savienības ražotāju līmenī neatkarīgi no tā, vai viņi atbalsta vai neatbalsta sūdzību”.
Šajā ziņā no pagaidu regulas 90. apsvēruma izriet, ka “mikroekonomikas rādītāju (vidējās cenas par vienību, nodarbinātība, algas, ražīgums, krājumi, rentabilitāte, naudas plūsma, ieguldījumi, peļņa no ieguldījumiem, spēja piesaistīt kapitālu) analīzi veica Savienības ražotāju līmenī, pamatojoties uz to iesniegto, pienācīgi pārbaudīto informāciju”.
Jāatgādina, ka saistībā ar antidempinga lietām Padome un Komisija ir atkarīgas no lietas dalībnieku brīvprātīgas sadarbošanās, iesniedzot nepieciešamo informāciju paredzētajā termiņā (skat. šī sprieduma 193. punktu).
No iepriekš minētā izriet, ka saskaņā ar pamatregulas 3. panta 5. punktu Komisija ir veikusi dažādu kritēriji analīzi saistībā ar Savienības ražošanas nozari, ciktāl tas attiecas uz makroekonomiskajiem rādītājiem, un saistībā ar individuāliem uzņēmumiem, ciktāl tas attiecas uz mikroekonomiskajiem rādītājiem.
Būtībā makroekonomiskie rādītāji tika izvērtēti, pamatojoties datiem, ko bija sniegusi
Cepifine
, kas nosedz 98 % no Savienības ražotāju ražošanas apjoma.
Turklāt mikroekonomiskie rādītāji, kas bija balstīti uz individuālu uzņēmumu sniegtās informācijas pieejamību, tika izvērtēti, pamatojoties uz četru sūdzību iesniegušo reprezentatīvo ražotāju iesniegtajiem datiem, izņemot attiecīgo Somijas ražotāju, kurš noteiktajos termiņos nesniedza nekādas ziņas.
Neviens no pamatregulas izrietošs pienākums Savienības iestādēm to novērtējuma brīvības ietvaros neliek veikt makroekonomisko un mikroekonomisko kritēriju klasificēšanu vai neparedz aizliegumu veidot ražotāju apakšgrupas, ciktāl Komisija veic objektīvu pārbaudi, kuras pamatā savukārt ir objektīvi pierādījumi, kā tas arī notika šajā lietā.
Līdz ar to ir jāsecina, ka prasītājas sava iebilduma pamatojumam nav iesniegušas nekādus pierādījumus, kas apliecinātu, ka kaitējuma rādītāju klasifikācija un Komisijas izmantotā metodoloģija nav ļāvusi veikt konkrētu pārbaudi, kuras pamatā būtu objektīvi pierādījumi.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisijai bija jāveic pārbaude izlases veidā.
No pamatregulas 30. apsvēruma izriet, ka “ir būtiski paredzēt atlasi gadījumos, kad iesaistīto pušu vai darījumu skaits ir pārāk liels, lai izmeklēšanu varētu pabeigt noteiktajā termiņā”.
Tomēr, kā norādījusi Padome, Komisijai šajā lietā nebija pienākuma izmantot pārbaudes izlases veidā metodi (skat. šī sprieduma 190. punktu).
Būtībā atbilstoši Savienības iestāžu novērtējuma brīvībai, kas ir tikusi atzīta judikatūrā, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl tikai četri reprezentatīvie ražotāji bija piedalījušies izmeklēšanā.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
Treškārt, ir jākonstatē, ka prasītājas ir tikai apgalvojušas, ka apstrīdētajā regulā nav norādīts pamatojums, tomēr nav iesniegušas nekādus pierādījumus, kas varētu apstiprināt apgalvoto LESD 296. panta pārkāpumu.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
Tādējādi otrā daļa ir jānoraida.
Līdz ar to piektais pamats ir noraidāms kopumā.
1.
Par sesto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta 1. punkta un 9. panta 4. punkta pārkāpumu
Pirmkārt, prasītājas ir norādījušas Vispārējai tiesai, ka “[tās] tikai ļoti vēlā procedūras stadijā ir uzzinājušas par metodoloģiju, ko Komisija bija izmantojusi, lai konstatētu mērķa peļņu 8 % apmērā”.
No apstrīdētās regulas 156. apsvēruma izriet, ka “viena Ķīnas ražotāju eksportētāju grupa pieprasīja papildus ziņas par metodi, pēc kuras aprēķināta 8 % mērķa peļņa, kura izmantota, lai aprēķinātu kaitējumu neradošo cenu, [norādot], ka sūdzībā ierosinātā mērķa peļņa bijusi mazāka”.
Pieņemot, ka tas ir uzskatāms par argumentu, prasītājas nav pierādījušas, ka šī apgalvotā kavēšanās ir bijusi tām nelabvēlīga, lai varētu lietderīgi darīt zināmu savu viedokli, un ir nelabvēlīgi ietekmējusi to tiesības uz aizstāvību.
Līdz ar to un ciktāl prasītājas būtībā ir vēlējušās atsaukties uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, šis iebildums ir noraidāms.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi pamatregulas 3. panta 1. punktu un 9. panta 4. punktu, ciktāl tā ir konstatējusi mērķa peļņu 8 % apmērā.
Jāatgādina, ka pamatregulas 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka, “ja nav norādīts citādi, [..] termins “zaudējumi” nozīmē būtiskus zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, būtisku zaudējumu draudus Kopienas ražošanas nozarei vai šādas ražošanas nozares veidošanās būtisku aizkavēšanu”.
Pamatregulas 9. panta 4. punktā ir noteikts, ka “antidempinga maksājumu apmērs nepārsniedz konstatēto dempinga starpību, bet tam vajadzētu būt mazākam par dempinga starpību, ja ar to pietiek, lai novērstu zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei”.
No minēto pantu interpretācijas izriet, ka Padomes izmantotā peļņas norma, aprēķinot mērķa cenu attiecīgā kaitējuma novēršanai, nedrīkst pārsniegt peļņas normu, ar kuru Savienības ražošanas nozare pamatoti varētu rēķināties parastajos konkurences apstākļos, ja nebūtu importa par dempinga cenām. Tas neatbilstu pamatregulas 3. panta 1. punktam un 9. panta 4. punktam, ja attiecībā uz Savienības ražošanas nozari tiktu noteikta tāda peļņas norma, kuru tā dempinga neesamības gadījumā nebūtu varējusi sasniegt (iepriekš 184. punktā minētais spriedums lietā
EFMA
/Padome, 60. punkts).
Prasītājas norāda, ka mērķa peļņa ir tikusi aprēķināta, pamatojoties uz to, kas tika uzskatīts par atbilstošu (ieguldītā) kapitāla atdevi Savienības papīra ražošanas nozarē, nevis uz normu, ko faktiski būtu iespējams sasniegt, nepastāvot importam par dempinga cenām, ciktāl tā ir jāierobežo ar peļņas normu, ar kuru Savienības ražošanas nozare pamatoti varētu rēķināties parastajos konkurences apstākļos.
Jautājums nav par to, vai mērķa peļņa 8 % apmērā ir pietiekama, lai segtu ieguldījumus un ar to saistītos riskus, bet gan par to, vai šādu peļņas normu būtu iespējams sasniegt, nepastāvot importam par dempinga cenām. Šis arguments ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, aprēķinot peļņas normu.
Padome apgalvo, ka pastāv saikne starp atbilstošu kapitāla atdevi konkrētā ražošanas nozarē un peļņu, ko iespējams gūt parastos, neizkropļotos tirgus apstākļos, ciktāl ieguldījumi kapitālietilpīgās nozarēs, kurām ir nepieciešami lieli sākotnējie ieguldījumi, tiks veikti tikai tad, ja šīs nozares varēs rēķināties ar pietiekamu atdevi.
Kā izriet no pastāvīgās judikatūras, izvērtējot sarežģītu ekonomisku situāciju, Padomei ir plaša novērtējuma brīvība, nosakot atbilstošo peļņas normu. Tādējādi Savienības tiesai ir jāaprobežojas ar pārbaudi attiecībā uz to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, vai apstrīdētās izvēles izdarīšanai izmantotie fakti ir patiesi, vai šo faktu vērtējumā nav pieļautas acīmredzamas kļūdas un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (iepriekš 184. punktā minētais spriedums lietā
EFMA
/Padome, 57. punkts, un iepriekš 183. punktā minētais spriedums lietā
Ferchimex
/Padome, 67. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāpārbauda, vai Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, aprēķinot peļņas normu.
Jāatgādina, ka prasītāju pienākums ir sniegt pierādījumus, kas judikatūras izpratnē ļauj Vispārējai tiesai konstatēt, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā (skat. šī sprieduma 185. punktu).
Atbilstoši apstrīdētās regulas 158. apsvērumam:
“Jāpaskaidro, ka sūdzībā norādīto mērķa peļņu pārbaudīja, pamatojoties uz atbildēm uz anketas jautājumiem un pārbaudes apmeklējumiem reprezentatīvo Savienības ražotāju telpās. Proti, ņēma vērā izmaksas par ieguldījumiem iekārtās. Konstatēja, ka, ja nav subsidēta importa un/vai importa par dempinga cenām, uz šā pamata noteiktā mērķa peļņa atklāja risku, kas saistīts ar šo kapitālietilpīgo nozari, un to, ka tajā nepieciešami lieli sākotnējie ieguldījumi. Tādēļ uzskatīja, ka mērķa peļņa 8 % ir līmenis, ko ražošanas nozare var sasniegt, ja nav importa par dempinga cenām. Kā noteikts 86. apsvērumā, lai nodrošinātu, ka dempinga, cenu samazinājumu un mērķa cenu samazinājumu aprēķini notiktu saskaņoti, un 68. līdz 71. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ cenu samazinājuma aprēķini tika pārskatīti, lai izslēgtu tā uzņēmuma eksporta pārdevumus, kurš bija grupā ar Ķīnas ražotājiem eksportētājiem, kas sadarbojās.”
Jākonstatē, ka prasītājas ir apstrīdējušas tikai to, ka Komisija peļņas normas aprēķinā ir iekļāvusi ar ieguldījumu segumu un ar to saistīto risku saistītus apsvērumus.
Jānorāda – ja iestādes izmanto novērtējuma brīvību, kas tām ir piešķirta pamatregulā, tām nav detalizēti un iepriekš jāpaskaidro kritēriji, kādus tās plāno piemērot katrā situācijā, pat tādā gadījumā, ja tās ievieš jaunus principa aspektus (Vispārējās tiesas 1998. gada 17. jūlija spriedums lietā
T-118/96
Thai Bicycle
/Padome,
Recueil
, II-32991. lpp.
, 68. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1988. gada 5. oktobra spriedumu lietā
250/85
Brother Industries
/Padome,
Recueil
, 5683. lpp.
, 28. un 29. punkts, un iepriekš 96. punktā minēto spriedumu lietā
Nakajima
/Padome, 118. punkts).
Šajā lietā ir jānorāda, ka Komisija ir ņēmusi vērā vairākus kritērijus, kā, piemēram, atbildes uz anketas jautājumiem, ieguldījumu izmaksas, saistītos riskus, to, ka nozare ir kapitālietilpīga, un sabiedrības, kas ir daļa no ražotāja eksportētāja, kurš ir sadarbojies, eksporta pārdevumu izslēgšanu.
Kā norādījusi Padome, prasītājas “nav apgalvojušas [..], ka kāds no šiem faktoriem būtu kļūdains vai neuzticams”.
Jākonstatē, ka prasītājas nav apstrīdējušas Padomes apgalvojumu, saskaņā ar kuru “acīmredzami pastāv saikne starp atbilstošu kapitāla atdevi kādā konkrētā nozarē un peļņu, ko iespējams gūt parastos, neizkropļotos tirgus apstākļos”.
Tomēr tās norāda, ka “antidempinga maksājuma uzlikšanas mērķis nav atjaunot cenu parastajā, neizkropļotajā līmenī, bet gan atjaunot to līmenī, ko būtu iespējams sasniegt importa par dempinga cenām neesamības gadījumā”.
Savas argumentācijas pamatojumam prasītājas ir atsaukušās uz prasības pieteikuma A.28 pielikumu, kurā ir ietverts Komisijas 2001. gada 29. marta ziņojums ar nosaukumu “Subject: Profitability in the absence of injurious dumping” (Priekšmets: Peļņa kaitējumu nodaroša dempinga neesamības gadījumā), kurā ir norādīts uz Komisijas izmantoto metodoloģiju peļņas normas 8 % apmērā konstatēšanai.
Neviens elements neļauj secināt, ka Komisijai būtu bijis mērķis noteikt antidempinga maksājumu, lai atjaunotu cenu tās parastajā, neizkropļotajā līmenī.
Prasītājas ir norādījušas, ka sūdzības par subsīdijām 356. punktā
Cepifine
ir apstiprinājusi, ka Eiropas ražotāji, kas ir asociācijas dalībnieki, importa par dempinga cenām neesamības gadījumā varēja rēķināties ar peļņu 5 % apmērā.
No šīs sūdzības tomēr neizriet, ka Komisija būtu noteikusi antidempinga maksājumu ar mērķi atjaunot cenu parastajā, neizkropļotajā līmenī.
Savienības iestādes savas novērtējuma brīvības ietvaros ir atzinušas, ka importa par dempinga cenām neesamības gadījumā varēja tikt sasniegts peļņas normas līmenis 8 % apmērā.
Tādējādi ir jāsecina, ka Komisija ir skaidri konstatējusi, ka mērķa peļņa 8 % apmērā tika uzskatīta par to līmeni, kas ražošanas nozarē varētu tikt sasniegts importa par dempinga cenām neesamības gadījumā (skat. šī sprieduma 252. punktu).
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka prasītājas ir tikai atsaukušās uz administratīvās lietas materiālos ietvertajiem pierādījumiem un nav iesniegušas nekādus pierādījumus, ar kuriem varētu apstiprināt Savienības iestāžu pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl tās esot noteikušas antidempinga maksājumu ar vienīgo mērķi atjaunot cenu tās parastajā, neizkropļotajā līmenī.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
Treškārt, savas argumentācijas pamatojumam prasītājas ir norādījušas, ka 2005. gadā, t.i., pirms izmeklēšanas laikposma, sūdzības iesniedzēju vidējā peļņas norma bija 2 % apmērā, savukārt 2009. gadā, proti, izmeklēšanas laikposmā, norma, kas tika izmantota mērķa peļņas aprēķināšanai, bija 2,88 %.
Padome ir norādījusi, ka Savienības iestādes nav varējušas izmantot Savienības ražošanas nozares attiecīgajā laikposmā sasniegto peļņu, jo attiecīgajai nozarei strukturālu problēmu dēļ bija ievērojami zaudējumi. No lietas materiāliem izriet, ka prasītājas nav apstrīdējušas šos apsvērumus.
Apstrīdētās regulas 116. apsvērumā ir minēts:
“No 2006. līdz 2008. gadam reprezentatīvajiem Savienības ražotājiem radās zaudējumi, un finanšu stāvoklis uzlabojās tikai 2009. gadā, kad ekonomikas lejupslīdes dēļ pasaulē izņēmuma kārtā ievērojami samazinājās galvenā izejmateriāla, celulozes, cena. Uzskatīja, ka celulozes cenas kritums (–19 %) ir pārmērīgi liels un tas tiešā veidā palīdzēja uzlabot finanšu stāvokli [izmeklēšanas periodā]. Jānorāda, ka kopš [izmeklēšanas perioda] celulozes cenas ir atkal tādā līmenī, kāds bija pirms [izmeklēšanas perioda].”
Pagaidu regulas 128. apsvērumā ir minēts:
“Taču izmeklēšana parādīja, ka Savienības ražošanas nozarei attiecīgajā periodā, jo īpaši 2008. gadā, radās zaudējumi, neskatoties uz ražotāju pārstrukturēšanu, jo [..] Savienības ražošanas nozare joprojām nespēja paaugstināt cenas virs izmaksu līmeņa. Šo situāciju galvenokārt izraisīja cenu spiediens no importa par dempinga cenām, kas samazināja Savienības ražošanas nozares cenas.”
No pagaidu regulas 117. apsvēruma izriet, ka “tika provizoriski secināts, ka lētā importa par dempinga cenām pieplūdumam no [Ķīnas] bija būtiski negatīva ietekme uz Savienības ražošanas nozares ekonomisko stāvokli”.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka ar sūdzības iesniedzēju vidējās peļņas normas apmēru 2005. gadā, uz kuru ir norādījušas prasītājas, pašu par sevi vien nav pietiekami, lai secinātu, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nosakot peļņas normu importa par dempinga cenām neesamības gadījumā pirms izmeklēšanas perioda (šajā ziņā skat. iepriekš 184. punktā minēto spriedumu lietā
EFMA
/Padome, 89. punkts).
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka sestais pamats ir jānoraida.
Par septīto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta, 4. panta 1. punkta un 5. panta 4. punkta pārkāpumu
Vispirms ir jānorāda, ka prasītājas nav apstrīdējušas, ka lokšņpadeves iespiedmašīnās izmantojamais krītpapīrs nav savstarpēji aizvietojams ar ruļļiem, kas izmantojami ruļļpadeves presēs.
Tāpat ir jānorāda, ka prasītājas nav apstrīdējušas, ka ruļļi, kas izmantojami ruļļpadeves presēs, nav savstarpēji aizvietojami ar lokšņpadeves iespiedmašīnās izmantojamajiem ruļļiem.
Prasītājas nav arī apstrīdējušas, ka ruļļi, kas izmantojami ruļļpadeves presēs, var tikt izmantoti ar
CutStar
tehnoloģiju aprīkotās lokšņpadeves iespiedmašīnās.
Prasītājas ir apstrīdējušas attiecīgās preces definīciju, ciktāl iestādes ir izslēgušas ruļļus, kas izmantojami ruļļpadeves presēs, un ir secinājušas, ka tie nav savstarpēji aizvietojami ar griešanai paredzētajiem ruļļiem.
Padome apgalvo, ka ruļļi, kas izmantojami ruļļpadeves presēs, ir izslēdzami no attiecīgās preces definīcijas, jo dažāda veida papīriem ir dažādas fizikālās īpašības.
Padome norāda, ka dažāda veida papīri nav savstarpēji aizvietojami un ka Savienības iestādes attiecīgo preci ir definējušas kā lokšņpadeves iespiedmašīnām paredzētu papīru neatkarīgi no tā, vai runa ir par papīra loksnēm vai ruļļiem, kas izmantojami
CutStar
mašīnās.
Līdz ar to, lai noteiktu preču savstarpējo aizvietojamību, ir jāizvērtē, vai ruļļus, kas izmantojami ruļļpadeves presēs, var izmantot arī ar
CutStar
tehnoloģiju aprīkotās lokšņpadeves iespiedmašīnās un vai ruļļus, kas izmantojami lokšņpadeves iespiedmašīnās, var izmantot arī ruļļpadeves presēs.
No apstrīdētās regulas 16. apsvēruma izriet, ka prasītājas ir norādījušas, ka nav “būtisku atšķirību starp krītotā papīra [krītpapīra] pamatīpašībām loksnēs un ruļļos, kas piemēroti lokšņpadeves iespiedmašīnām [..], un ruļļos, kurus izmanto ruļļpadeves presēs”.
Šajā ziņā prasītājas apgalvo, ka tās prasības pieteikuma pielikumā ir iesniegušas “ticamus pierādījumus, no kuriem izriet, ka ar
CutStar
sistēmu aprīkotajās presēs var tikt izmantoti abu veidu ruļļi”.
Atbilstoši pagaidu regulas 15. apsvērumam:
“Krītotais papīrs [krītpapīrs] ir augstas kvalitātes papīrs un kartons, ko parasti izmanto tādas lasāmvielas kā žurnālu, katalogu, gada pārskatu, gadagrāmatu drukāšanai. Attiecīgais ražojums gan loksnēs, gan ruļļos ir piemērots lietošanai lokšņpadeves (“cut star” tipa) iespiedmašīnās. Lokšņpadeves presēm piemēroto ruļļu (“griešanai paredzēto ruļļu”) dizains ir tāds, lai pirms apdrukāšanas tos varētu sagriezt gabalos, tādējādi tie var aizvietot loksnes un tiešā veidā ar tām konkurē.”
Pagaidu regulas 16. apsvērumā ir minēts, ka ruļļi, kurus izmanto ruļļpadeves presēs un kuri ir izslēgti no attiecīgā produkta definīcijas, “parasti tiek tieši ievietoti iespiedmašīnās un pirms tam netiek sagriezti”.
Tomēr ir jākonstatē, ka prasītājas ir vienīgi apgalvojušas, ka Savienības iestādes ir pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā, definējot attiecīgo preci, bet nav iesniegušas nekādus pierādījumus savas argumentācijas pamatojumam.
Būtībā prasītājas nav iesniegušas nekādus pierādījumus, kas varētu apstiprināt, ka krītpapīrs ruļļos varētu tikt izmantots ruļļpadeves presēs, vai nu ievērojot to fizikālās vai tehniskās īpašības, kā, piemēram, virsmas noturība, vai savstarpējo aizvietojamību no ekonomiskā viedokļa.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru antidempinga izmeklēšanas ietvaros attiecīgās preces definīcijas mērķis ir palīdzēt izstrādāt tādu preču sarakstu, kuras attiecīgā gadījumā kļūs par antidempinga maksājumu objektu. Lai definētu attiecīgo preci, iestādes var ņemt vērā vairākus faktorus, piemēram, ražojumu fiziskās, tehniskās un ķīmiskās īpašības, to izmantojumu, to savstarpēju aizstājamību, to, kā preci uztver patērētājs, izplatīšanas kanālus, ražošanas procesu, ražošanas izmaksas un kvalitāti (Vispārējās tiesas 2010. gada 13. septembra spriedums lietā
T-314/06
Whirlpool Europe
/Padome, Krājums, II-5005. lpp.
, 138. punkts; 2010. gada 17. decembra spriedums lietā
T-369/08
EWRIA
u.c./Komisija, Krājums, II-6283. lpp.
, 82. punkts, un 2012. gada 10. oktobra spriedums lietā T‑172/09
Gem-Year
un
Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang)
/Padome, 59. punkts).
Atbilstoši pagaidu regulas 18. apsvērumam:
“Izmeklēšana apstiprināja, ka patiešām pastāv tādas acīmredzamas tehnisko un fizikālo īpašību atšķirības kā ruļļpadeves iespiedmašīnās un lokšņpadeves iespiedmašīnās izmantojamā papīra mitrums un cietība. Izmeklēšanā arī apstiprināja, ka 16. apsvērumā minētās tehniskās īpašības piemīt tikai tiem ruļļiem, kas piemēroti lietošanai ruļļpadeves presēs. Šo atšķirību dēļ papīru, ko izmanto ruļļpadeves presēs, un papīru, ko izmanto lokšņpadeves iespiedmašīnās, nevar izmantot viena un tā paša veida iespiedmašīnās, un tāpēc tie nav savstarpēji aizvietojami. Visas personas piekrita tam, ka abi šie papīra veidi ir atšķirīgi virsmas stiprības un stiepes izturības ziņā.”
No apstrīdētās regulas 29. apsvēruma izriet, ka “pagaidu regulas 16. un 18. apsvērumā tika noteikti papildu kritēriji, [kuri nav tikuši apstrīdēti]”.
Tāpat ir jānorāda, kā izriet no apstrīdētās regulas 42. apsvēruma, ka par līdzīgās preces noteikšanu netika saņemtas nekādas piezīmes.
Līdz ar to pamatregulas noteikumi par attiecīgās preces definīciju nav tikuši pārkāpti, un šis iebildums tāpēc ir jānoraida.
Attiecībā uz Savienības ražošanas nozares definīciju un tiesībām celt prasību antidempinga procedūras ietvaros prasītājas norāda, ka Savienības ražošanas nozares, kas ražo līdzīgo preci, noteikšanai un šīs nozares ciestā kaitējuma novērtēšanai ir tikusi izmantota kļūdaina attiecīgās preces definīcija.
No apstrīdētās regulas 83. apsvēruma izriet, ka “citu piezīmju par Savienības produkciju nav [nav bijis], tāpēc ar šo apstiprina pagaidu regulas 77. līdz 79. apsvērumu”.
Atbilstoši pagaidu regulas 79. apsvērumam:
“Atbilstoši 17. apsvērumā minētajam viena ieinteresētā persona apgalvoja, ka šajā izmeklēšanā būtu vajadzējis iekļaut arī ruļļpadeves iespiedmašīnām paredzēto krītoto papīru [krītpapīru]. Pamatojoties uz iepriekš minēto, tā paziņoja, ka Savienības ražošanas nozare nevar būt par sūdzības iesniedzēju šajā procedūrā. Balstoties uz 20. un 22. apsvērumā minētajiem secinājumiem, proti, ka ruļļpadeves iespiedmašīnām un lokšņpadeves iespiedmašīnām paredzētais krītotais papīrs [krītpapīrs] ir divi atšķirīgi ražojumi, šis apgalvojums bija jānoraida.”
Kā ir norādījusi Padome, šis pamats ir jāizskata tikai tad, ja attiecīgās preces definīcija būtu bijusi kļūdaina.
Tomēr no iepriekš minētā izriet, ka Savienības iestādes nav pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā, definējot attiecīgo preci.
Līdz ar to šis iebildums zaudē savu faktisko premisu.
Tāpat ir jākonstatē, ka prasītājas ir vienīgi apgalvojušas, ka Savienības iestādes ir pārkāpušas pamatregulas 4. panta 1. punktu, 3. pantu un 5. panta 4. punktu, bet nav iesniegušas nekādus pierādījumus savas argumentācijas pamatojumam.
Tātad šis iebildums ir jānoraida.
Attiecībā uz LESD 296. panta neievērošanu prasītājas apgalvo, ka Savienības iestādes nav izpildījušas savu pienākumu pamatot apstrīdēto regulu, jo minēto iestāžu viedokļa nepaušana par abu attiecīgo preču savstarpējo aizvietojamību, izmantojot tās ar
CutStar
iekārtām aprīkotā aprīkojumā, liedza prasītājām Vispārējā tiesā efektīvi aizstāvēt savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru
CutStar
sistēma nodrošina ruļļu, kurus izmanto ruļļpadeves presēs, un griešanai paredzēto ruļļu savstarpējo aizvietojamību, un apstrīdēt nozīmīgu lēmumu, kuram bija būtiska ietekme uz tiesībām celt prasību un kaitējuma novērtējumu, kā arī uz izmeklēšanas rezultātu.
Jāatgādina, ka LESD 296. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi (skat. Tiesas 2011. gada 29. septembra spriedumu lietā
C-521/09 P
Elf Aquitaine
/Komisija, Krājums, I-8947. lpp.
, 147. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kas ir jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kurš attiecas uz strīdīgā tiesību akta likumību (skat. iepriekš 302. punktā minēto spriedumu lietā
Elf Aquitaine
/Komisija, 146. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi saistībā ar individuāliem lēmumiem no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākuma pamatot individuālu lēmumu mērķis – papildus tam, ka tas ļauj tiesai īstenot pārbaudi, – ir sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, lai tā saprastu, vai lēmumā, iespējams, nav pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā likumību (iepriekš 302. punktā minētais spriedums lietā
Elf Aquitaine
/Komisija, 148. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jāsecina, ka iebildums par to, ka apstrīdētajā regulā nav norādīts pamatojums vai ir norādīts nepietiekams pamatojums, ņemot vērā iespējamo Savienības iestāžu viedokļa nepaušanu par attiecīgo preču savstarpējo aizvietojamību, nav pamatots.
Būtībā Savienības iestādes ir izvērtējušas to, ka krītpapīrs loksnēs vai ruļļos, kas paredzēts lokšņpadeves iekārtām, un ruļļi, kas izmantojami ruļļpadeves presēs, ir divas dažādas grupas un tās nav savstarpēji aizvietojamas (apstrīdētās regulas 17. apsvērums) nedz no fizikālo un tehnisko īpašību aspekta, ciktāl apstrīdētās regulas 17. apsvērumā ir ticis apstiprināts pagaidu regulas 18. apsvērums, kurā pašā bija ietverta atsauce uz pagaidu regulas 16. apsvērumu, tostarp saistībā ar virsmas noturību, kā arī stiprību kā atbilstošajiem nošķiršanas kritērijiem (apstrīdētās regulas 16. un 29. apsvērums), nedz no ekonomiskā aspekta, ciktāl apstrīdētās regulas 17. apsvērumā ir ticis apstiprināts pagaidu regulas 20. apsvērums.
Līdz ar to Savienības iestādes nav pārkāpušas LESD 296. pantu, ciktāl prasītājas varēja skaidri identificēt tos elementus, kas apstrīdētajā regulā ir tikuši ņemti vērā, lai izdarītu secinājumu par griešanai paredzēto ruļļu, kas izmantojami lokšņveida iekārtās, un ruļļu, kas izmantojami ruļļpadeves presēs, savstarpējo neaizvietojamību.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka septītais pamats tādējādi ir jānoraida.
Par astoto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta 2. un 7. punkta pārkāpumu
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka saskaņā ar neattiecināšanas principu apstrīdētā regula ir spēkā neesoša pamatojuma trūkuma dēļ, ciktāl Savienības iestādes nav norādījušas nedz atbilstošus paskaidrojumus, nedz pietiekamu pamatojumu saistībā ar to, ka kaitējumu neradošā cena nepārsniedza to, kas bija nepieciešams importa par dempinga cenām radītā kaitējuma novēršanai.
Tomēr ir jākonstatē, ka Savienības iestādes ir skaidri pamatojušas neattiecināšanas testa iznākumu, ciktāl tās ir novērtējušas citu faktoru ietekmi uz kaitējumu, kā, piemēram, patēriņa attīstību Savienības tirgū (apstrīdētās regulas 137. un 138. apsvērums un pagaidu regulas 118. un 119. apsvērums), izejmateriālu cenas (apstrīdētās regulas 139. apsvērums un pagaidu regulas 120.–122. apsvērums), Savienības ražotāju eksporta darbību (apstrīdētās regulas 140.–142. apsvērums un pagaidu regulas 123. un 124. apsvērums), importu no citām trešajām valstīm (apstrīdētās regulas 143. apsvērums un pagaidu regulas 125.–127. apsvērums), kā arī strukturālo jaudas pārpalikumu (apstrīdētās regulas 144. un 145. apsvērums un pagaidu regulas 128. apsvērums).
Līdz ar to ir jāsecina, ka Savienības iestādes ir skaidri norādījušas pamatojumu tam, ka citi faktori nevarēja būt importa par dempinga cenām radītā kaitējuma pamatā, un ka tādēļ kaitējumu neradošā cena ir tikusi noteikta ar mērķi nepārsniegt to, kas ir nepieciešams šī importa radītā kaitējuma novēršanai.
Prasītājas tāpat apgalvo, ka Savienības iestādes nav pārliecinājušās par to, vai kaitējums, kura pamatā ir citi faktori nevis dempings, nebija ņemts vērā, nosakot saistībā ar prasītāju veikto importu noteikto maksājuma apmēru, lai gan minētajām iestādēm bija pienākums pierādīt, ka tās ir veikušas neattiecināšanas analīzi.
Ir jākonstatē, ka prasītājas ir tikai norādījušas, ka noteiktā maksājuma apmērs ir 20 % un ka kaitējumu neradošā cena, uz kuru pamatojoties tika aprēķināts šis apmērs, ir tikusi iegūta, ražošanas izmaksām pieskaitot peļņas normu 8 % apmērā.
Kā ir norādījusi Padome, prasītājas nav apstrīdējušas Savienības iestāžu izmantotās pieejas saistībā ar mērķa peļņu principu un nav arī apstrīdējušas, ka tā ir jānosaka līmenī, ko Savienības ražošanas nozare varētu sasniegt importa par dempinga cenām neesamības gadījumā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka prasītājas nav apstrīdējušas šo elementu ticamību.
Tāpat ir jānorāda, ka prasītājas nav apstrīdējušas noteiktā maksājuma apmēru, ciktāl tās ir vienīgi atgādinājušas kaitējuma normas aprēķinu, kas ir minēts apstrīdētās regulas 165. apsvērumā.
Katrā ziņā ir jāatceras, ka Savienības iestādes atbilstoši pamatregulas 3. panta 7. punktam ir izvērtējušas citu faktoru, kas bija zināmi un varēja radīt kaitējumu Savienības ražošanas nozarei, ietekmi un ir konstatējušas, ka neviens no tiem nevarēja izjaukt cēloņsakarību, kas ir tikusi konstatēta starp Ķīnas izcelsmes importu par dempinga cenām un Savienības ražošanas nozarei nodarīto kaitējumu (apstrīdētās regulas 137. un 145. apsvērums un pagaidu regulas 118.–128. apsvērums). Savienības iestādes tādējādi ir izpildījušas nosacījumus, kas ir nepieciešami attiecīgo pasākumu veikšanai.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Savienības iestādes ir virspusēji noraidījušas visus tos kaitējuma rašanās cēloņus, kas tām tika darīti zināmi izmeklēšanas laikā un kas nebija saistīti ar importu par dempinga cenām.
Šajā ziņā prasītājas piemēra veidā ir tikai norādījušas, ka radītais kaitējums nevar pilnībā tikt attiecināts tikai uz Ķīnas izcelsmes importu, jo, ņemot vērā tirgus daļas 5 % apmērā zaudēšanu izmeklēšanas periodā, imports no Ķīnas bija palielinājies tikai par 3 %, kas nozīmē, ka kāds cits konkurents bija ieguvis Savienības ražošanas nozares zaudēto tirgus daļu 2 % apmērā. Līdz ar to prasītājas neesot vienīgās personas, kas ir atbildīgas par tirgus daļas zaudēšanu un no tā izrietošo kaitējumu.
Ciktāl runa ir par prasītāju izvirzītu argumentu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru Padomei un Komisijai ir pienākums pārbaudīt, vai kaitējums, ko tās plāno ņemt vērā, patiešām izriet no importa par dempinga cenām, un ir jānoraida no citiem faktoriem izrietošais kaitējums (Tiesas 1992. gada 11. jūnija spriedums lietā
C-358/89
Extramet Industrie
/Padome,
Recueil
, I-3813. lpp.
, 16. punkts, un Vispārējās tiesas 2011. gada 25. oktobra spriedums lietā
T-190/08
CHEMK
un
KF
/Padome, Krājums, II-7359. lpp.
, 188. punkts).
Tāpat ir jāatceras, ka jautājums par to, vai citi faktori, atskaitot importu par dempinga cenām, ir veicinājuši kaitējumu, ko ir cietusi Savienības ražošanas nozare, ietver sarežģītu ekonomisku jautājumu novērtējumu, attiecībā uz ko Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība, kas nozīmē, ka Savienības tiesa var veikt vienīgi ierobežotu šī vērtējuma pārbaudi (iepriekš 322. punktā minētais spriedums lietā
CHEMK
un
KF
/Padome, 189. punkts).
Turklāt prasītāju pienākums ir sniegt pierādījumus, kas ļauj Vispārējai tiesai konstatēt, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, novērtējot kaitējumu (skat. iepriekš 122. punktā minēto spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 119. punkts; iepriekš 185. punktā minēto spriedumu lietā
Moser Baer India
/Padome, 140. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 182. punktā minēto spriedumu lietā
Since Hardware (Guangzhou)
/Padome, 137. punkts).
No šīs judikatūras ir jāsecina, ka kaitējuma novērtējumā ir jāņem vērā visi nosacījumi minētā kaitējuma noteikšanai, tostarp cēloņsakarība.
Tomēr prasītājas ir izvirzījušas vienīgi apgalvojumus, turklāt piemēra veidā.
Līdz ar to ir jāsecina, ka prasītājas nav iesniegušas nekādus pierādījumus sava argumenta pamatojumam, kas varētu apliecināt, ka Savienības iestādes būtu pieļāvušas kļūdu vērtējumā, nosakot cēloņsakarību.
Pilnības labad, kā ir norādījusi Padome, ir jāmin, ka prasītājas nav apstrīdējušas secinājumus, kuri ir tikuši izdarīti, ņemot vērā pagaidu regulas 125.–127. apsvērumu, un saskaņā ar kuriem imports no citām trešajām valstīm nav veicinājis būtisko Savienības ražošanas nozarei nodarīto kaitējumu.
Treškārt, saistībā ar Savienības ražošanas nozares eksporta rezultātu pasliktināšanos prasītājas apstrīd Savienības iestāžu apgalvojumu, saskaņā ar kuru šī pasliktināšanās nav galvenais ražotāju ciestā kaitējuma rašanās iemesls un līdz ar to neizjauc cēloņsakarību.
Kā ir norādījusi Padome, Savienības ražošanas nozares eksporta rezultāti būtībā mīkstināja importa par dempinga cenām radītās nelabvēlīgās sekas.
Pagaidu regulas 123. apsvērumā, kas ir ticis apstiprināts apstrīdētās regulas 141. apsvērumā, tostarp ir paredzēts:
“Tā kā eksports ir ļoti svarīgs, lai saglabātu jaudas izmantojumu augstā līmenī nolūkā segt augstās nemainīgās izmaksas par ieguldījumiem iekārtās, uzskatīja, ka, lai gan eksporta darbība bija pasliktinājusies, tai kopumā bija pozitīva ietekme. Tāpēc pat tad, ja eksporta darbības samazināšanās kopumā ir pasliktinājusi Savienības ražošanas nozares stāvokli, tā ir mazinājusi Savienības tirgum nodarītos zaudējumus un tāpēc nav tāda, kas [izbeigtu] cēloņsakarību starp importu par dempinga cenām no [Ķīnas] un Savienības ražošanas nozarei nodarīto kaitējumu”.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītājas nav iesniegušas nekādus pierādījumus, kas varētu apliecināt, ka Savienības iestādes ir pieļāvušas kļūdu vērtējumā, nosakot cēloņsakarību.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, astotais pamats kopumā ir jānoraida.
No tā izriet, ka prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt Padomes,
Cepifine
,
Sappi Europe
,
Burgo Group
un
Lecta
tiesāšanās izdevumus atbilstoši to prasījumiem.
Komisija saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmo daļu sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Gold East Paper (Jiangsu) Co. Ltd un Gold Huasheng Paper (Suzhou Industrial Park) Co. Ltd sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes, Cepifine AISBL, Sappi Europe SA, Burgo Group SpA un Lecta SA tiesāšanās izdevumus;

3)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Czúcz
Labucka
Gratsias
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 11. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Atbilstošās tiesību normas

1. PTO tiesības

2. Eiropas Savienības tiesības

Tiesvedības priekšvēsture

1. Izmeklēšana

2. Apstrīdētā regula

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

1. Par prasījumu atcelt tiesību aktu apjomu

2. Par pamatiem, kas attiecas uz prasītāju TES pieteikumiem

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrās daļas pārkāpumu, ciktāl lēmums par TES nepiešķiršanu prasītājām esot ticis pieņemts, ņemot vērā to, kas Komisijai bija zināms par šāda atteikuma ietekmi uz to dempinga starpību

Par otro pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā paredzēta būtiska procedūras noteikuma, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Par pirmo daļu, kas attiecas uz faktisku konsultēšanos ar antidempinga Padomdevēju komiteju

Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Par trešo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā esamību, piemērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pirmo daļu, un pamatojuma trūkumu

Ievada apsvērumi

Par apgalvoto pamatojuma trūkumu

Par trešo daļu, kas attiecas uz trešo TES piešķiršanas kritēriju

– Par zemes izmantošanas tiesībām

– Par aizdevumiem

Par ceturto pamatu, kas attiecas uz netaisnīgu un neobjektīvu izmeklēšanas norisi un pārmērīgu pierādīšanas pienākumu

Par pirmo daļu, kas attiecas uz varbūtēju labas pārvaldības principa pārkāpumu

Par otro daļu, kas attiecas uz varbūtējo pamatregulas 18. panta 1., 3. un 6. punkta pārkāpumu

3. Par pamatiem attiecībā uz kaitējuma novērtējumu

Par piekto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta 2. punkta pārkāpumu

Par pirmo daļu, kas attiecas uz apgalvoto pamatojuma Somijas ražotāja izslēgšanai no kaitējuma novērtējuma neesamību

Par otro daļu, kas attiecas uz apgalvoto kaitējuma mikroekonomisko rādītāju novērtējumu, pamatojoties uz četriem Savienību pārstāvošiem ražotājiem

1. Par sesto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta 1. punkta un 9. panta 4. punkta pārkāpumu

Par septīto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta, 4. panta 1. punkta un 5. panta 4. punkta pārkāpumu

Par astoto pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta 2. un 7. punkta pārkāpumu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.