CELEX: 62008CJ0565
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 43 ir 49 straipsniai
Advokatai
Pareiga laikytis maksimalių honorarams taikomų tarifų
Kliūtys patekti į rinką
Nebuvimas

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad numatydama nuostatas, kuriomis advokatai įpareigojami
laikytis maksimalių tarifų, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius.

Nacionalinė teisė
Italijoje advokato profesija reglamentuojama 1933 m. lapkričio 27 d. Karaliaus dekretu įstatymu Nr. 1578 dėl
avvocato
ir
procuratore legale
profesijų (
regio decreto legge
n. 1578 –
ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale
, GURI, Nr. 281, 1933 m. gruodžio 5 d., p. 5521), po pakeitimo 1934 m. sausio 22 d. Įstatymu Nr. 36 (GURI, Nr. 24, 1934 m.
sausio 30 d.) tapusiu įstatymu, kuris vėliau buvo iš dalies pakeistas (toliau – Karaliaus dekretas įstatymas). Remiantis Karaliaus
dekreto įstatymo 52–55 straipsniais, prie Teisingumo ministerijos įsteigiama
Consiglio nazionale forense
(Nacionalinė advokatų taryba, toliau – CNF), kurią sudaro iš advokatų renkami nariai, paskiriant po vieną atstovą kiekviename
apygardos apeliaciniame teisme.
Karaliaus dekreto įstatymo 57 straipsnyje numatyta, kad kriterijai, pagal kuriuos nustatomi
avvocati
ir
procuratori
mokomi honorarai ir išmokos už atstovavimą civilinėse ir baudžiamosiose bylose bei suteiktas neteismines paslaugas, kas dvejus
metus nustatomi CNF sprendimu. Tada šiuos kriterijus turi patvirtinti teisingumo ministras, gavęs
Comitato interministeriale dei prezzi
(Tarpministerinis kainų komitetas) nuomonę ir pasitaręs su
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba).
Remiantis Karaliaus dekreto įstatymo 58 straipsniu, šio teisės akto 57 straipsnyje numatyti kriterijai nustatomi atsižvelgiant
į ginčų piniginę vertę, bylą nagrinėjančio teismo grandį ir baudžiamųjų bylų atveju – į proceso trukmę. Už kiekvieną veiksmą
ar jų visumą turi būti nustatomas maksimalus ir minimalus honorarų dydis. Neteisminių paslaugų atveju reikia atsižvelgti į
bylos svarbą.
Karaliaus dekreto įstatymo 60 straipsnyje numatyta, kad honorarų dydį nustato teismas, remdamasis minėtais kriterijais ir
atsižvelgdamas į nagrinėjamų klausimų sudėtingumą ir skaičių. Apskaičiuojant šį dydį reikia laikytis iš anksto nustatytų maksimalaus
ir minimalaus dydžio ribų. Tačiau išimtinės svarbos atveju, atsižvelgdamas į specifinį ginčų pobūdį ir, jei tai pateisinama
paslaugos verte, teismas gali viršyti maksimalią ribą. Kita vertus, jei byla yra lengvai išnagrinėjama, teismas gali nustatyti
minimalios ribos nesiekiantį honorarą. Abiem šiais atvejais teismo sprendimas turi būti motyvuotas.
Pagal Karaliaus dekreto įstatymo 61 straipsnio 1 dalį, jei nėra specialaus susitarimo, honorarai, kuriuos advokatai savo klientams
taiko tiek už teismines, tiek už neteismines paslaugas, nustatomi pagal 57 straipsnyje nurodytus kriterijus, atsižvelgiant
į nagrinėjamų klausimų sudėtingumą ir skaičių. Remiantis to paties straipsnio 2 dalimi, minėti honorarai gali būti didesni
nei tie, kuriuos turi padengti šalis, iš kurios priteistos bylinėjimosi išlaidos, jei tai pateisinama specifiniu ginčo pobūdžiu
arba paslaugos verte.
1942 m. birželio 13 d. Įstatymo Nr. 794 dėl advokatų honorarų už teismines paslaugas civilinėse bylose (
legge
Nr. 794,
onorari di avvocato per prestazioni giudiziali in materia civile
, GURI, Nr. 172, 1942 m. liepos 23 d.) 24 straipsnyje numatyta, kad negalima nukrypti nuo minimalių honorarų, nustatytų už
advokatų paslaugas, ir kad bet koks nuo šios taisyklės nukrypstantis susitarimas yra niekinis.
1982 m. vasario 9 d. Įstatymo Nr. 31 dėl laisvo advokatų, kurie yra kitų Europos bendrijos valstybių narių piliečiai, paslaugų
teikimo (
legge
Nr. 31,
libera prestazione di servizi da parte degli avvocati cittadini di altri Stati membri della Comunità europea
, GURI, Nr. 42, 1982 m. vasario 12 d., p. 1030), kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama 1977 m. kovo 22 d. Tarybos direktyva
77/249/EEB, skirta padėti teisininkams veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas (OL L 78, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 52), 13 straipsniu pareiga laikytis galiojančių profesinei veiklai nustatytų tarifų išplečiama
taip, kad apimtų kitų valstybių narių advokatus, teikiančius teismines ir neteismines paslaugas Italijoje.
Advokatų atlyginimai ir honorarai vėliau buvo reguliuojami keliais ministro dekretais, kurių trys paskutinieji yra: 1990 m.
lapkričio 24 d. Dekretas Nr. 392, 1994 m. spalio 5 d. Dekretas Nr. 585 ir 2004 m. balandžio 8 d. Dekretas Nr. 127.
Remiantis CNF nutarimu, pridėtu prie 2004 m. balandžio 8 d. Ministro dekreto Nr. 127 (GURI, Nr. 115, 2004 m. gegužės 18 d.;
toliau – CNF nutarimas), advokatų honorarams taikomi tarifai suskirstyti į tris skyrius, t. y. I skyrius dėl teisminių paslaugų
civilinėse, administracinėse ir mokesčių bylose, II skyrius dėl teisminių paslaugų baudžiamosiose bylose ir III skyrius dėl
neteisminių paslaugų.
Kalbant apie I skyrių, pažymėtina, kad CNF nutarimo 4 straipsnio 1 dalimi draudžiama nukrypti nuo honorarų ir atlyginimų,
nustatytų už advokatų paslaugas.
Kalbant apie II skyrių, pažymėtina, kad minėto nutarimo 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta, jog nustatant lentelėje nurodytų
honorarų dydį reikia atsižvelgti į bylos pobūdį, jos sudėtingumą ir rimtumą, kaltinimus, nagrinėjamų klausimų skaičių ir svarbą,
taip pat jų finansinę įtaką, procedūros ir proceso trukmę, suteiktos paslaugos vertę, advokatų, kurie bendradarbiavo ir dalijosi
gynybos atsakomybe, skaičių, bylos baigtį, taip pat į civilines pasekmes ir kliento finansinę padėtį. Bylose, kurios dėl faktinių
aplinkybių ar nagrinėjamų teisinių klausimų sudėtingumo reikalauja ypatingo įsitraukimo, honorarai gali būti iki keturių kartų
didesni nei nustatyti maksimalūs dydžiai.
Kalbant apie III skyrių, pažymėtina, kad CNF nutarimo 1 straipsnio 3 dalyje nustatyta, jog svarbiose, sudėtingose ar itin
sunkiose bylose maksimalus honorarų dydis gali būti padidintas iki dviejų kartų, o išskirtinę svarbą turinčiose bylose – iki
keturių kartų, gavus kompetentingos advokatų tarybos nuomonę. Šio nutarimo 9 straipsnyje nurodyta, kad tuo atveju, kai dėl
bylos aplinkybių paslauga ir lentelėje numatytų honorarų dydžiai akivaizdžiai neproporcingi, gavus kompetentingos advokatų
tarybos nuomonę, maksimalūs honorarai gali viršyti numatytuosius minėto nutarimo 1 straipsnio 3 dalyje, o minimalūs honorarai
gali būti sumažinti.
2006 m. liepos 4 d. Dekretu įstatymu Nr. 223 (GURI, Nr. 153, 2006 m. liepos 4 d.), kuris priėmus 2006 m. rugpjūčio 4 d. Įstatymą
Nr. 248 (GURI, Nr. 186, 2006 m. rugpjūčio 11 d.) tapo įstatymu (toliau – Dekretas
Bersani
), buvo priimtos nuostatos dėl advokatų honorarų. Minėto dekreto 2 straipsnio „Neatidėliotinos nuostatos dėl konkurencijos
apsaugos profesinių paslaugų sektoriuje“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Vadovaujantis Bendrijos laisvos konkurencijos principu ir laisvo asmenų bei paslaugų judėjimo principu bei siekiant užtikrinti
vartotojams veiksmingą pasirinkimą įgyvendinant savo teises ir galimybę palyginti rinkoje siūlomas paslaugas, nuo šio dekreto
įsigaliojimo dienos panaikinamos įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos, kuriomis laisvųjų profesijų ir intelektinės veiklos
atžvilgiu nustatomi:
a)      privalomi fiksuoti arba minimalūs tarifai ir draudimas susitarimu nustatyti atlyginimą, priklausantį nuo siekiamų tikslų įgyvendinimo;
<...>
2.      Tai nepažeidžia nuostatų, susijusių su <...> galimais iš anksto bendrai nustatytais maksimaliais tarifais siekiant vartotojų
apsaugos. Teismas nustato išlaidų ir honorarų dydį teisminio likvidavimo ar teisinės pagalbos atveju, vadovaudamasis profesiniais
tarifais. <...>“
Pagal Italijos civilinio kodekso (
codice civile
) 2233 straipsnį atlyginimą pagal paslaugų teikimo sutartį, jeigu šalys dėl jo nėra susitarusios ir jo negalima nustatyti
pagal galiojančius tarifus ar praktiką, paprastai nustato teismas, išklausęs profesinės asociacijos, kuriai priklauso paslaugų
teikėjas, nuomonę. Bet kuriuo atveju atlyginimo dydis turi atitikti darbo svarbą ir profesijos orumą. Bet koks advokatų arba
įgaliotų stažuotojų su klientais sudarytas susitarimas, kuriuo nustatomas profesinis atlyginimas, yra niekinis, jeigu nesudarytas
raštu.

Ikiteisminė procedūra
2005 m. liepos 13 d. oficialiu pranešimu Komisija atkreipė Italijos institucijų dėmesį į galimą tam tikrų nacionalinės teisės
nuostatų, susijusių su neteismine advokatų veikla, nesuderinimą su EB 49 straipsniu. Italijos institucijos atsakė 2005 m.
rugsėjo 19 d. laišku.
Vėliau Komisija du kartus papildė oficialiame pranešime atliktą vertinimą. 2005 m. gruodžio 23 d. pirmame papildomame oficialiame
pranešime Komisija nurodė, kad Italijos teisės nuostatos, kuriose įtvirtinta pareiga laikytis tarifų, nustatytų už advokatų
teisminę ir neteisminę veiklą, neatitinka EB 43 ir 49 straipsnių.
Italijos Respublika atsakė 2006 m. kovo 9 d., liepos 10 d. ir spalio 17 d. laiškais informuodama Komisiją apie naują Italijos
teisės aktą, taikomą advokatų honorarams, t. y. Dekretą
Bersani
.
2007 m. kovo 23 d. antrame papildomame oficialiame pranešime atsižvelgdama į šį naują teisės aktą Komisija dar kartą papildė
savo poziciją. Italijos Respublika atsakė 2007 m. gegužės 21 d. laišku.
Tada 2007 m. rugpjūčio 3 d. laišku Komisija paprašė Italijos institucijų informacijos apie advokatų patirtų išlaidų atlyginimo
sąlygas. Italijos Respublika atsakė 2007 m. rugsėjo 28 d. laišku.
Kadangi šis atsakymas Komisijos netenkino, ši 2008 m. balandžio 4 d. nusiuntė Italijos Respublikai pagrįstą nuomonę, kurioje
teigė, kad nacionalinės nuostatos, kuriomis advokatai įpareigojami laikytis maksimalių tarifų, yra nesuderinamos su EB 43
ir 49 straipsniais. Ši pareiga kyla, be kita ko, iš Karaliaus dekreto įstatymo 57 ir 58 straipsnių, 1942 m. birželio 13 d.
Įstatymo Nr. 794 24 straipsnio, 1982 m. vasario 9 d. Įstatymo Nr. 31 13 straipsnio nuostatų, 1990 m. lapkričio 24 d. Ministro
dekreto Nr. 392, 1994 m. spalio 5 d. Ministro dekreto Nr. 585 ir 2004 m. balandžio 8 d. Ministro dekreto Nr. 127 reikšmingų
nuostatų, taip pat iš Dekreto
Bersani
nuostatų (toliau bendrai – ginčijamos nuostatos). Ji paragino šią valstybę narę per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis
būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Italijos Respublika atsakė 2008 m. spalio 9 d. laišku.
Manydama, kad Italijos Respublika narė nepašalino pažeidimo, kuriuo kaltinama, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio
Šalių argumentai
Savo ieškiniu Komisija Italijos Respubliką kaltina tuo, kad ši pažeisdama EB 43 ir 49 straipsnius įtvirtino nuostatas, kuriomis
advokatai, nustatydami savo honorarų dydį, įpareigojami laikytis maksimalių tarifų.
Komisijos manymu, minėta pareiga kyla iš Dekreto
Bersani
, kuriuo panaikinant nustatytus ar minimalius tarifus, taikomus advokatų honorarams, siekiant vartotojų apsaugos aiškiai paliekama
galioti pareiga laikytis maksimalių tarifų. Be to, tokį aiškinimą savo oficialiuose dokumentuose patvirtina CNF, Turino advokatų
taryba ir
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato
(Konkurencijos ir rinkos apsaugos institucija).
Tai, kad tuo pačiu dekretu įtvirtintas draudimas sutartimi nustatyti atlyginimus, priklausančius nuo siekiamų tikslų įgyvendinimo,
vadinamasis
pacte de quota litis
, negali paneigti išvados, jog šių maksimalių tarifų vis dar privaloma laikytis visais atvejais, kai toks susitarimas nėra
sudarytas. Be to, vykstant ikiteisminei procedūrai Italijos institucijos neneigė privalomo minėtų maksimalių tarifų pobūdžio.
Komisija taip pat pabrėžė, kad advokatų honorarams taikomiems maksimaliems tarifams numatytomis išimtimis nedraudžiama, bet,
priešingai – patvirtinama, kad paprastai taikomi maksimalūs honorarų tarifai.
Komisija teigia, kad ginčijamomis nuostatomis kitose valstybėse narėse įsisteigę advokatai atgrasomi nuo įsisteigimo Italijoje
ar laikino paslaugų teikimo joje ir todėl tai yra įsisteigimo laisvės, kaip tai suprantama pagal EB 43 straipsnį, ir laisvės
teikti paslaugas, kaip tai suprantama pagal EB 49 straipsnį, apribojimas.
Ji mano, kad dėl privalomo maksimalaus tarifo, kuris taikomas neatsižvelgiant į paslaugos kokybę, su ja susijusį būtiną darbą
ir jos teikimo išlaidas, Italijos teisinių paslaugų rinka gali tapti nepatraukli kitose valstybėse narėse įsisteigusiems profesionalams.
Anot Komisijos, šie apribojimai kyla, pirma, iš advokatams nustatytos pareigos savo honorarus apskaičiuoti pagal itin sudėtingą
tarifų lentelę, dėl ko papildomų išlaidų patiria visų pirma ne Italijoje įsisteigę advokatai. Tuo atveju, jei šie advokatai
iki tol naudojo kitą honorarų apskaičiavimo sistemą, jie privalo jos nebenaudoti tam, kad prisitaikytų prie Italijos sistemos.
Antra, advokatų honorarams taikomų maksimalių tarifų egzistavimas užkerta kelią mokėti teisingą atlyginimą už kitose valstybėse
narėse nei Italijos Respublika įsisteigusių advokatų paslaugas, atgrasant tam tikrus advokatus, reikalaujančius didesnių honorarų
nei nustatytieji ginčijamomis nuostatomis, nuo laikino paslaugų teikimo Italijoje arba įsisteigimo šioje valstybėje narėje.
Anot Komisijos, maksimali pelno marža nustatyta neatsižvelgiant į teikiamos paslaugos kokybę, advokato patirtį, specializaciją
ir bylai skirtą laiką, kliento ekonominę padėtį ir, be to, į tai, kad advokatui gali tekti toli keliauti.
Trečia, Komisija mano, kad Italijos tarifų sistema pažeidžia advokato sutarčių sudarymo laisvę, užkirsdama jam kelią tam tikrose
situacijose ir (arba) konkretiems klientams pateikti pasiūlymus
ad hoc
. Taigi dėl ginčijamų nuostatų kitose valstybėse narėse įsisteigę advokatai gali netekti konkurencingumo, nes dėl jų jie netenka
veiksmingų patekimo į Italijos teisinę rinką priemonių. Todėl Komisija laikosi nuomonės, kad ginčijamomis nuostatomis kitose
valstybėse narėse įsisteigusiems advokatams sudaromos kliūtys patekti į Italijos teisinių paslaugų rinką.
Italijos Respublika visų pirma ginčija ne minėtų maksimalių tarifų egzistavimą Italijos teisinėje sistemoje, bet jų privalomą
pobūdį, nurodydama, kad yra daugybė leidžiančių nukrypti nuostatų, pagal kurias advokatų ir jų klientų sprendimu arba įsikišus
teismui galima viršyti šias ribas.
Šios valstybės narės manymu, pagal Italijos civilinio kodekso 2233 straipsnį pagrindinis kriterijus, leidžiantis nustatyti
advokatų honorarus, yra advokato ir jo kliento sudaryta sutartis, o advokatų honorarams taikomi tarifai yra tik papildomas
kriterijus, kuris naudojamas tuo atveju, kai šalys naudodamosi sutarčių sudarymo laisve sutartyje nėra tarpusavio susitarimu
nustačiusios atlyginimo dydžio.
Be to, valandiniai honorarai yra aiškiai numatyti CNF nutarimo III skyriaus 10 punkte, kaip alternatyvus honorarų už neteismines
paslaugas apskaičiavimo metodas.
Taip pat priėmus Dekretą
Bersani
iš Italijos teisinės sistemos buvo galutinai pašalintas draudimas klientui ir advokatui sudaryti susitarimą, kuriame būtų
numatytas atlyginimas, priklausantis nuo bylos baigties.
Kalbėdama apie nuostatas, leidžiančias nukrypti nuo advokatų honorarams taikomų maksimalių tarifų, Italijos Respublika pabrėžia,
kad visose bylose, kurios dėl nagrinėjamų teisinių klausimų yra svarbios, sudėtingos ar itin sunkios, advokatai ir jų klientai
gali susitarti, nesant būtinybės gauti kompetentingos advokatų tarybos nuomonę, kad honorarai bus iki dviejų kartų didesni
už maksimalius šių tarifų dydžius ar netgi – baudžiamosiose bylose – iki keturių kartų didesni už šiuos maksimalius dydžius.
Kita vertus, reikia gauti išankstinę kompetentingos advokatų tarybos nuomonę tiek civilinėse bylose, tiek neteisminių paslaugų
atveju, kai bylos yra išskirtinės svarbos (norint nustatyti iki keturių kartų už numatytus maksimalius dydžius didesnius honorarus)
ir kai profesinės paslaugos ir šiems honorarams taikytinuose tarifuose numatytų honorarų dydžiai akivaizdžiai neproporcingi
(taip pat norint nustatyti minėtus honorarus, viršijančius šiuos maksimalius dydžius).
Papildomai Italijos Respublika teigia, kad ginčijamomis nuostatomis nėra ribojama įsisteigimo laisvė ar laisvė teikti paslaugas
ir kad Komisijos kaltinimai nepagrįsti.
Dėl papildomų išlaidų Italijos Respublika nurodo, kad vien tai, jog egzistuoja du teisės aktai, t. y. kilmės valstybės narės
teisės aktas ir priimančiosios valstybės narės teisės aktas, negali būti pagrindas, leidžiantis teigti, kad ginčijamos nuostatos
yra ribojančios, nes priimančiojoje valstybėje narėje galiojančios profesinės normos yra taikomos advokatams iš kitų valstybių
narių pagal Direktyvą 77/249 ir 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/5/EB, skirtą padėti teisininkams
verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 83), neatsižvelgiant į kilmės valstybėje narėje taikomas normas.
Dėl tariamo pelno maržos sumažinimo ši valstybė narė nurodo, kad ginčijamose nuostatose išsamiai numatytas visiškas visų komandiruotės
išlaidų atlyginimas pateikus patvirtinančius dokumentus, be to, jose numatyta išmoka už kelionę, mokama už dėl kelionės prarastas
darbo valandas. Šios išmokos pridedamos prie advokatų atlyginimų, honorarų ir bendrųjų išlaidų ir mokamos pagal nediskriminavimo
principą tiek Italijoje įsisteigusiems advokatams, kurie turi keliauti nacionalinėje teritorijoje, tiek kitose valstybėse
narėse įsisteigusiems advokatams, kurie turi atvykti į Italiją.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia konstatuoti, kad iš visų ginčijamų nuostatų matyti, jog advokatų honorarams taikomi maksimalūs tarifai yra
teisiškai privalomos normos, nes jie numatyti teisės aktų tekste.
Net jeigu advokatai ir jų klientai praktikoje gali sudaryti sutartis dėl valandinio advokatų atlyginimo arba atlyginimo, kuris
priklauso nuo bylos baigties, kaip teigia Italijos Respublika, maksimalūs tarifai išlieka privalomi tuo atveju, kai advokatai
ir klientai nėra sudarę susitarimo.
Be to, Komisija teisingai manė, kad tai, jog egzistuoja leidžiančios nukrypti nuostatos, pagal kurias tam tikromis sąlygomis
galima viršyti maksimalias honorarų dydžių ribas jas padidinant du ar keturis kartus ar netgi daugiau, patvirtina, kad maksimalūs
honorarų tarifai paprastai yra taikomi.
Todėl negalima sutikti su Italijos Respublikos argumentu, kad Italijos teisinėje sistemoje advokatai nėra įpareigoti nustatydami
savo honorarų dydžius laikytis maksimalių tarifų.
Kalbant apie įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas, numatytų atitinkamai EB 43 ir 49 straipsniuose, apribojimus,
reikia pažymėti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog tokius apribojimus sudaro priemonės, kurios šių laisvių
įgyvendinimą draudžia, riboja arba daro jį mažiau patrauklų (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 22 punktą; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
CaixaBank France
, C‑442/02, Rink. p. I‑8961, 11 punktą; 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 31 punktą ir 2008 m. gruodžio 4 d. Sprendimo
Jobra,
C‑330/07, Rink. p. I‑9099, 19 punktą).
Visų pirma apribojimo sąvoka apima priemones, kurių imasi valstybė narė ir kurios, nors taikomos nedarant skirtumo, daro poveikį
kitų valstybių narių ūkio subjektų patekimui į rinką (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
CaixaBank France
12 punktą ir 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑518/06, Rink. p. I‑3491, 64 punktą).
Nagrinėjamu atveju neginčytina, kad ginčijamos nuostatos taikomos nedarant skirtumo visiems advokatams, teikiantiems paslaugas
Italijos teritorijoje.
Tačiau Komisija mano, kad šiomis nuostatomis nustatomas apribojimas, kaip tai suprantama pagal minėtus straipsnius, nes kitose
valstybėse narėse nei Italijos Respublikoje įsisteigusiems advokatams, teikiantiems paslaugas šioje valstybėje narėje, jos
gali reikšti papildomas išlaidas, kurios patiriamos taikant Italijos honorarų sistemą, ir sumažintą pelno maržą, taigi – konkurencingumo
praradimą.
Šiuo atžvilgiu iš pradžių reikia priminti, jog valstybės narės teisės aktais nėra nustatytas apribojimas, kaip tai suprantama
pagal EB sutartį, vien todėl, kad kitos valstybės narės taiko mažiau griežtas ar ekonominiu požiūriu naudingesnes normas jų
teritorijoje įsisteigusiems panašių paslaugų teikėjams (žr. minėto 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taigi apribojimo, kaip tai suprantama pagal Sutartį, egzistavimo negalima kildinti vien iš to fakto, kad kitose valstybėse
narėse nei Italijos Respublika įsisteigę advokatai apskaičiuodami savo honorarus už Italijoje teikiamas paslaugas turi prisitaikyti
prie šioje valstybėje narėje taikomų normų.
Tačiau toks apribojimas egzistuoja būtent tuo atveju, kai iš minėtų advokatų atimama galimybė patekti į priimančiosios valstybės
narės rinką normalios ir veiksmingos konkurencijos sąlygomis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
CaixaBank France
13 ir 14 punktus; 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Cipolla ir kt
., C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421, 59 punktą ir 2010 m. kovo 11 d. Sprendimo
Attanasio Group
, C‑384/08, Rink. p. I‑0000, 45 punktą).
Konstatuotina, kad Komisija neįrodė, jog ginčijamomis nuostatomis siekiama tokio tikslo ar kad jos turi tokį poveikį.
Ji neįrodė, jog nagrinėjama sistema yra sukurta taip, kad sudaromos kliūtys normalios ir veiksmingos konkurencijos sąlygomis
patekti į Italijos nagrinėjamų paslaugų rinką. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Italijos honorarų sistemai būdingas lankstumas,
kuris, atrodo, leidžia mokėti teisingą atlygį už advokatų teikiamas bet kokio tipo paslaugas. Atitinkamai yra galimybė nustatyti
iki dviejų kartų už maksimalius tarifus didesnius honorarus, kurie automatiškai taikomi svarbiose, sudėtingose ar itin sunkiose
bylose, arba iki keturių kartų už minėtus tarifus didesnius honorarus išskirtinę svarbą turinčiose bylose ar netgi dar didesnius,
kai atsižvelgiant į bylos aplinkybes advokato paslaugos ir numatytų maksimalių tarifų dydis yra akivaizdžiai neproporcingi.
Taip pat tam tikrose situacijose advokatai su klientu gali sudaryti specialų susitarimą dėl honorarų dydžio.
Kadangi Komisijos argumentais, kuriais siekiama įrodyti, kad egzistuoja apribojimas, kaip tai suprantama pagal EB 43 ir 49 straipsnius,
nebuvo įrodyta, jog ginčijamomis nuostatomis sudaromos kliūtys kitų valstybių narių advokatams patekti į nagrinėjamą Italijos
rinką, su tokiais argumentais negalima sutikti.
Todėl ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Italijos Respublika nereikalavo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidų, reikia nuspręsti,
kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Europos Komisija ir Italijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.