CELEX: 62010TJ0224
Konkurencija
Koncentracija
Belgijos energijos rinka
Sprendimas, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka
Įsipareigojimai per pirmą tyrimo etapą
Sprendimas, kuriuo atsisakoma dalį koncentracijos bylos perduoti nagrinėti nacionalinėms institucijoms
Ieškinys dėl panaikinimo
Vartotojų asociacija
Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
Išsamesnės kontrolės procedūros nepradėjimas
Procesinės teisės
Nepriimtinumas

Ginčo aplinkybės
Ieškovė
Association belge des consommateurs test‑achats ASBL
yra ne pelno siekianti asociacija, kurios pagrindinis tikslas ginti vartotojų interesus, be kita ko, Belgijoje. Ji yra nepriklausoma
nuo valdžios institucijų ir ją finansuoja jos nariai savo įnašais. Joje yra 350 000 narių ir ji didžiausia vartotojų asociacija
Belgijoje.
2009 m. birželio mėn. ieškovė sužinojo, kad
Électricité de France
(EDF) pranešė apie ketinimą įsigyti išimtinę
Segebel SA
kontrolę (toliau – koncentracija).
Segebel SA
yra holdingo bendrovė, kurios vienintelį aktyvą sudarė 51 % SPE SA, kuri buvo antras didžiausias Belgijoje elektros operatorius
po istorinio operatoriaus
Electrabel SA
, kontroliuojamo
GDF Suez SA
, akcijų. Bylos faktinių aplinkybių atsiradimo momentu Prancūzijos valstybė turėjo 84,6 % EDF akcijų. Bendrovėje
GDF Suez
Prancūzijos valstybė turėjo 35,91 % mažumos akcijų paketą. Šiuos akcijų paketus valdė
Agence des participations de l’État
per dvi atskiras direkcijas.
2009 m. birželio 23 d. ieškovė nusiuntė Europos Bendrijų Komisijai laišką, kuriame išreiškė savo susirūpinimą dėl koncentracijos
(toliau – 2009 m. birželio 23 d. laiškas). Ji taip pat pasiūlė Komisijai išanalizuoti tariamai neigiamas Prancūzijos valstybės
buvimo EDF ir GDF akcininke pasekmes konkurencijai, ypač Belgijos dujų ir elektros rinkai. Be to, ieškovė pažymėjo, kad koncentracija
daro įtaką galutinių vartotojų naudojamoms prekėms ir paslaugoms, todėl ji nori būti išklausyta pagal 2004 m. balandžio 7 d.
Komisijos reglamento (EB) Nr. 802/2004, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių
kontrolės (OL L 133, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 88), 11 straipsnio c punktą.
2009 m. liepos 20 d. Komisija atsakė ieškovei, kad analizuodama koncentraciją atsižvelgs į jos pastabas, nes ji laikoma Bendrijos
masto koncentracija.
2009 m. rugsėjo 23 d. pagal 2004 m. sausio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės
(OL L 24, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 40) EDF pranešė Komisijai apie koncentraciją. Tų
pačių metų rugsėjo 30 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
buvo paskelbtas pranešimas apie koncentraciją (OL C 235, p. 26), kuriame suinteresuotieji tretieji asmenys kviečiami pateikti
savo pastabas. Ieškovė nesureagavo į šį pranešimą.
2009 m. spalio 14 d. Belgijos konkurencijos institucija padavė Komisijai prašymą pagal Reglamento Nr. 139/2004 9 straipsnio
3 dalies b punktą persiųsti dalį koncentracijos bylos, susijusios su Belgijos elektros rinka (toliau – prašymas perduoti bylą).
Komisija pradėjo analizuoti koncentraciją ir išsiuntė klausimynus klientams, konkurentams, tiekėjams, profesinėms asociacijoms
bei
Commission de régulation de l’électricité et du gaz belge
(CREG; Belgijos elektros ir dujų reguliavimo komisija). Be to, 2009 m. spalio 23 d. buvo atlikti EDF pasiūlytų įsipareigojimų
rinkos testai vykdant konsultacijas su 20 įvairių šalių, įskaitant kai kuriuos elektros gamintojus ir tiekėjus, CREG ir Belgijos
konkurencijos instituciją.
2009 m. lapkričio 12 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2009) 8954 (byla COMP/M.5549 –
EDF/Segebel
) (toliau – sprendimas atsisakyti perduoti bylą), kuriuo ji atmetė kompetentingų Belgijos valdžios institucijų prašymą perduoti
dalį bylos, ir Sprendimą C(2009) 9059 (byla COMP/M.5549 –
EDF/Segebel
) (toliau – sprendimas leisti koncentraciją), kuriuo koncentraciją pripažino suderinama su bendrąja rinka. Sprendimas leisti
koncentraciją buvo priimtas Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies b punkto ir 2 dalies pagrindu. Iš tikrųjų EDF pasiūlius
įsipareigojimus su pakeitimais Komisija nusprendė, kad nebekyla rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja
rinka, todėl ji gali būti leista vykstant šiomis nuostatomis reglamentuojamos koncentracijų kontrolės procedūros etapui (toliau –
I etapas), nepradedant šio reglamento 6 straipsnio 1 dalies c punkte numatytos procedūros (toliau – II etapas).
Sprendime leisti koncentraciją Komisija manė, kad koncentracija paliečia tik kai kurias Belgijos, Prancūzijos ir Nyderlandų
elektros ir dujų rinkas. Belgijos rinkų atveju ji buvo susijusi, pirma, su elektros gamyba, didmenine prekyba ir pardavimu
(15–117 konstatuojamosios dalys), antra, balansavimo paslaugų ir papildomų paslaugų rinka (118–130 konstatuojamosios dalys)
ir, trečia, mažmeniniu elektros tiekimu smulkiems ir stambiems pramonės klientams (131–152 konstatuojamosios dalys). Kadangi
elektros ir dujų tiekimo gyventojams rinkoje veikė ne EDF, o tik SPE, ši rinka nebuvo laikoma atitinkama rinka (11–139 konstatuojamosios
dalys).
Dėl galimų koncentracijos vienašalių pasekmių sprendime leisti koncentraciją konstatuojama, kad prieš pradedant koncentraciją,
apie kurią pranešta, EDF Belgijoje pradėjo vystyti du objektus, ketindama juose statyti gamybos vienetus, naudojančius kombinuoto
ciklo dujų turbinas, dar nepriėmus galutinių sprendimų dėl investavimo į šį projektą, ir taip pat bandė įgyvendinti keletą
projektų, kad galėtų gauti prieigą prie gamybos pajėgumo (43–45 konstatuojamosios dalys). Kadangi EDF veiklos pajėgumas, kuris,
beje, sutartimi buvo išnaudotas iki 2015 metų, buvo mažas, pagal tuometinį gamybos pajėgumą nebuvo reikšmingo persidengimo
tarp gamybos rinkos ir didmeninės rinkos (62 punktas). Tačiau kadangi SPE jau vykdė keletą gamybos pajėgumo vystymo projektų,
sprendime leisti koncentraciją buvo išdėstytos rimtos abejonės dėl po koncentracijos susidariusios įmonės skatinimo tęsti
šių dviejų objektų vystymą (63 ir 116 konstatuojamosios dalys); šias abejones išsklaidė EDF pasiūlyti įsipareigojimai su pakeitimais
(206–246 konstatuojamosios dalys).
Dėl galimo koordinavimo poveikio sprendime leisti koncentraciją atsižvelgiama, be kita ko, į Belgijos konkurencijos institucijos
iškeltus argumentus, kad Prancūzijos valstybės dalyvavimas EDF ir
GDF Suez
sukels pastarosios ir įmonės, susidariusios po koncentracijos, koordinavimo riziką. Tačiau jame daroma išvada, kad EDF gali
būti laikoma įmone, turinčia savarankišką
GDF Suez
atžvilgiu sprendimų priėmimo galią, o kartu ir realiu jos konkurentu (89–99 konstatuojamosios dalys).
Sprendime atsisakyti perduoti bylą, remdamasi konkurencijos vertinimu, analogišku atliktam sprendime leisti koncentraciją,
Komisija konstatuoja, kad Reglamento Nr. 139/2004 9 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytos bylos perdavimo sąlygos tenkinamos.
Tačiau ji mano esanti tinkamiausia institucija išnagrinėti koncentraciją, nes, pirma, per paskutinius metus ji sukaupė daug
specialių žinių apie Belgijos elektros rinką, antra, Belgijos konkurencijos institucijos nurodyti su konkurencija susiję nuogąstavimai
peržengia Belgijos rinkų ribas, todėl juos reikia analizuoti tarptautiniu lygmeniu, o tokiai analizei ši institucija neturi
pakankamų tyrimo priemonių. Be to, bylos perdavimas gali sukelti pavojų, kad taikant Belgijos konkurencijos teisę koncentracija
turėtų būti patvirtinta nesant galimybės nustatyti sąlygų (260–263 konstatuojamosios dalys).

Procesas ir šalių reikalavimai
2010 m. gegužės 17 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai ieškovė pateikė šį ieškinį.
2010 m. rugsėjo 10 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu EDF paprašė leisti įstoti į bylą Komisijos pusėje.
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 1 dalį prašymas leisti įstoti į bylą buvo perduotas šalims, kurios
neprieštaravo dėl įstojimo.
2010 m. lapkričio 17 d. nutartimi Bendrojo Teismo šeštosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą.
2011 m. sausio 6 d. įstojusi į bylą šalis pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą, dėl kurio ieškovė per nustatytą terminą pateikė
rašytines pastabas, o Komisija atsisakė šios galimybės.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Teismas (šeštoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
2011 m. kovo 25 d. laišku, taikydamas Procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, Bendrasis
Teismas paprašė Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus, pateikė raštu klausimus ir paprašė jos raštu į juos atsakyti. Komisija
įvykdė šiuos prašymus per nustatytą terminą.
Per 2011 m. gegužės 11 d. teismo posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti sprendimą leisti koncentraciją ir sprendimą atsisakyti perduoti bylą,
–        priteisti iš Komisijos ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
Komisija ir į bylą įstojusi šalis Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama savo ieškinį dėl sprendimo leisti koncentraciją ieškovė nurodo tris pagrindus, iš kurių pirmasis susijęs su pareigos
motyvuoti pažeidimu, Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 2 dalies pažeidimu ir akivaizdžia vertinimo klaida, padaryta Komisijai
vertinant struktūrinius ryšius tarp EDF ir
GDF Suez
, antrasis – su tos pačios nuostatos pažeidimu, nepripažinus ieškovės teisės dalyvauti procedūroje, ir trečiasis – su šios
nuostatos pažeidimu ir akivaizdžia vertinimo klaida, nepradėjus II etapo.
Dėl sprendimo atsisakyti perduoti bylą ieškovė iš esmės nurodo ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 139/2004 9 straipsnio
3 dalies pažeidimu.
Atskiru dokumentu, nepareikšdama prieštaravimo pagal Procedūros reglamento 114 straipsnį, Komisija teigia, kad ieškinys yra
nepriimtinas tiek, kiek juo siekiama panaikinti sprendimą leisti koncentraciją ir sprendimą atsisakyti perduoti bylą.

Dėl prašymo panaikinti sprendimą leisti koncentraciją
Komisija teigia, kad ieškovė neturi teisės pareikšti ieškinį dėl sprendimo leisti koncentraciją, kuris nėra su ja nei tiesiogiai,
nei konkrečiai susijęs.
Komisijos teigimu, ieškovė ne tik netenkina 1963 m. liepos 15 d. teismo praktikoje – Teisingumo Teismo sprendime
Plaumann prieš Komisiją
(25/62, Rink. p. 197) – apibrėžtų priimtinumo sąlygų, bet ir nepriklauso Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalyje nurodytų
asmenų, kuriuos Komisija gali ir net privalo išklausyti, jei jie pateikia prašymą, kategorijai. Taigi ieškovė neturi procesinių
teisių, kurias Komisija būtų pažeidusi nepradėdama II etapo, per kurį tretiesiems asmenims bet kuriuo atveju nesuteikiama
daugiau dalyvavimo procedūroje teisių nei per I etapą.
Pirminės pastabos
Reikia priminti, kad pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl kitam
asmeniui skirto sprendimo, tik jei sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs. Tačiau iš teismo praktikos matyti,
kad Komisijos sprendimų dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka atveju trečiųjų koncentracija suinteresuotų asmenų
teisė pareikšti ieškinį turi būti vertinama skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar jie nurodo su sprendimo esme susijusius trūkumus
(toliau – pirmoji kategorija), ar teigia, kad Komisija pažeidė jų procesines teises, kurias jiems suteikia koncentracijų kontrolę
reglamentuojantys Europos Sąjungos teisės aktai (toliau – antroji kategorija).
Kalbant apie pirmąją asmenų kategoriją, pažymėtina, kad vien to, jog sprendimas gali turėti įtakos ieškovo teisinei padėčiai,
nepakanka norint pripažinti, jog jis turi teisę pareikšti ieškinį (1995 m. balandžio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CCE de la Société générale des grandes sources ir kt. prieš Komisiją
, T‑96/92, Rink. p. II‑1213, 26 punktas ir Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CCE de Vittel ir kt. prieš Komisiją
, T‑12/93, Rink. p. II‑1247, 36 punktas). Kalbant apie konkrečią sąsają, pažymėtina, kad, remiantis minėto Sprendimo
Plaumann prieš Komisiją
(Rink. p. 223) formuluote, būtina, kad sprendimas jį paveiktų dėl jo ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios jį
išskiria iš kitų asmenų ir individualizuoja taip pat kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas skirtas.
Kalbant apie antrąją asmenų kategoriją, pažymėtina, jog paprastai, kai reglamentas suteikia procesinių teisių tretiesiems
asmenims, jie turi turėti teisę pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis, kad galėtų apsaugoti savo teisėtus interesus. Konkrečiai
dėl fizinių ar juridinių asmenų ieškinių reikia pažymėti, kad kai kurių trečiųjų asmenų teisę, kai jie paprašo būti tinkamai
išklausyti per administracinę procedūrą Komisijoje, Bendrijos teismas iš principo gali sankcionuoti tik Komisijos priimto
galutinio sprendimo teisėtumo kontrolės stadijoje. Net kai toks sprendimas savo esme nėra konkrečiai ir (ar) tiesiogiai susijęs
su ieškovu, vis dėlto turi būti pripažinta jo teisė pareikšti ieškinį dėl sprendimo, siekiant konkrečiai išnagrinėti, ar nebuvo
pažeistos procesinės garantijos, į kurias jis turėjo teisę. Tik jei Bendrasis Teismas konstatuotų, jog buvo pažeistos šios
garantijos ir tai turėjo įtakos ieškovo teisei veiksmingai ginti savo poziciją per administracinę procedūrą Komisijoje, jis
turėtų panaikinti tokį sprendimą dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, jei ieškovas to prašė. Jei ieškovo procesinių
teisių pažeidimas nėra esminis, vien tai, kad Sąjungos teisme jis remiasi šių teisių pažeidimu per administracinę procedūrą,
negali ieškinio padaryti priimtino tiek, kiek jis grindžiamas pagrindais, susijusiais su materialinių normų pažeidimu (šiuo
klausimu pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
CCE de la Société générale des grandes sources ir kt. prieš Komisiją
46 punktą ir minėto Sprendimo
CCE de Vittel ir kt. prieš Komisiją
59 punktą).
Vadinasi, pirmajai kategorijai nepriklausančio ieškovo pareikštas ieškinys gali būti pripažintas priimtinu tik tada, kai juo
siekiama užsitikrinti procesinių garantijų, kurios jam pripažįstamos per administracinę procedūrą, apsaugą, o Bendrasis Teismas
turi iš esmės patikrinti, ar prašomas panaikinti sprendimas pažeidžia šias garantijas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
CCE de la Société générale des grandes sources ir kt. prieš Komisiją
47 punktą ir minėto Sprendimo
CCE de Vittel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad šis atskyrimas nėra nepanašus į atskyrimą, dažnai taikomą bylose dėl Sutarties normų valstybės
pagalbos srityje, kuri irgi priklauso Sąjungos konkurencijos teisei ir kurioje galima rasti tinkamų pavyzdžių iš teismo praktikos,
nepamirštant, kai šie pavyzdžiai taikomi koncentracijų kontrolės byloms, padaryti galbūt būtinas adaptacijas. Pagal nusistovėjusią
teismo praktiką, jeigu ieškovas ginčija sprendimo, kuriame Komisija įvertino, ar pagalba suderinama bendrąja rinka, pagrįstumą,
vien tos aplinkybės, kad jis gali būti laikomas „suinteresuotuoju“ asmeniu SESV 108 straipsnio 2 dalies prasme ir kad todėl
jam taikomos tam tikros procesinės garantijos, nepakanka, kad ieškinys būtų pripažintas priimtinu; jis turi įrodyti, kad turi
ypatingą statusą minėto Sprendimo
Plaumann prieš Komisiją
prasme. Tačiau kai Komisija sprendime, priimtame remiantis šio straipsnio 3 dalimi, konstatuoja, kad pagalba suderinama su
bendrąja rinka, suinteresuotieji asmenys gali pasinaudoti procesinėmis garantijomis tik tuomet, jeigu šį sprendimą įmanoma
užginčyti Sąjungos teisme. Dėl šių priežasčių teismas pripažįsta priimtinu suinteresuotojo asmens SESV 108 straipsnio 2 dalies
prasme pareikštą ieškinį dėl tokio sprendimo panaikinimo, kai pareikšdamas ieškinį asmuo siekia apginti savo procesines teises,
kurias jis grindžia šia nuostata (šiuo klausimu žr. 2009 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
3F prieš Komisiją
, C‑319/07 P, Rink. p. I‑5963, 30, 31 ir 34 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką)
.
Dėl ieškinio, nukreipto prieš sprendimą leisti koncentraciją, priimtinumo, kiek juo siekiama ginčyti šio sprendimo esmę
Šioje byloje ieškovė nepriklauso šio sprendimo 27 punkte minėtai pirmajai asmenų kategorijai, nes neatitinka minėtame Sprendime
Plaumann prieš Komisiją
nustatytų konkrečios sąsajos sąlygų.
Pirma, sprendimas leisti koncentraciją susijęs su asmenimis, kuriems ieškovė atstovauja, tik dėl jų objektyvaus ir abstraktaus
energijos vartotojų statuso, nes tiekimo kainos dėl šio sprendimo nulemtos pasiūlos koncentracijos gali išaugti ir tai vienodai
palies visus elektros ir dujų vartotojus, gyvenančius atitinkamoje geografinėje rinkoje. Taigi sprendimas leisti koncentraciją
nedaro poveikio šiems asmenims dėl tam tikrų ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios juos individualizuotų taip
pat kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas skirtas. Kadangi sprendimas leisti koncentraciją nėra konkrečiai susijęs su šiais
asmenimis, toks statusas negali būti pripažintas ieškovei – asociacijai, įkurtai ginti asmenų kategorijos, su kuria aktas,
darantis poveikį bendriems šios kategorijos asmenų interesams, nėra konkrečiai susijęs SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos
prasme, kolektyvinių interesų (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Wirtschaftskammer Kärnten
ir
best connect Ampere Strompool prieš Komisiją
, T‑350/03, neskelbiamo Rinkinyje, 29–31 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
Antra, kalbant apie galimybę, kad sprendimas leisti koncentraciją gali būti konkrečiai susijęs su ieškove dėl to, kad jis
daro poveikį patiems jos, kaip asociacijos, interesams, reikia konstatuoti, kad procedūroje dėl koncentracijos kontrolės šiuos
interesus visų pirma sudaro galimybė savo požiūrį išreikšti per procedūrą, kuriai pasibaigus Komisija priima sprendimą dėl
koncentracijos suderinamumo su vidaus rinka. Taigi tokia sąsaja yra svarbi, tik jei norima išsiaiškinti, ar ieškovė priklauso
šio sprendimo 27 punkte nurodytai antrajai asmenų kategorijai.
Todėl ieškinys dėl sprendimo leisti koncentraciją yra nepriimtinas, kiek juo siekiama užginčyti jo esmę.
Dėl ieškinio, nukreipto prieš sprendimą leisti koncentraciją, priimtinumo, kiek jis susijęs su ieškovės procesinių teisių
apsauga
Norint atsakyti į klausimą, ar ieškovė priklauso šio sprendimo 27 punkte nurodytai antrajai asmenų kategorijai, reikia priminti,
kad, vadovaujantis Reglamento Nr. 802/2004 11 straipsnio c punkto antra įtrauka, vartotojų asociacijos turi teisę būti išklausytos
pagal Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnį, kai koncentracijos projektas susijęs su galutinių vartotojų vartojamais produktais
ar paslaugomis. Šio straipsnio 4 dalies paskutiniame sakinyje numatyta, kad jei pakankamai suinteresuoti fiziniai arba juridiniai
asmenys prašo, kad Komisija juos išklausytų, toks jų prašymas yra tenkinamas. Reglamento Nr. 802/2004 16 straipsnio 1 dalyje
tretiesiems asmenims, kurie pagal Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalies antrą sakinį raštu prašo būti išklausyti,
suteikta teisė išdėstyti savo nuomonę.
Darytina išvada, kad ieškovė, kaip vartotojų asociacija, turinti šio sprendimo 1 punkte nurodytų savybių, gali turėti procesinę
teisę, t. y. teisę būti išklausytai per Komisijoje vykstančią administracinę procedūrą, per kurią nagrinėjama koncentracija,
jei laikomasi dviejų sąlygų: pirma, kad koncentracija būtų susijusi su prekėmis ir paslaugomis, kurias vartotų ar naudotų
galutiniai vartotojai, ir, antra, kad būtų iš tikrųjų pateiktas prašymas raštu, kuriuo prašoma, kad Komisija ją išklausytų
per šią tyrimo procedūrą.
Jei šios sąlygos tenkinamos, ieškovė turi teisę ginčyti sprendimą leisti koncentraciją dėl šios procesinės teisės pažeidimo.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad rašytiniuose pareiškimuose ieškovė rėmėsi aplinkybe, kad ji neturėjo teisės išdėstyti
savo pozicijos per Komisijoje vykusią procedūrą ir dalyvauti joje, nes sprendimas leisti koncentraciją buvo priimtas nepradedant
II etapo. Be to, per posėdį atsakydama į Bendrojo Teismo klausimus ieškovė aiškiai pasakė, kad jos ieškinyje nurodyti pagrindai
susiję tiek su ginčijamų sprendimų esme, tiek su jos procesinių teisių pažeidimu.
Tačiau, kaip pažymėjo Komisija, akivaizdu, kad koncentracijų kontrolei taikomose nuostatose nenustatoma pareiga trečiuosius
asmenis, kaip antai ieškovę, išklausyti būtinai per II etapą, taigi ieškovės tariamos teisės būti išklausytai pažeidimo nelemia
aplinkybė, kad sprendimas leisti koncentraciją buvo priimtas pasibaigus I etapui. Vis dėlto šis Komisijos prieštaravimas neturi
jokios įtakos prašymo panaikinti šį sprendimą dėl ieškovės procesinių teisių pažeidimo priimtinumui. Iš tikrųjų akivaizdu,
kad ji nebuvo išklausyta net ir per I etapą. Darant prielaidą, kad ieškovės procesinės teisės yra vienodos abiejuose etapuose,
ji bet kuriuo atveju turi teisę pareikšti ieškinį, kuriuo siekiama, kad Bendrasis Teismas išnagrinėtų, ar šios procesinės
teisės buvo pažeistos, neatsižvelgiant į tai, kuriame procedūros etape buvo priimtas sprendimas leisti koncentraciją.
–       Dėl su galutiniais vartotojais susijusios sąlygos
Kalbant apie pirmąją šio sprendimo 37 punkte nurodytą sąlygą, reikia priminti, kad nors pagal Reglamento Nr. 802/2004 11 straipsnio
c punkto antrą įtrauką vartotojų asociacijos turi teisę būti išklausytos, tik jei koncentracijos projektas susijęs su produktais
ar paslaugomis, kuriuos naudoja galutiniai vartotojai, joje nenustatyta, jog projekto tikslas turi būti tiesiogiai susijęs
su tomis prekėmis ar paslaugomis.
Be to, reikia pažymėti, kad 2009 m. birželio 23 d. laiške aiškiai sakoma, jog, ieškovės nuomone, koncentracija daro poveikį
vartotojų interesams dėl prekių ir paslaugų kainos, ir kad atsakyme į šį laišką Komisija neprieštaravo šiam teiginiui.
Tiesa, iš sprendimo leisti koncentraciją matyti, kad Komisija manė, jog koncentracija daro tik šalutinį poveikį vartotojams.
Iš tikrųjų sprendimo leisti koncentraciją 139 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad mažmeninėje elektros tiekimo
rinkoje koncentracija lemia horizontalų persidengimą Belgijos elektros tiekimo rinkose tik stambių ir smulkių pramonės ir
prekybos klientų atžvilgiu, tačiau neužsiminė apie elektros tiekimą gyventojams. Šio sprendimo 151 ir 152 konstatuojamosiose
dalyse Komisija pripažino, kad koncentracija gali daryti poveikį įvairioms Belgijos mažmeninėms rinkoms, tačiau, jos manymu,
tas poveikis yra šalutinis ir dėl jo nekyla rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka. Šio šalutinio
poveikio egzistavimas yra minimas ir sprendimo leisti koncentraciją 207 konstatuojamojoje dalyje.
Net ir būdamas šalutinis, šis poveikis neatima iš ieškovės teisės būti išklausytai. Iš tikrųjų Komisija negali Reglamento
Nr. 802/2004 11 straipsnio c punkto antros įtraukos aiškinti siaurai ir šią nuostatą taikyti iš esmės tik tais atvejais, kai
koncentracija daro tiesioginį poveikį rinkoms, susijusioms su galutiniais vartotojais. Taip yra dar ir dėl to, kad, pirma,
Reglamento Nr. 139/2004 2 straipsnio 1 dalies antros pastraipos b punkte numatyta, kad vertindama koncentraciją Komisija turi,
be kita ko, atsižvelgti į tarpinių ir galutinių vartotojų interesus. Antra, pagal EB 153 straipsnio 2 dalį, kurio turinys
iš esmės tapatus SESV 12 straipsnio turiniui, nustatant bei įgyvendinant kitas Sąjungos politikos ir veiklos kryptis turi
būti atsižvelgiama į vartotojų apsaugos reikalavimus. Be to, Europos Sąjungos pagrindinių žmogaus teisių chartijos (OL C 303,
2007, p. 1) 38 straipsnyje numatyta, kad Sąjungos politika užtikrinamas aukštas vartotojų apsaugos lygis.
Galiausiai Komisija neturi teisės atmesti vartotojų asociacijos prašymo, kuriuo ši, kaip pakankamai koncentracija suinteresuotas
trečiasis asmuo, siekia būtų išklausyta, nesuteikdama jai galimybės paaiškinti, kaip vartotojai gali būti ja suinteresuoti
(šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2000 m. sausio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BEUC prieš Komisiją
T‑256/97, Rink. p. II‑101, 77 punktą).
Todėl reikia konstatuoti, kad ieškovė atitinka šio sprendimo 37 punkte nurodytą pirmąją sąlygą.
–       Dėl sąlygos pateikti prašymą būti išklausytai
Šio sprendimo 37 punkte nurodytos antrosios sąlygos atveju reikia išsiaiškinti, ar ieškovė tinkamai padavė prašymą būti išklausytai,
kaip numatyta Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalyje ir Reglamento Nr. 802/2004 16 straipsnio 1 dalyje.
Šiuo atžvilgiu reikia visų pirma priminti, kad 2009 m. birželio 23 d. laiške ieškovė teigė, jog norėtų pasinaudoti teise būti
išklausyta, kuria ji ketino pasinaudoti pagal Reglamento Nr. 802/2004 11 straipsnio c punktą, per koncentracijos kontrolės
procedūrą. Be to, akivaizdu, kad 2009 m. birželio 23 d. laiškas buvo parašytas anksčiau, nei pranešta apie koncentracijos
projektą, ir juo labiau anksčiau, nei
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
buvo paskelbtas pranešimas apie koncentraciją.
Komisija patvirtino gavusi šį laišką 2009 m. liepos 20 d. ir informavo ieškovę, kad į jos pastabas bus atsižvelgta analizuojant
koncentraciją, nes ji bus laikoma Bendrijos masto koncentracija.
Tačiau nei Reglamente Nr. 139/2004, nei Reglamente Nr. 802/2004, kuriuose numatyta, jog Komisija turi išklausyti tam tikrus
trečiuosius asmenis, jei jie pateikia prašymą, nenurodomas laikotarpis, per kurį toks prašymas turi būti paduotas. Konkrečiai
tariant, juose aiškiai nenurodyta, kad prašymas turi būti paduotas po to, kai pranešama apie koncentraciją arba kai paskelbiamas
pranešimas apie ją.
Vis dėlto to, kad šis klausimas Sąjungos teisės aktuose koncentracijos srityje nėra aptariamas, negalima aiškinti taip, kad
padavus prašymą išklausyti Komisija privalo, jei yra šiuo atžvilgiu įvykdytos kitos sąlygos, jį tenkinti, net jei jis paduotas
anksčiau, nei Komisijai pranešama apie koncentraciją. Iš tikrųjų reikia konstatuoti, kad pagal Sąjungos teisės aktus koncentracijų
kontrolės srityje pranešimas kaip tik ir yra tas įvykis, kuris yra formalus pagrindas Komisijai pradėti tyrimo procedūrą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 139/2004 4 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą apie visas Bendrijos
mastu veikiančias koncentracijas turi būti pranešama Komisijai prieš jai pradedant veikti po susitarimo sudarymo, viešo konkurso
paskelbimo arba kontrolinės akcijų dalies įsigijimo. Šios nuostatos antroje pastraipoje papildomai nurodyta, kad pranešti
taip pat galima, kai įmonės įrodo Komisijai savo sąžiningus ketinimus sudaryti susitarimą arba jeigu skelbiamas viešas konkursas,
kai jos viešai paskelbia apie ketinimą pateikti paraišką, jeigu dėl numatomo susitarimo arba paraiškos atsirastų Bendrijos
mastu veikianti koncentracija. Trečioje pastraipoje nustatyta, kad šiame reglamente terminas „koncentracija, apie kurią pranešta“
taip pat apima numatomas koncentracijas, apie kurias pranešta pagal šios dalies antrą pastraipą.
Be to, iš Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies ir 10 straipsnio 1 ir 4 dalių matyti, kad Komisija nagrinėja pranešimą,
kai tik jį gauna, ir priima sprendimą dėl koncentracijos, apie kurią pranešta, ne vėliau kaip per 25 darbo dienų terminą,
kuris gali būti pratęstas ir (arba) sustabdytas šioje nuostatoje aiškiai numatytais atvejais ir kuris prasideda kitą darbo
dieną po pranešimo gavimo, o jeigu su pranešimu pateikiama ne visa informacija, – kitą darbo dieną po visos informacijos gavimo.
Per šį terminą, kuris apibrėžia I etapą, Komisija turi nuspręsti, ar koncentracijai, apie kurią pranešta, taikomas Reglamentas
Nr. 139/2004 ir, jei taip, ar šiame etape ji gali būti leista dėl to, kad nekyla rimtų abejonių dėl jos suderinamumo su vidaus
rinka, ar visgi reikia pradėti II etapą ir nuodugniau išnagrinėti šias abejones.
Kadangi Komisija sprendimą Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio pagrindu priima tik dėl „koncentracijų, apie kurias pranešta“,
su Sąjungos teisės aktų koncentracijų kontrolės srityje logika yra suderinama tai, kad veiksmai, kurių tretieji asmenys turi
imtis, kad būtų įtraukti į procedūrą, pradedami tada, kai formaliai pranešama apie koncentraciją.
Be to, manytina, kad labai dažnai informacija, susijusi su galimais ekonominiais sandoriais, kurie gali patekti į Reglamento
Nr. 139/2004 taikymo sritį, žinoma suinteresuotuose sluoksniuose ir netgi pasirodo spaudoje gerokai anksčiau, nei apie juos
galiausiai pranešama Komisijai kaip apie koncentracijas.
Šiuo atžvilgiu, pirma, tai, kad prašymas būti išklausytam Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 802/2004
16 straipsnio 1 dalies prasme turi būti pateiktas po to, kai pranešama apie koncentraciją, siekiant užtikrinti trečiųjų asmenų
interesus, leidžia išvengti to, kad jie tokius prašymus pateiktų, kol dar nenustatytas Komisijos atliekamos kontrolės procedūros
tikslas, nes jis nustatomas tik tada, kai pranešama apie konkretų ekonominį sandorį. Antra, tai leidžia Komisijai išvengti
pareigos iš visų gautų prašymų sistemiškai atskirti tuos prašymus, kurie liečia ekonominius sandorius, susijusius tik su abstrakčiomis
hipotezėmis ar tiesiog nuogirdomis, ir prašymus, susijusius su sandoriais, dėl kurių pateikiamas pranešimas.
Priešingas scenarijus lemtų nebūtiną Komisijai Sąjungos teisės aktais koncentracijų kontrolės srityje pavestų uždavinių apsunkinimą.
Iš tikrųjų reikalavimas, kad norintys būti išklausyti tretieji asmenys paduotų dėl to prašymus po to, kai pranešama apie koncentraciją,
atitinka skubumo imperatyvą, kuris pagal teismo praktiką atitinka Sąjungos koncentracijų kontrolės teisės aktų bendrąją struktūrą
ir įpareigoja Komisiją laikytis griežtų terminų priimant galutinį sprendimą (2007 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cementbouw Handel & Industrine prieš Komisiją
, C‑202/06 P, Rink. p. I‑12129, 39 punktas ir 2008 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
, C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951, 49 punktas). Todėl atsižvelgiant į šiuos griežtus reikalavimus iš Komisijos negalima reikalauti,
kad ji kiekvieną kartą pranešus apie koncentraciją tikrintų, ar prieš tretieji asmenys pareiškė suinteresuotumą.
Tretieji asmenys negali teigti, kad jie nežinojo apie pranešimo egzistavimą. Priešingai, apie tai juos aiškiai informuoja
pati Komisija, nes pagal Reglamento Nr. 139/2004 4 straipsnio 3 dalį, kai ši institucija nustato, kad koncentracijai, apie
kurią pranešta, taikomas šis reglamentas, ji
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
turi paskelbti pranešimą ir nurodyti jame konkrečių įmonių pavadinimus, jų kilmės valstybę, koncentracijos pobūdį ir susijusius
ūkio sektorius. Pranešimo paskelbimas užtikrina, kad informacija, jog apie koncentraciją pranešta, yra žinoma
erga omnes
.
Vis dėlto, kadangi tik pranešimo data yra svarbi Komisijai pradedant tyrimo procedūrą, ji negali ignoruoti prašymų išklausti,
gautų pranešus apie koncentraciją, tačiau kol dar nėra paskelbtas pranešimas, kaip numatyta minėtoje nuostatoje.
Šiuo atveju ieškovė informavo Komisiją apie norą būti išklausytai du mėnesius prieš pranešant apie koncentraciją, jei gavusi
pranešimą Komisija manytų, kad tai yra Bendrijos masto koncentracija. Vis dėlto ši aplinkybė negali atstoti prašymo atnaujinimo
ar kokios nors kitos ieškovės iniciatyvos po to, kai EDF ir
Segebel
numatytas ekonominis sandoris, apie kurį ji žinojo anksčiau, faktiškai tapo koncentracija, apie kurią tinkamai pranešta,
ir tai buvo pagrindas pradėti Reglamente Nr. 139/2004 numatytą procedūrą, per kurią ieškovė norėjo būti išklausyta.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovė negali remtis teisėtais lūkesčiais Komisijai atsakius į 2009 m. birželio 23 d. laišką.
Iš tikrųjų tame atsakyme Komisija neįsipareigojo prireikus pati užmegzti kontaktą su ieškove, kad ji pateiktų papildomų pastabų.
Komisija tik paprasčiausiai įsipareigojo atsižvelgti į šio laiško turinį, jei nagrinėjama koncentracija būtų Bendrijos masto
koncentracija. Konstatuotina, kad sprendimo leisti koncentraciją 89–99 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo, jog ji atsižvelgė
į 2009 m. birželio 23 d. laiške iškeltą klausimą, ar EDF ir
GDF Suez
gali būti laikomos dviem nepriklausomomis įmonėmis, nepaisant didelės Prancūzijos valstybės turimos šių įmonių akcijų dalies,
ir nusprendė, kad jos yra nepriklausomos įmonės. Taigi, nepaisant šių konstatuojamųjų dalių pagrįstumo ir juose atliktos analizės
nuodugnumo, negalima paneigti, kad Komisija elgėsi taip, kaip parašė atsakyme į šį laišką.
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu iš tikrųjų taikoma kiekvienam
asmeniui, kuriam Bendrijos institucija sukėlė pagristų vilčių dėl suteiktų konkrečių garantijų. Tačiau jei rūpestingas ir
nuovokus ūkio subjektas galėjo numatyti, jog Sąjungos priemonės priėmimas gali paveikti jo interesus, jis negali remtis šiuo
principu priėmus tą priemonę (žr. 2009 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Koninklijke FrieslandCampina
, C‑519/07 P, Rink. p. I‑8495, 84 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju vėliausiai tuo metu, kai buvo paskelbtas pranešimas apie koncentraciją, ieškovė turėjo patvirtinimą, kad galiausiai
Komisijai buvo pranešta apie koncentraciją. Be to, jai buvo prieinama informacija, kad, pirma, atlikusi preliminarų tyrimą
ir nenulemdama galutinio sprendimo tuo klausimu, Komisija nusprendė, jog koncentracija gali patekti į Reglamento Nr. 139/2004
taikymo sritį (pranešimo apie koncentraciją 3 punktas), ir, antra, pakvietė suinteresuotuosius trečiuosius asmenis per dešimt
dienų nuo pranešimo paskelbimo pateikti jai galimas pastabas dėl koncentracijos (pranešimo apie koncentraciją 4 punktas).
Tokiomis aplinkybėmis ieškovė turėjo galimybę ir privalėjo imtis veiksmų ir pateikti Komisijai pastabas, bent jau patvirtinti
savo prašymą ją išklausyti per procedūrą. Be to, atsižvelgiant į Reglamentu Nr. 139/2004 Komisijai nustatytus terminus, ieškovė
negalėjo nežinoti, kad sprendimas dėl koncentracijos gali būti priimtas labai greitai ir kad jau I etape sprendimu koncentracija
gali būti pripažinta suderinama su vidaus rinka.
Darytina išvada, kad ieškovė neįvykdė antros reikalaujamos sąlygos, kad ji turėtų teisę ginčyti ginčijamą sprendimą dėl to,
jog jis pažeidžia jos procesines teises.
–        Išvados dėl ieškinio, kuriuo ginčijamas sprendimas leisti koncentraciją, priimtinumo
Kadangi ieškovė netenkina nei minėtame Sprendime
Plaumann prieš Komisiją
suformuluotų priimtinumo sąlygų, nei sąlygų, taikomų ieškiniams, kuriais siekiama apsaugoti procesines teises, reikia konstatuoti,
kad ji neturi teisės pareikšti ieškinio dėl sprendimo leisti koncentraciją.
Šios išvados negali paneigti ieškovės argumentai, susiję su jos teise į veiksmingą teisminę apsaugą, kurios svarba pabrėžiama
Lisabonos sutartyje, ypač Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijai tapus įpareigojamojo pobūdžio ir įvykus tam tikriems
pokyčiams kelių valstybių narių teisinėse sistemose.
Iš tikrųjų pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo sąlygų neturėtų
būti nepaisoma atsižvelgiant į tai, kaip ieškovė aiškina teisę į veiksmingą teisminę apsaugą (2007 m. lapkričio 22 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Sniace prieš Komisiją
, C‑260/05 P, Rink. p. I‑10005, 64 punktas ir 2009 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo nutarties
Região autónoma dos Açores prieš Tarybą
, C‑444/08 P, neskelbiamo Rinkinyje, 70 punktas). Todėl privatus asmuo, su kuriuo Komisijos sprendimas nėra tiesiogiai ir
konkrečiai susijęs ir kurio interesų ši priemonė negali paveikti, negali remtis teise į veiksmingą teisminę apsaugą šio sprendimo
atžvilgiu (žr. 2009 m. vasario 17 d. Teisingumo Teismo nutarties
Galileo Lebensmittel prieš Komisiją
, C‑483/07 P, Rink. p. I‑959, 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Remiantis šiais svarstymais darytina išvada, kad šioje byloje šios sąlygos nėra įvykdytos ir kad ieškinio, kuriuo siekiama
apsaugoti ieškovės procesinių teisių garantijas, nepriimtinumą lemia jos neveiklumas po to, kai buvo pranešta Komisijai apie
koncentraciją. Vadinasi, ieškovė neturi pagrindo teigti, kad šio ieškinio pripažinimas nepriimtinu gali padaryti žalos jos
teisei į veiksmingą teisminę apsaugą.
Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, kad ieškovės reikalavimas panaikinti sprendimą leisti koncentraciją turi būti atmestas
kaip nepriimtinas.

Dėl prašymo panaikinti sprendimą atsisakyti perduoti bylą
Pirma, Komisija tvirtina, kad reikalavimas panaikinti sprendimą atsisakyti perduoti bylą yra nepriimtinas, nes pažeidžiant
Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje nėra šį reikalavimą pagrindžiančių ieškinio pagrindų santraukos.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmą pastraipą, remiantis
šio statuto 53 straipsnio pirma pastraipa taikomą per procedūrą Bendrajame Teisme, ir pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalies c punktą ieškinyje, be kita ko, nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Ieškinyje turi
būti paaiškinta, kuo grindžiamas ieškinio pagrindas, kuriuo paremtas ieškinys, todėl abstrakčiai jį nurodžius netenkinami
Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente išdėstyti reikalavimai. Be to, santrauka turi būti pakankamai aiški ir
tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio prireikus be papildomos
informacijos. Pagal teisinio saugumo bei gero teisingumo administravimo principus tam, kad ieškinys ar, konkrečiau kalbant,
ieškinio pagrindas būtų priimtinas, reikalaujama, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis paremtas,
būtų nurodytos nuosekliai ir suprantamai pačiame pareiškimo tekste (2003 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 36 punktas ir 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, T‑308/05, Rink. p. II‑5089, 71 ir 72 punktai).
Konstatuotina, kad ieškovė laikėsi šių sąlygų. Iš tikrųjų, nors ji aiškiai nepaaiškino, kodėl šios bylos aplinkybėmis Komisija
turėjo patenkinti jos prašymą perduoti bylą, tačiau ji kaltino Komisiją dėl to, kad ji pakankamai išsamiai neišnagrinėjo šio
prašymo, o tai galėtų reikšti, jog ši institucija piktnaudžiavo savo vertinimo įgaliojimais ir nesilaikė savo ankstesnės sprendimų
praktikos šioje srityje.
Vadinasi, Komisijos pirmąjį nepriimtinumo motyvą reikia atmesti.
Antra, Komisija mano, kad sprendimas atsisakyti perduoti bylą nėra nei tiesiogiai, nei konkrečiai susijęs su trečiaisiais
asmenimis, kaip antai ieškove, kitaip, nei yra sprendimo perduoti koncentracijos bylą išnagrinėti nacionalinėms institucijoms
atveju, kuris buvo nagrinėjamas byloje, kurioje priimtas 2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Royal Philips Electronics prieš Komisiją
(T‑119/02, Rink. p. II‑1433).
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką koncentracija suinteresuotas trečiasis asmuo turi teisę Bendrajame
Teisme ginčyti sprendimą, kuriuo Komisija patenkino nacionalinės konkurencijos institucijos prašymą perduoti bylą (toliau –
sprendimas perduoti bylą) (minėto Sprendimo
Tribunal Royal Philips Electronics prieš Komisiją
299 ir 300 punktai ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
, T‑346/02 ir T‑347/02, Rink. p. II‑4251, 81 ir 82 punktai).
Norint atsakyti į klausimą, ar tas pats taikytina sprendimui atsisakyti perduoti bylą, kuriuo, priešingai, toks prašymas netenkinamas,
reikia apžvelgti pagrindinius Bendrojo Teismo argumentavimo, dėl kurio buvo prieita prie tokios išvados, etapus.
Dėl tiesioginės sąsajos Bendrasis Teismas pažymėjo, kad sprendimo perduoti bylą tiesioginė pasekmė yra koncentracijos ar jos
dalies išimtinės kontrolės teisės perdavimas to prašiusiai nacionalinei konkurencijos institucijai, kuri sprendimą priima
remdamasi savo nacionaline konkurencijos teise. Kadangi priėmus sprendimą perduoti bylą pasikeičia koncentracijos sandorio
teisėtumo vertinimo kriterijai ir taikoma procedūra, kartu pasikeičia trečiųjų asmenų teisinė padėtis, nes Komisija nebeturi
galimybės išnagrinėti sandorio teisėtumo Sąjungos teisės požiūriu. Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad šiam teiginiui
įtakos neturi tai, ar nacionalinėje konkurencijos teisėje, kuri tampa taikytina priėmus sprendimą perduoti bylą, suteikiamos
Sąjungos teisėje garantuojamoms teisėms analogiškos procesinės teisės, nes priėmus tokį sprendimą bet kuriuo atveju tretieji
asmenys netenka procesinių teisių, kurias jiems suteikia 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų
tarp įmonių kontrolės (OL L 275, 1990, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 31) 18 straipsnio
4 dalis, kurios turinys yra tapatus Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalies turiniui. Be to, Bendrasis Teismas manė,
kad priėmus sprendimą perduoti bylą tretieji asmenys negali jame ginčyti nacionalinės valdžios institucijų vertinimų, o kai
byla neperduodama, Komisijos vertinimus jame ginčyti galima (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Royal Philips Electronics prieš Komisiją
280–287 punktus ir minėto Sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
57–65 punktus).
Dėl konkrečios sąsajos Bendrasis Teismas, be kita ko, nagrinėjo, ar tuo atveju, kai byla neperduodama, koncentracija suinteresuoti
tretieji asmenys turi teisę būti išklausyti pagal Reglamento Nr. 4064/89 18 straipsnio 4 dalį. Konstatavęs, kad tokią teisę
jie turi, Bendrasis Teismas nusprendė, kad sprendimas perduoti bylą, kuris iš trečiųjų asmenų atima galimybę jame ginčyti
vertinimus, kuriuos jie būtų galėję ginčyti, jei byla nebūtų perduota, daro konkretų poveikį tokiems tretiesiems asmenims,
lygiai taip pat, kaip jiems darytų poveikį koncentraciją leidžiantis sprendimas, kai byla neperduodama (šiuo klausimu žr.
minėto Sprendimo
Royal Philips Electronics prieš Komisiją
295 ir 297 punktus ir minėto Sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
74, 76 ir 79 punktus).
Todėl reikia konstatuoti, kad, pripažindamas trečiojo asmens pareikšto ieškinio dėl sprendimo perduoti bylą priimtinumą, Bendrasis
Teismas rėmėsi dviem argumentais: kad Sąjungos teisėje pripažįstamos, pirma, šių asmenų procesinės teisės per Komisijos koncentracijos
tyrimo procedūrą ir, antra, teisminė apsauga ginčijant galimus šių teisių pažeidimus.
Sprendimas atsisakyti perduoti bylą nekelia jokio pavojaus šioms procesinėms teisėms ir teisminei apsaugai, bet, priešingai,
garantuoja tretiesiems Bendrijos masto koncentracija suinteresuotiems asmenims, kad, pirma, Komisija ją išnagrinės pagal Sąjungos
teisę ir, antra, Bendrasis Teismas bus kompetentingas teismas nagrinėti galimą ieškinį dėl Komisijos sprendimo užbaigti procedūrą.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovės teisė pareikšti ieškinį negali būti grindžiama pagal analogiją taikant šio sprendimo 75 punkte
primintą teismo praktiką.
Dėl ieškovės argumento, kad sprendimas atsisakyti perduoti bylą pakeičia sąlygas, kuriomis turi būti nagrinėjama koncentracija,
reikia priminti, jog Reglamento Nr. 139/2004 9 straipsnio 9 dalyje valstybei narei suteikiama teisė pareikšti ieškinį, kad
būtų taikoma jos nacionalinė konkurencijos teisė. Tačiau šiuo reglamentu sukurtoje Bendrijos masto koncentracijų kontrolės
sistemoje nėra nieko, kas leistų teigti, jog ieškovė turi teisę ginčyti sprendimą atsisakyti perduoti bylą dėl to, kad jis
neleidžia koncentracijos ir teisių gynimo priemonių, nukreiptų prieš sprendimą, kuriame tiriama koncentracija, nagrinėti pagal
valstybės narės teisę, o ne pagal Sąjungos teisę.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškinio dėl sprendimo atsisakyti perduoti bylą priimtinumo negali lemti tai, kad atitinkamoje
nacionalinėje teisėje ieškovei galėtų būti suteiktos platesnės procesinės teisės ir (ar) teisminė apsauga nei numatytosios
Sąjungos teisėje. Iš tikrųjų pagal teisinio saugumo principą ieškinio Sąjungos teisme priimtinumo negalima padaryti priklausomo
nuo to, ar valstybės narės, kurios nacionalinė valdžios institucija nesėkmingai prašė perduoti bylą, teisinėje sistemoje tretiesiems
asmenims suteikiamos platesnės nei Sąjungos teisėje numatytos procesinės teisės ir (ar) teisminė apsauga. Šiuo atžvilgiu reikia
pažymėti, kad šių procesinių teisių ir teisminės apsaugos apimtis priklauso nuo daugybės faktorių, kurie, viena vertus, yra
sunkiai palyginami ir, kita vertus, yra sunkiai kontroliuojamo teisėkūros ir teismo praktikos vystymosi rezultatas.
Be to, pats ieškinio dėl panaikinimo, pareikšto Sąjungos teisme, tikslas yra užtikrinti Sąjungos teisės laikymąsi, neatsižvelgiant
į ja suteikiamų procesinių teisių ir teisminės apsaugos apimtį, o ne reikalauti galbūt platesnės apsaugos pagal nacionalinę
teisę.
Remiantis šiais argumentais ieškovės reikalavimą, kuriuo siekiama panaikinti sprendimą atsisakyti perduoti bylą, o kartu ir
visą ieškinį reikia pripažinti nepriimtinais.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Be to, pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečią pastraipą Bendrasis Teismas gali nurodyti,
kad į bylą įstojusi šalis padengtų savo bylinėjimosi išlaidas.
Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti savo bei Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal šios reikalavimus. EDF padengia
savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2.
Association belge des consommateurs test‑achats ASBL
padengia savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Électricité de France (EDF)
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Moavero Milanesi
Wahl
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2011 m. spalio 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.