CELEX: 62006TJ0208
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Marknaden för metakrylat
Beslut i vilket en överträdelse konstateras av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet
Begreppet en enda överträdelse
Överträdelsens varaktighet
Böter
Överträdelsens allvar
Förmildrande omständigheter

Bakgrund till tvisten
I kommissionens beslut K(2006) 2098 slutlig av den 31 maj 2006 angående ett förfarande med tillämpning av artikel 81 EG och
artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/F/38.645 – Metakrylat) (nedan kallat det angripna beslutet) konstaterade Europeiska
gemenskapernas kommission bland annat att ett antal företag hade åsidosatt artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet (EES) genom att – under ett flertal perioder mellan den 23 januari 1997 och den 12 september 2002
– delta i en rad konkurrensbegränsande avtal och samordnade förfaranden inom metakrylatsektorn vilka omfattade hela EES (artikel 1
i det angripna beslutet).
Enligt det angripna beslutet rörde det sig om en enda, fortlöpande överträdelse som avsåg följande tre produkter av polymetylmetakrylat
(nedan kallat PMMA): formmassor, massiva plattor och sanitetsgods. Det framgår av det angripna beslutet att dessa tre PMMA-produkter
visserligen är fysiskt och kemiskt olika och har olika användningsområden, men att de ändå kan betraktas som en homogen produktgrupp
eftersom samma råvara används, nämligen metylmetakrylat (nedan kallat MMA) (skälen 4–8 i det angripna beslutet).
Enligt det angripna beslutet bestod överträdelsen i att deltagarna diskuterade priser och kom överens om, genomförde och övervakade
prisavtal antingen i form av prishöjningar eller åtminstone genom en stabilisering av befintliga priser. De diskuterade om
extra kostnader för tjänster skulle föras över på kunderna. De utbytte kommersiellt viktig och konfidentiell marknads- eller
företagsrelevant information. De deltog i regelbundet återkommande möten och hade andra kontakter för att underlätta överträdelsen
(artikel 1 och skälen 1–3 i det angripna beslutet).
Det angripna beslutet var riktat till Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG och Para-Chemie GmbH (nedan tillsammans kallade Degussa-bolagen),
till Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (tidigare Atofina SA), Altuglas International SA och Altumax Europe SAS (nedan
tillsammans kallade Atofina-bolagen), till Lucite International Ltd och Lucite International UK Ltd (nedan tillsammans kallade
Lucite-bolagen), till ICI plc samt till sökandena Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV och Quinn Plastics GmbH.
Sökandena ingår i den irländska koncernen Quinn Group Ltd, vilken den 7 maj 2004, efter den period då överträdelsen ägde rum,
förvärvade aktiekapitalet i det centrala moderbolaget i Barlo-koncernen (Barlo Group plc, därefter omdöpt till Barlo Group
Ltd) (skäl 299 i det angripna beslutet). Sökandena uppstod när verksamheten i tre tidigare bolag inom Barlo-koncernen (nedan
tillsammans kallade Barlo-bolagen) överfördes till Quinn-koncernen i januari 2005:
–        Quinn Plastics GmbH efterträdde Barlo Plastics GmbH. Enligt det angripna beslutet deltog Barlo Plastics GmbH i den otillåtna
samverkan som konstaterades i metakrylatsektorn (skäl 297 i det angripna beslutet),
–        Quinn Plastics NV efterträdde Barlo Plastics NV som var moderbolag till Barlo Plastics GmbH, och som indirekt innehade 100 procent
av det bolagets aktiekapital (skälen 38, 43 och 301 i det angripna beslutet),
–        Quinn Barlo efterträdde Barlo Group Ltd. Detta är moderbolaget i den tidigare existerande Barlo-koncernen och det innehar,
direkt eller indirekt, 100 procent av aktiekapitalet i de bolag som tidigare ingick i Barlo-koncernen (skälen 300 och 301
i det angripna beslutet).
Det angripna beslutet var riktat till samtliga tre sökande. Kommissionen hade nämligen konstaterat att Quinn Barlo och Quinn
Plastics NV bar ansvaret för hur Quinn Plastics GmbH (tidigare Barlo Plastics GmbH) hade agerat under den tid som överträdelsen
pågick (skälen 301 och 304 och artikel 1 i det angripna beslutet).
Den utredning som ledde fram till det angripna beslutet föranleddes av att Degussa-bolagen den 20 december 2002 ingav en ansökan
om immunitet med stöd av kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 och immunitet mot böter och nedsättning av böter
i kartellärenden (EGT C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).
De 25 och 26 mars 2003 gjorde kommissionen inspektioner i Atofina-, Barlo-, Degussa- och Lucite-bolagens lokaler (skäl 59
i det angripna beslutet). Efter inspektionerna ingav Atofina- och Lucite-bolagen den 3 april respektive den 11 juli 2003 var
sin ansökan om immunitet mot böter eller nedsättning av böter med stöd av meddelandet om samarbete (skälen 60 och 66 i det
angripna beslutet). Den 18 oktober 2004 ingav ICI en ansökan om nedsättning av bötesbeloppet med stöd av meddelandet av samarbete
(skäl 83 i det angripna beslutet). Barlo-bolagen lämnade inte in någon ansökan med stöd av det ovannämnda meddelandet.
Den 9 april 2003 och den 29 juli 2004 begärde kommissionen in upplysningar från Barlo-bolagen vid ett flertal tillfällen med
stöd av artikel 11 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81
EG] och [82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204), därefter med stöd av artikel 18 enligt rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002
om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) (skälen 62–79 i det angripna beslutet).
Den 17 augusti 2005 antog kommissionen ett meddelande om invändningar beträffande en enda, fortlöpande överträdelse som avsåg
MMA, formmassor i PMMA, massiva plattor i PMMA och sanitetsgods i PMMA. Kommissionen skickade meddelandet till bland annat
sökandena och Quinn Plastics, SA (skäl 85 i det angripna beslutet).
En förhandling ägde rum den 15 och 16 december 2005.
Mot bakgrund av de uppgifter som företagen lämnade i sina svar på meddelandet om invändningar och under det muntliga hörandet
beslutade kommissionen att ta tillbaka vissa invändningar, nämligen
–        de invändningar som hade framställts mot samtliga de företag som meddelandet av invändningar var riktat till vad gäller den
delen av överträdelsen som avsåg MMA,
–        de invändningar som hade framställts mot sökandena och Quinn Plastics, SA vad gäller formmassor i PMMA, och
–        de invändningar som hade framställts mot Quinn Plastics, SA vad gäller massiva plattor i PMMA (skäl 93 i det angripna beslutet).
Kommissionen antog det angripna beslutet den 31 maj 2006. Kommissionen konstaterade att sökandena hade deltagit i de konkurrensbegränsande
avtal och samordnade förfaranden som avses ovan i punkterna 1–3 under perioden den 30 april 1998 till den 21 augusti 2000
(artikel 1 l–n i det angripna beslutet). Kommissionen ålade dem böter på 9 miljoner euro och höll dem solidariskt ansvariga
för betalningen av dessa böter (artikel 2 e i det angripna beslutet).
När det gäller beräkningen av bötesbeloppet undersökte kommissionen hur allvarlig överträdelsen var och konstaterade först
och främst att det, med hänsyn till överträdelsens beskaffenhet och det faktum att den omfattade hela EES, rörde sig om en
mycket allvarlig överträdelse i den mening som avses i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2
i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) (skälen 319–331 i
det angripna beslutet).
Vidare ansåg kommissionen att det inom kategorin mycket allvarliga överträdelser var möjligt att variera behandlingen av företagen
för att ta hänsyn till deras faktiska ekonomiska kapacitet att i betydande utsträckning skada konkurrensen. Härvid konstaterade
kommissionen att de berörda företagen ”kunde delas in i [tre] underkategorier beroende på deras relativa betydelse för omsättningen
härrörande från försäljningen av PMMA-produkter, för vilka de deltog i kartellen”. Kommissionen fann att Barlo-bolagen, vilkas
omsättning inom EES uppgick till 66,37 miljoner euro år 2000 för massiva plattor i PMMA, skulle placeras i den tredje kategorin.
Som en del av den varierade behandlingen satte kommissionen ned utgångsbeloppet för böterna med 25 procent för sökandena.
Följande motivering lämnades (skäl 335 i det angripna beslutet):
”[K]ommissionen beaktar att det inte är uppenbart huruvida Barlo-bolagen har deltagit i de otillåtna kontakterna beträffande
formmassor i PMMA eller sanitetsgods i PMMA. Således framgår det att Barlo-bolagen inte hade kännedom om eller inte nödvändigtvis
behövde ha haft kännedom om den allmänna planen med de konkurrensbegränsande arrangemangen …”
Detta föranledde kommissionen att fastställa utgångsbeloppet för de böter som sökandena skulle åläggas till 15 miljoner euro
(skäl 336 i det angripna beslutet).
Därefter undersökte kommissionen överträdelsens varaktighet. Den konstaterar att eftersom sökandena hade deltagit i överträdelsen
under två år och tre månader skulle utgångsbeloppet räknas upp med 20 procent (10 procent per år av fullständigt deltagande)
(skälen 351–353 i det angripna beslutet). Grundbeloppet för sökandenas böter fastställdes sålunda till 18 miljoner euro (skäl 354
i det angripna beslutet).
Efter detta undersökte kommissionen huruvida det förelåg några försvårande eller förmildrande omständigheter. Den fann att
det inte förelåg någon försvårande omständighet vad gäller sökandena. Kommissionen godtog sökandenas argument att de endast
hade haft en passiv och underordnad roll i överträdelsen som en förmildrande omständighet. Följaktligen beviljade kommissionen
dem en nedsättning med 50 procent av bötesbeloppet (skälen 372–374 i det angripna beslutet).
Kommissionen godtog inga andra av de förmildrande omständigheter som sökandena gjorde gällande (skälen 375–396 i det angripna
beslutet) och fastställde således bötesbeloppet till 9 miljoner euro (skäl 397 i det angripna beslutet). Eftersom meddelandet
om samarbete inte har tillämpats i sökandenas fall är detta det slutliga bötesbeloppet.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandena har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 8 augusti 2006.
På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar förordnades referenten att tjänstgöra på tredje
avdelningen, och målet tilldelades följaktligen denna avdelning.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet
och att, som åtgärd för processledning, anmoda kommissionen att besvara vissa frågor och att ge in handlingar. Kommissionen
efterkom denna begäran inom den utsatta fristen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 10 maj 2011. Dessutom gav kommissionen
in ytterligare handlingar som svar på den begäran som nämns i punkten ovan. Handlingarna lades till akten. Då sökandena bekräftade
att de hade haft möjlighet att ta ställning till dessa handlingar under förhandlingen avslutades det muntliga förfarandet
efter förhandlingens slut.
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–        i första hand, ogiltigförklara artiklarna 1 och 2 i det angripna beslutet såvitt det rör dem,
–        i andra hand, ogiltigförklara artikel 2 i det angripna beslutet såvitt det rör dem,
–        i tredje hand, ogiltigförklara artikel 2 i det angripna beslutet såvitt de däri åläggs böter om 9 miljoner euro och sätta
ned bötesbeloppet med beaktande av de argument som har anförts till stöd för talan, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Sökandena har åberopat två grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser ett åsidosättande av artikel 81 EG. Genom
den andra grunden har sökandena gjort gällande att det föreligger ett åsidosättande av artikel 23.3 i förordning nr 1/2003,
av riktlinjerna och av proportionalitetsprincipen.

Den första grunden: Åsidosättande av artikel 81 EG
Som första grund har sökandena gjort gällande att kommissionen inte har visat på vilket sätt Barlo-bolagens beteende utgjorde
ett åsidosättande av artikel 81 EG. Grunden kan delas upp i tre delar. Genom den första grundens första del har sökandena
ifrågasatt kommissionens bedömning när det gäller fem möten på vilka det angripna beslutet grundades vad avser sökandena.
De har kritiserat kommissionen för att inte ha beaktat det faktum att de inte varit inblandade i några andra avtal eller utbyten.
Genom den första grundens andra del har sökandena gjort gällande att kommissionen inte har visat att Barlo-bolagen deltog
i ”en enda, gemensam och konkurrensbegränsande plan”. Genom den första grundens tredje del har sökandena gjort gällande att
kommissionen inte har visat att Barlo-bolagen deltagit i någon fortlöpande överträdelse.
Den första grundens första del: Felaktig bedömning av de möten och andra kontakter eller utbyten som Barlo-bolagen har varit
inblandade i
Denna del av den första grunden består av tre invändningar.
För det första har sökandena anfört att även om Barlo-bolagen var närvarande vid fyra av de fem berörda mötena (nämligen de
möten som hölls i Tyskland i Dernbach i april 1998, i Darmstadt den 29 juni 1998, i Heidelberg den 24 februari 2000 och i
Deidesheim den 21 augusti 2000) så har kommissionen inte visat att Barlo-bolagens närvaro vid dessa möten utgjorde någon betydande
restriktion av konkurrensen eller något åsidosättande av artikel 81 EG. Vidare har sökandena bestritt att Barlo-bolagen var
närvarande vid det femte mötet, nämligen det som hölls i Barcelona i maj–juni 1999. De anser att kommissionen inte har visat
att något sådant möte har ägt rum. Slutligen har sökandena gjort gällande att kommissionen inte har beaktat det faktum att
den inte har visat att sökandena varit inblandade i några andra konkurrensbegränsande kontakter eller utbyten bortsett från
närvaron av en företrädare för Barlo-bolagen vid de ovannämnda fyra mötena.
–       De fyra möten som det har medgetts att Barlo-bolagen närvarade vid
Sökandena har bestritt att de har åsidosatt artikel 81 EG genom att en företrädare för Barlo-bolagen deltog i de fyra mötena.
Dels har de vänt sig mot den beskrivning av dessa möten som lämnas i det angripna beslutet. Det saknas tillräcklig bevisning
för den beskrivningen. Dels har sökandena anfört att det fanns en ”legitim förklaring” till Barlo-bolagens beteende. De har
påpekat att de intressen som företräddes av deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan inte nödvändigtvis sammanföll
med Barlo-bolagens intressen, eftersom Barlo-bolagen inte var verksamma vare sig på MMA-området eller på området för samtliga
PMMA-produkter. Sökandena har anfört att eftersom Barlo-bolagens prisstrategi var oförenlig med målen med samverkan och eftersom
Barlo-bolagens marknadsandel ökade ville deltagarna i samverkan sannolikt pröva om Barlo-bolagen kunde tas med i samverkan
genom att bjuda in Barlo-bolagen till möten med en ”oskyldig” dagordning eller vid tillfällen då inget möte var inplanerat.
Bevisningen i kommissionens akt visar att dessa försök misslyckades och att Barlo-bolagen har fortsatt att driva sin egen
företagsstrategi för att öka sin marknadsandel.
Tribunalen erinrar först och främst om att det framgår av artikel 1 i det angripna beslutet att sökandena har åsidosatt artikel 81 EG
och artikel 53 i EES-avtalet ”genom att delta … i en rad avtal och samordnade förfaranden inom metakrylatsektorn som omfattade
hela EES och bestod i diskussioner om priser samt överenskommelser om, genomförande av och övervakning av prisavtal antingen
i form av prishöjningar eller åtminstone genom en stabilisering av befintliga priser. Det fördes diskussioner om huruvida
extra kostnader för tjänster skulle föras över på kunderna, och deltagarna utbytte kommersiellt viktig och konfidentiell marknads-
eller företagsrelevant information. De deltog i regelbundet återkommande möten och hade andra kontakter för att underlätta
överträdelsen och för att övervaka genomförandet.”
Enligt artikel 81.1 EG är alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan
påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen
inom den gemensamma marknaden oförenliga med den gemensamma marknaden och förbjudna.
Enligt fast rättspraxis omfattar begreppen avtal och samordnat förfarande, vilka avses i artikel 81.1 EG, olika former av
samförstånd som är av samma art och som endast skiljer sig åt vad avser deras intensitet och i vilka former de kommer till
uttryck (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkterna 131
och 132, och av den 4 juni 2009 i mål C‑8/08, T‑Mobile Netherlands m.fl., REG 2009, s. I‑4529, punkt 23).
För att det ska vara fråga om ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG är det tillräckligt att de aktuella företagen
har gett uttryck för sin gemensamma vilja att agera på marknaden på ett bestämt sätt (förstainstansrättens dom av den 17 december 1991
i mål T‑7/89, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II‑1711, svensk specialutgåva, volym 11, s. II‑83, punkt 256,
och av den 20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkt 199).
Begreppet samordnat förfarande avser en form av samordning mellan företag som, utan att ha drivits så långt som till genomförande
av ett avtal i snäv bemärkelse, innebär att konkurrensens risker medvetet ersätts med ett praktiskt samarbete dem emellan
(domstolens dom i det ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 115, och av den 8 juli 1999
i mål C‑199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4287, punkt 158).
Artikel 81.1 EG hindrar strikt att det förekommer direkta eller indirekta kontakter mellan sådana aktörer, kontakter som är
ägnade att antingen påverka en faktisk eller potentiell konkurrents beteende på marknaden eller för en sådan konkurrent avslöja
det beteende man har beslutat om eller överväger att själv tillämpa på marknaden, när dessa kontakter har till syfte eller
resultat att utmynna i konkurrensvillkor som inte motsvarar de normala villkoren på den relevanta marknaden (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 115–117, och domen i
det ovan i punkt 34 nämnda målet T‑Mobile Netherlands m.fl., punkt 33).
Av detta följer bland annat att utbyte av information mellan konkurrenter kan strida mot konkurrensbestämmelserna när detta
utbyte mildrar eller undanröjer graden av osäkerhet om den relevanta marknadens funktion och följaktligen begränsar konkurrensen
mellan företagen (domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet T‑Mobile Netherlands m.fl., punkt 35).
Vid bedömningen av om ett samordnat förfarande är förbjudet enligt artikel 81.1 EG är det dessutom överflödigt att ta hänsyn
till dess faktiska resultat när det framgår att syftet med förfarandet är att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen
på den gemensamma marknaden. Således är det inte nödvändigt att undersöka vad ett samordnat förfarande har för resultat, om
det redan framgår att det har ett konkurrensbegränsande syfte (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 34
nämnda målet T‑Mobile Netherlands m.fl., punkt 29 och där angiven rättspraxis).
Dessutom konstaterar tribunalen att begreppet samordnat förfarande – förutom samordning mellan de berörda företagen – visserligen
även förutsätter ett beteende på marknaden som följer på denna samordning och ett orsakssamband mellan dessa båda rekvisit.
Såvida motsatsen inte bevisas, vilket det åvilar de berörda aktörerna att göra, måste det emellertid antas att de företag
som deltar i samordningen och som fortsätter att vara aktiva på marknaden tar hänsyn till informationsutbytet med sina konkurrenter
när de bestämmer sitt beteende på denna marknad (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet
T‑Mobile Netherlands m.fl., punkt 51 och där angiven rättspraxis).
När det gäller en komplex överträdelse, i vilken flera producenter varit inblandade under många år och som syftat till att
åstadkomma en gemensam reglering av marknaden, kan det inte krävas att kommissionen, i förhållande till varje företag och
vid varje tidpunkt, ska kunna kvalificera överträdelsen som antingen avtal eller samordnat förfarande, i synnerhet som artikel 81 EG
under alla omständigheter omfattar båda dessa slag av överträdelse (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 34
nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 111–114, och förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i
de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl
Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkt 696).
Den dubbla kvalificeringen av en och samma överträdelse som ”avtal och samordnat förfarande” ska i ett sådant sammanhang anses
gälla ett sammansatt förhållande som innefattar faktiska omständigheter av vilka vissa kan kvalificeras som avtal och andra
som samordnade förfaranden i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Det föreskrivs ingen särskild kvalificering i denna bestämmelse
av detta slag av komplexa överträdelser (domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Hercules Chemicals mot kommissionen, punkt 264,
och domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 187).
Beträffande bevisningen för en överträdelse erinrar tribunalen om att det ankommer på kommissionen att anföra den bevisning
som krävs för att visa att sådana faktiska omständigheter som utgör en överträdelse av artikel 81.1 EG har förelegat (domstolens
dom av den 17 december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I‑8417, punkt 58). Härvid ska
kommissionen förebringa exakt och samstämmig bevisning för att styrka att överträdelsen har ägt rum (se förstainstansrättens
dom av den 6 juli 2000 i mål T‑62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2707, punkt 43 och där angiven rättspraxis,
och av den 8 juli 2008 i mål T‑54/03, Lafarge mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 55).
Emellertid behöver varje del av den bevisning som kommissionen företett inte nödvändigtvis uppfylla dessa kriterier med avseende
på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla de indicier som institutionen åberopat
uppfyller detta krav (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00,
JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2501, punkt 180 och där angiven rättspraxis).
De indicier som kommissionen åberopar i sitt beslut för att styrka att ett företag åsidosatt artikel 81.1 EG ska inte beaktas
vart och ett för sig, utan som en helhet (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T‑53/03, BPB mot kommissionen,
REG 2008, s. II‑1333, punkt 185 och där angiven rättspraxis).
Det ska också beaktas att konkurrensbegränsande verksamhet sker i det fördolda och att förekomsten av ett konkurrensbegränsande
förfarande eller avtal i de allra flesta fall måste härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas
tillsammans kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett, när någon annan hållbar förklaring saknas
(domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P,
Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkterna 55–57).
Enligt fast rättspraxis behöver kommissionen endast visa att det berörda företaget har deltagit i möten under vilka konkurrensbegränsande
avtal slutits, utan att öppet ha motsatt sig detta, för att styrka att nämnda företag har deltagit i den konkurrensbegränsande
samverkan. När deltagandet i sådana möten väl har visats, åligger det detta företag att anföra omständigheter som visar att
företaget deltog i nämnda möten utan någon som helst konkurrensfientlig inställning, genom att styrka att företaget förklarat
för sina konkurrenter att det deltog i mötena med en annan inställning än dessa (domarna i det ovan i punkt 36 nämnda målet
Hüls mot kommissionen, punkt 155, i det ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 96, och i
de ovan i punkt 46 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 81).
Skälet för denna rättsprincip är att ett företag, genom att delta i nämnda sammanträde utan att öppet ta avstånd från det
som där avhandlas, ger övriga deltagare intryck av att det instämmer i vad som beslutas på sammanträdet och att företaget
kommer att rätta sig därefter (domen i de ovan i punkt 46 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 82).
Den omständigheten att ett företag underlåter att rätta sig efter resultaten av ett möte med konkurrensbegränsande syfte innebär
inte heller att företagets ansvar på grund av att det har deltagit i överenskommelsen bortfaller, så länge det inte öppet
tagit avstånd från mötets innehåll (domen i de ovan i punkt 46 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen,
punkt 85).
Det har slagits fast att begreppet öppet avståndstagande såsom ansvarsbefriande faktor ska tolkas restriktivt. Framför allt
kan det förhållandet att en aktör förhåller sig tyst under ett möte vid vilket ett olagligt samförstånd uppnås i en viss prispolitisk
fråga inte jämföras med ett klart och tydligt avståndstagande (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av
den 5 december 2006 i mål T‑303/02, Westfalen Gassen Nederland mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4567, punkterna 103 och 124).
Det ska dock även påpekas att ovannämnda rättspraxis avseende tyst samtycke vilar på premissen att det berörda företaget har
deltagit i möten under vilka konkurrensbegränsande avtal slutits (domen i de ovan i punkt 46 nämnda förenade målen Aalborg
Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 81) eller sammanträden som var uppenbart konkurrensfientliga (domen i det ovan i punkt 36
nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkt 155). Följaktligen kan nämnda rättspraxis inte tillämpas när det inte föreligger
klar och övertygande bevisning för att ett möte var konkurrensfientligt (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 12 september 2007 i mål T‑36/05, Coats Holdings och Coats mot kommissionen, ej publicerat i rättsfallssamlingen,
punkt 91).
Vad gäller sökandenas argument avseende bevisvärdet hos de förklaringar som har lämnats inom ramen för de ansökningar som
har gjorts med stöd av meddelandet om samarbete, erinrar tribunalen om att det enligt fast rättspraxis inte finns någon bestämmelse
eller allmän princip i unionsrätten enligt vilken kommissionen inte mot ett visst företag får åberopa förklaringar som har
lämnats av andra företag som är föremål för utredning (domen i den ovan i punkt 41 nämnda domen Limburgse Vinyl Maatschappij
m.fl. mot kommissionen, punkt 512). De förklaringar som har lämnats med anledning av meddelandet om samarbete kan således
inte anses sakna bevisvärde endast av den anledningen (domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet Lafarge mot kommissionen,
punkterna 57 och 58).
En viss vaksamhet mot uppgifter som de huvudsakliga deltagarna i en lagstridig konkurrensbegränsande samverkan lämnat frivilligt
kan vara på sin plats, då deltagarna skulle kunna tänkas vilja förminska betydelsen av sin egen del i överträdelsen och förstora
betydelsen av de andras. Med beaktande av den inneboende logiken i det förfarande som föreskrivs i meddelandet om samarbete
konstaterar tribunalen emellertid att en begäran om att få komma i åtnjutande av detta meddelande för att få till en minskning
av bötesbeloppet nämligen inte med nödvändighet ger upphov till ett behov av att förvanska bevisningen avseende övriga deltagare
i den påtalade konkurrensbegränsande samverkan. Att försöka vilseleda kommissionen kan nämligen leda till att företagets uppriktighet
och samarbetsvilja kan komma att ifrågasättas, och detta riskerar därmed att inte kunna dra full fördel av meddelandet om
samarbete (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål T‑120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006,
s. II‑4441, punkt 70, och domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 58).
Tribunalen anser i synnerhet att om någon medger att han eller hon gjort sig skyldig till en överträdelse och därmed tillstår
omständigheter som ligger utanför vad som skulle gå att sluta sig till direkt utifrån de ifrågavarande handlingarna, utvisar
detta förhållande, om inte motsatsen framgår av särskilda omständigheter, att denne har beslutat sig för att säga sanningen.
Uttalanden som går emot den som avgett dem ska sålunda i princip anses utgöra särskilt trovärdig bevisning (förstainstansrättens
dom i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 211 och 212, av den 26 april 2007
i de förenade målen T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 och T‑136/02, Bolloré m.fl.
mot kommissionen, REG 2007, s. II‑947, punkt 166, och i det ovan i punkt 43 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 59).
Enligt fast rättspraxis kan ett uttalande från ett företag som anklagas för att ha deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan,
vars exakthet har bestritts av flera företag som också anklagas för att ha deltagit, likväl inte betraktas som ett tillräckligt
bevis för att dessa andra företag har gjort sig skyldiga till en överträdelse om detta inte styrks genom annan bevisning (förstainstansrättens
dom i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 219, av den 25 oktober 2005 i
mål T‑38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II‑4407, punkt 285, och domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet
Lafarge mot kommissionen, punkt 293).
För att fastställa vilket bevisvärde som ska tillskrivas de förklaringar som har lämnats av de företag som har ingett en ansökan
med stöd av meddelandet om samarbete, beaktar tribunalen framför allt att det föreligger betydande samstämmiga uppgifter som
styrker förklaringarnas riktighet (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen JFE Engineering
m.fl. mot kommissionen, punkt 220, och domen i det ovan i punkt 53 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 70)
och att det saknas indikationer på att dessa företag skulle tendera att förminska betydelsen av sin egen del i överträdelsen
och förstora betydelsen av de andra företagens del (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet
Lafarge mot kommissionen, punkterna 62 och 295).
När det gäller frågan om hur långt domstolsprövningen sträcker sig i det förevarande fallet erinrar tribunalen om att när
en talan om ogiltigförklaring av ett beslut som fattats med stöd av artikel 81.1 EG väckts vid tribunalen ska denna, enligt
fast rättspraxis, generellt göra en fullständig prövning av huruvida förutsättningarna för tillämpning av artikel 81.1 EG
är uppfyllda (se förstainstansrättens dom av den 26 oktober 2000 i mål T‑41/96, Bayer mot kommissionen, REG 2000, s. II‑3383,
punkt 62 och där angiven rättspraxis).
Den omständigheten att domstolen anser att det föreligger tveksamhet ska dessutom gagna det företag till vilket beslutet om
en överträdelse är riktat i enlighet med principen om presumtionen för den anklagades oskuld. Då det rör sig om en allmän
princip i unionsrätten ska den tillämpas bland annat i förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag
och som kan leda till ålägganden av böter eller viten (domen i det ovan i punkt 36 nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkterna 149
och 150).
Sökandenas argument att kommissionen inte har visat att Barlo-bolagens deltagande i de fyra mötena utgjorde ett åsidosättande
av artikel 81 EG ska prövas mot bakgrund av dessa allmänna hänsynstaganden.
Det första mötet, som ägde rum i april 1998 i Dernbach, beskrevs på följande sätt i skäl 151 i det angripna beslutet:
”Det andra av de möten som nämns ovan i skäl 144 ägde rum i april 1998 på hotell … i Dernbach. Enligt Atofina-bolagen handlade
detta möte också om genomförandet av de nya prisstrukturerna i Tyskland, och deltagarna antog åtgärder för att säkerställa
att dessa prisstrukturer fungerade och tillämpades, framför allt vad gäller tillämpningen av högre priser för små kvantiteter
och minskning av de kostnader som skulle övervältras på kunderna … Barlo-bolagen bekräftar att detta möte har hållits och
att [B.] var närvarande. Barlo-bolagen uppger vidare att syftet med mötet från början var att behandla frågor beträffande
marknadens utveckling men att dagordningen i själva verket utvidgades till att omfatta tillkännagivandet av nya prisstrukturer
i form av övervältring av högre kostnader för tjänster på kunderna. Då deltagarna inte lyckades nå en överenskommelse om hur
kunderna skulle faktureras för kostnaderna för tjänster gjorde Barlo-bolagen efter detta möte inte något försök att höja genomsnittspriset
för massiva plattor i PMMA … Även om Degussa-bolagen visserligen anser att det är möjligt att detta möte är identiskt med
det möte den 16 mars 1998 som nämns ovan i skäl 148 … drar kommissionen, på grundval av de förklaringar som har avgetts av
Atofina- och Barlo-bolagen, slutsatsen att det möte som nämns i det skälet i själva verket ägde rum i april 1998.”
Det följer av handlingarna, liksom av lydelsen i skäl 151 i det angripna beslutet, att kommissionen tog fasta på två saker
vid fastställandet av mötets innehåll: dels en förklaring som Atofina-bolagen lämnade inom ramen för sin ansökan med stöd
av meddelandet om samarbete, dels sökandenas svar på meddelandet om invändningar.
Mot bakgrund av dessa uppgifter ska det för det första konstateras att det är styrkt att mötet hade ett uppenbart konkurrensfientligt
syfte.
Dels stämmer inte sökandenas påstående att den beskrivning som har lämnats av B. utgör det enda beviset för att mötet var
konkurrensfientligt. Det framgår nämligen av Atofina-bolagens förklaring att syftet med mötet var att säkerställa att de nya
prisstrukturerna fungerade och tillämpades. Ett sådant syfte måste anses vara uppenbart konkurrensfientligt. Endast den omständigheten
att det rör sig om en allmän beskrivning av flera möten föranleder inte någon annan bedömning.
Dels konstaterar tribunalen att sökandena inte har ifrågasatt riktigheten av den beskrivning som deras egen företrädare B.
har lämnat. Av denna beskrivning framgår det dock också, trots att sökandena har hävdat motsatsen, att det rörde sig om ett
möte om en konkurrensbegränsande samverkan. Av den beskrivningen framgår nämligen att det förekom ett tillkännagivande av
de nya prisstrukturerna och att dessa nya prisstrukturer diskuterades, även om deltagarna, enligt B., inte nådde någon överenskommelse
i den frågan. Att diskussionerna enligt B. inte ledde fram till någon överenskommelse påverkar inte det faktum att mötet var
uppenbart konkurrensfientligt, eftersom det i vilket fall som helst förekom ett utbyte av kommersiellt känslig information.
Dessutom framhåller tribunalen att dessa två delar bekräftar varandra sinsemellan, framför allt vad gäller diskussionerna
om ”de nya prisstrukturerna” och Barlo-bolagens närvaro vid dessa diskussioner. Under dessa förhållanden kan Atofina-bolagens
uppgifter om att andra företag var närvarande vid mötet, företag vilkas närvaro inte nämndes i det angripna beslutet, inte
vederlägga kommissionens slutsats vad gäller sökandena.
De uppgifter som Degussa-bolagen lämnade i sitt svar på meddelandet om invändningar gör dessutom inte att Atofina-bolagens
och B.:s beskrivning ska ifrågasättas. Degussa-bolagen uppgav endast att de inte särskilt kunde bekräfta att ett möte hade
ägt rum i april 1998 samtidigt som de framhöll att de inte kunde utesluta att så var fallet. Degussa-bolagen angav att det
var möjligt att det rörde sig om samma möte som det som ägde rum den 16 mars 1998. Det ska dock framhållas att Degussa-bolagen,
vilket framgår av fotnot 92 i det angripna beslutet, även nämnde att en företrädare för Barlo-bolagen hade varit närvarande
vid det sistnämnda mötet.
I en senare förklaring som lämnats som svar på en begäran om upplysningar från kommissionen angav Atofina-bolagen inte längre
att mötet hade ägt rum i april utan den 16 mars 1998, samtidigt som de bekräftade att den beskrivning som de lämnat var riktig.
Denna osäkerhet kring det exakta datumet för mötet innebär dock inte att sökandena befrias från ansvar med tanke på vilka
uppgifter de själva har lämnat i sina förklaringar och med hänsyn till att den tidpunkt som har fastställts, det vill säga
april 1998 i stället för den 16 mars 1998, är till sökandenas fördel eftersom kommissionen har fastställt att de ska anses
ha börjat delta i överträdelsen vid detta datum (sista dagen i april månad).
När det gäller bedömningen av Barlo-bolagens beteende under mötet i Dernbach, erinrar tribunalen om att sökandena inte har
förnekat att vederbörande var närvarande vid det mötet och inte har hävdat att företrädaren öppet tog avstånd från det som
avhandlades på mötet (se ovan punkt 47).
Barlo-bolagens blotta närvaro vid mötet räcker under dessa förhållanden för att konstatera att deras beteende stred mot artikel 81
EG, eftersom det vid mötet, enligt vad som framgår ovan, åtminstone förekom diskussioner om priser och mötet således ska kvalificeras
som uppenbart konkurrensfientligt (se ovan punkterna 37 och 38). I den situationen borde B., till skillnad från vad sökandena
har gjort gällande, ha insett att han deltog i ett möte om konkurrensbegränsande samverkan och öppet ha tagit avstånd från
detta (se ovan punkterna 47, 48 och 51).
Att Barlo-bolagen inte ska ha genomfört några prishöjningar efter mötet innebär inte, även om det skulle vara styrkt, att
sökandenas ansvar ska ifrågasättas (se ovan punkt 49). I vilket fall som helst har sökandena inte visat att Barlo-bolagen
inte, vid sitt agerande på marknaden, har beaktat den information som utbyttes under mötet (se ovan punkt 40).
Sökandena har inte bestritt att det andra mötet, den 29 juni 1998 i Darmstadt, som behandlas i skäl 155 i det angripna beslutet,
var konkurrensfientligt till sin karaktär. Däremot anser de att det inte är styrkt att Barlo-bolagen hade för avsikt att genom
sitt eget agerande bidra till att uppnå de övriga deltagarnas gemensamma målsättningar och att Barlo-bolagens närvaro vid
mötet således inte kan kvalificeras som ett åsidosättande av artikel 81 EG.
Sökandena kan emellertid inte vinna framgång med detta argument.
Det räcker att konstatera att det framgår av beskrivningen av mötet i skäl 155 i det angripna beslutet, vilken sökandena inte
har bestritt, att det rörde sig om ett uppenbart konkurrensfientligt möte. Enligt den rättspraxis som avses ovan i punkt 47,
ankom det under sådana omständigheter på Barlo-bolagen att öppet ta avstånd från det som avhandlades på mötet.
Tribunalen konstaterar framför allt att det faktum att Barlo-bolagen inte indikerade att de skulle ändra sin prisstrategi
(slutet av skäl 155 i det angripna beslutet) inte kan betraktas som ett öppet avståndstagande (se ovan punkt 50).
På samma sätt underkänner tribunalen argumentet att deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan hade bjudit in Barlo-bolagen
till mötet i syfte att få dem att bli en del av samverkan och att detta försök misslyckades. Eftersom det inte föreligger
något öppet avståndstagande kan det inte anses visat att Barlo-bolagen inte har fått övriga deltagare att tro att de anslöt
sig till eller underkastade sig vad som där hade beslutats, vilket sökandena har gjort gällande.
Sökandena har anfört att det här var det första mötet avseende prisförhandlingar som en företrädare för Barlo-bolagen var
närvarande vid och att denne inte hade väntat sig att mötet skulle vara konkurrensfientligt. Vidare har de uppgett att Barlo-bolagen
helt har förnekat aktivt deltagande i mötet och att det inte har visats att Barlo-bolagen ändrade sin prisstrategi efter mötet.
De har också gjort gällande att Barlo-bolagens företrädare inte nämns i det angripna beslutet vad gäller något uppföljningsmöte.
Tribunalen konstaterar att samtliga dessa argument saknar relevans. Dessutom framgår det av det ovan anförda att det här inte
var det första mötet som Barlo-bolagens företrädare deltog i. De uppgifter som Lucite-bolagen har lämnat om att så var fallet,
motsägs av de uppgifter som lämnats av Atofina-bolagen, Degussa-bolagen och sökandena själva, vilket framgår av redogörelsen
ovan.
När det gäller det tredje mötet, som ägde rum den 24 februari 2000 i Heidelberg, har sökandena uppgett att kommissionens beskrivning
i skäl 167 i det angripna beslutet inte är korrekt och att det inte rörde sig om något möte om konkurrensbegränsande samverkan
utan om ett ”oväntat” ”försök” att få till stånd ett prisavtal och att involvera Barlo-bolagen, samt att försöket misslyckades.
Tribunalen påpekar dels att skäl 167 i det angripna beslutet på ett korrekt sätt återger innehållet i den förklaring som sökandena
lämnade som svar på meddelandet om invändningar, och sökandena har inte i förevarande mål hävdat att den förklaringen skulle
vara felaktig. I motsats till vad sökandena har angett räcker det med nämnda förklaring i sig för att visa att mötet var uppenbart
konkurrensfientligt. Av den framgår nämligen otvetydigt att Degussa- och Atofina-bolagen presenterade sina nya prisstrategier
för att uppmuntra de övriga deltagarna att följa dem och att det förekom ”diskussioner” om detta mellan deltagarna. Även om
det antas att det skulle vara styrkt att dessa ”diskussioner” avslutades utan något konkret resultat, såsom sökandena har
gjort gällande, räcker det inte för att mötet inte ska betraktas som konkurrensfientligt. Mötet innehöll nämligen åtminstone
en diskussion om priser och ett utbyte av kommersiellt viktig information. Eftersom Barlo-bolagen inte öppet tog avstånd från
det som avhandlades på mötet, räcker det med den omständigheten att Barlo-bolagen närvarade vid mötet för att det ska anses
styrkt att sökandena har deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan (se ovan skälen 37 och 47–51).
Dels framhåller tribunalen att innehållet i de förklaringar som Degussa-bolagen har avgett och som på tribunalens begäran
har getts in av kommissionen (se ovan punkt 23) stöder kommissionens påstående om att företagen ”[hade] träffats för att kontrollera
tillämpningen av avtalen om prishöjningar”, att det ”under de föregående månaderna hade konstaterats att priserna på vissa
nationella marknader inte hade höjts eller endast delvis hade höjts” och att ”deltagarna också [hade] utbytt information om
marknaden”. Kommissionens påståenden, med hänvisning till skäl 117 i det angripna beslutet, att utbytet framför allt avsåg
priserna på marknaden, har dessutom stöd i den förklaring från sökandena som avses i punkten ovan. Där anges att Degussa-bolagen
och Atofina-bolagen presenterade sina nya prisstrukturer.
Med beaktande av vad sökandena i sin egen förklaring, som inte har bestritts, har uppgett beträffande mötets innehåll konstaterar
tribunalen att de inte kan vinna framgång med sina övriga argument. Bland annat saknar det relevans att företaget Repsol inte
nämns i det angripna beslutet såsom en av deltagarna i mötet, trots att dess närvaro nämns av Degussa-bolagen, eller att Lucite-bolagen
inte kan dra sig till minnes något möte som ägde rum den dagen. Samma sak gäller de argument som är baserade på att Degussa-bolagen,
i sitt svar på meddelandet om invändningar, korrigerade vissa delar av sina tidigare förklaringar. Degussa-bolagen ifrågasatte
för övrigt inte att diskussionerna mellan de inblandade företagen var konkurrensfientliga. Slutligen, vad gäller sökandenas
argument att det saknas stöd för kommissionens påstående att utbytet avsåg sådana uppgifter ”som de som nämndes … i skäl 117”,
erinrar tribunalen om att sökandena själva medgav att Degussa- och Atofina-bolagen presenterade sina nya prisstrukturer vid
mötet. Det innebär att även om det antas att utbytet av alla typer av information som nämns i skäl 117 i det angripna beslutet
inte är styrkt, påverkar det inte bedömningen att ett utbyte av kommersiellt viktig information faktiskt ägde rum vid mötet.
När det gäller det fjärde mötet, som ägde rum den 21 augusti 2000 i Deidesheim, konstaterar tribunalen att skäl 168 i det
angripna beslutet innehåller en detaljerad beskrivning av detta möte som i huvudsak är baserad på de handskrivna anteckningar
som Lucite-bolagens företrädare gjorde under mötet. Dessa anteckningar hittades i Lucite-bolagens lokaler vid inspektionen,
och där nämns bland annat en av Barlo-bolagen planerad prishöjning. Att mötet ägde rum och att det var konkurrensfientligt
bekräftades därefter av Lucite-bolagen, i samband med deras ansökan med stöd av meddelandet om samarbete, liksom av Degussa-
och Atofina-bolagen. Barlo-bolagen bekräftade sin närvaro vid mötet i fråga och mötets uppenbart konkurrensfientliga karaktär
genom att lämna följande uppgifter:
”Den 21 augusti 2000 ägde ett fjärde möte rum i Deidesheim … Det var ’elektronisk handel’ som stod på dagordningen, ett ämne
som vid den tiden diskuterades mycket vid CEFIC‑möten. Inbjudan till mötet kom på nytt från Degussa-bolagen. I stället för
att prata om elektronisk handel, ändrade Degussa- och Atofina-bolagen dagordningen för mötet för att i stället föreslå en
prishöjning för november 2000. Degussa- och Atofina-bolagen utbytte detaljerad information om sin prissättning och tillkännagav
därefter sina planer på att höja priserna i november 2000. Enligt de uppgifter som [sökandena] förfogar över godtog [B.] ingen
prishöjning …”
Mot denna bakgrund konstaterar tribunalen att det är styrkt att mötet var uppenbart konkurrensfientligt och att Barlo-bolagen
var närvarande vid detta.
Dessutom har sökandena i förevarande mål inte ifrågasatt beskrivningen i skäl 168 i det angripna beslutet. De har endast gjort
gällande att kommissionen inte har visat att Barlo-bolagens närvaro vid mötet stred mot artikel 81 EG, eftersom Barlo-bolagen
inte godtog Atofina- och Degussa-bolagens förslag. Enligt sökandena upplevde Barlo-bolagen mötet som ett ”oväntat” ”försök”
att värva dem. Sökandena har också framhållit att det saknas bevis för att Barlo-bolagen genomförde den prishöjning som det
beslutades om vid mötet, vilket sökandena anser att kommissionen har medgett, eftersom datumet för mötet överensstämmer med
slutet på sökandenas deltagande i överträdelsen.
Detta argument gör det dock inte möjligt att vederlägga kommissionens slutsats beträffande åsidosättandet av artikel 81 EG.
Argumentet att Barlo-bolagen inte godtog prishöjningarna motsägs för det första av innehållet i de handskrivna anteckningar
som gjordes av Lucite-bolagens företrädare. Innehållet bekräftades senare av Lucite-, Degussa- och Atofina-bolagen.
För det andra konstaterar tribunalen att även om det antas att Barlo-bolagen inte godtog någon prishöjning deltog de inte
desto mindre i ett uppenbart konkurrensfientligt möte – under vilket det förekom diskussioner och beslut om prishöjningar
samt utbyte av kommersiellt känslig information – utan att öppet ta avstånd från vad som där avhandlades. Sålunda är det,
enligt principerna i den rättspraxis som avses ovan i punkt 49, visat att konkurrensreglerna har överträtts. Framför allt
saknar det relevans att mötet var ”oväntat” för Barlo-bolagen och att dessa aldrig agerade i enlighet med resultaten från
mötet.
Atofina-bolagens förklaring enligt vilken ”syftet med mötet var att försöka återupprätta förtroendet mellan Degussa-/Ato[fina]-/Lucite-/Barlo-bolagen
för att kunna höja priserna” visar inte alls att mötet inte var planerat som ett möte om konkurrensbegränsande samverkan,
vilket sökandena har hävdat. Tvärtom bekräftar den snarare att mötet var uppenbart konkurrensfientligt, att Barlo-bolagen
var närvarande och att Barlo-bolagen redan hade varit inblandade i denna konkurrensbegränsande samverkan före mötet.
Mot bakgrund av det ovan anförda gjorde kommissionen en riktig bedömning när den slog fast att Barlo-bolagens deltagande i
ovannämnda fyra möten utgjorde ett åsidosättande av artikel 81 EG.
Riktigheten i denna slutsats bestrids inte av sökandenas argument att det i förevarande fall ska fästas ”särskild uppmärksamhet”
vid bevisbördan, som kommissionen skulle ha försökt kasta om, mot bakgrund av att sökandena förvärvade Barlo-bolagen fyra
år efter det att överträdelsen upphört och av det faktum att det därigenom är omöjligt för sökandena att ge in egen bevisning.
Det följer nämligen av det ovan anförda att åsidosättandet av artikel 81 EG har styrkts i enlighet med vad som stadgas beträffande
bevisfrågor i fast rättspraxis.
På samma sätt kan sökandena inte vinna framgång med de argument som de har anfört för att ersätta kommissionens förklaring
med en annan ”tänkbar förklaring”, eftersom slutsatsen ovan i punkt 88 grundar sig på den otvetydiga bevisning som kommissionen
har samlat in (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 51 nämnda målet Coats Holdings och Coats mot kommissionen,
punkterna 72 och 74).
Denna invändning kan således inte godtas.
–       Det ifrågasatta mötet i Barcelona i maj–juni 1999 (skäl 164 i det angripna beslutet)
Till skillnad från vad som är fallet med de fyra möten som behandlas ovan har sökandena bestritt att Barlo-bolagen har deltagit
i något som helst möte i maj eller i juni 1999. De hävdar dessutom att kommissionen inte har visat att något sådant möte över
huvud taget skulle ha ägt rum. Mötet påstås ha varit av ”avgörande betydelse” för dem eftersom det är länken mellan två möten
år 1998 och de två möten år 2000 vid vilka Barlo-bolagen närvarade.
I skäl 164 i det angripna beslutet angavs följande:
”I maj eller i juni 1999 ägde ett möte rum på ett hotell i Barcelona mellan företrädarna för Atofina-bolagen, ICI, Degussa-bolagen,
Barlo-bolagen och Irpen (en lokal producent). Syftet med mötet var att informera Irpen om prisavtalen och att få dem att ansluta
sig till avtalen. Det fördes också diskussioner om fastställandet av minimipriser och om minimipriser per lastpall. Mötesdeltagarna
förde diskussioner om varje enskilt land och varje enskild kund, och det fastställdes exakta tidpunkter för prishöjningarna
för varje land.”
Det framgår, såsom klagandena har konstaterat, att kommissionen inte har någon skriftlig bevisning vad gäller mötets konkurrensfientliga
karaktär och inte heller någon skriftlig bevisning som styrker att mötet över huvud taget har ägt rum eller som visar vilka
personer som deltog. Till stöd för beskrivningen av mötet hänvisade kommissionen i det angripna beslutet endast till en förklaring
från Atofina-bolagen, som avgavs i samband med den ansökan som Atofina-bolagen gjorde med stöd av meddelandet om samarbete,
och den bekräftelse som Degussa-bolagen lämnade i sitt svar på meddelandet om invändningar.
Således ska tribunalen pröva om det räcker med dessa förklaringar för att styrka att Barlo-bolagen deltog i det påstådda mötet.
Det ska i det avseendet erinras om att uttalanden som har gjorts i samband med en ansökan om förmånlig behandling spelar en
viktig roll, vilket framgår av den rättspraxis som avses i punkterna 52–54 ovan. Dessa uttalanden som gjorts i företagets
namn har ett icke förringbart bevisvärde, eftersom de medför betydande rättsliga och ekonomiska risker (se även tribunalens
dom av den 24 mars 2011 i mål T‑385/06, Aalberts Industries m.fl. mot kommissionen, REU 2011, s. II‑0000, punkt 47). Det följer
dock också av den rättspraxis som avses ovan i punkterna 53 och 55 att försiktighet ska iakttas vid bedömningen av sådana
förklaringar som ett företag som är föremål för utredning lämnar inom ramen för en ansökan med stöd av meddelandet om samarbete
och att sådana förklaringar – för det fall de har bestritts – i allmänhet inte ska godtas utan stöd.
Vid bedömningen av bevisvärdet hos sådana förklaringar som har avgetts av företag som har gett in en ansökan med stöd av meddelandet
om samarbete beaktar tribunalen framför allt huruvida det föreligger betydelsefulla samstämmiga indicier som stöder innehållet
i förklaringarna (domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 220, och
domen i det ovan i punkt 53 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 70). En förklarings trovärdighet kan
likaså, i förekommande fall, påverka hur högt kraven på det erforderliga stödet ska ställas (se, för ett liknande resonemang,
domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 220).
Sökandena har anfört att Atofina-bolagens förklaring, som avgavs inom ramen för deras ansökan med stöd av meddelandet om samarbete,
saknar bevisvärde eftersom förklaringen inte var tillräckligt precis.
Atofina-bolagen nämnde det berörda mötet som ett av en rad möten som påstås har hållits under perioden mellan sommaren 1997
och 1999 och som beskrivs på en sida i ansökan med stöd av meddelandet om samarbete, som bifogats svaromålet. Högst upp på
sidan under rubriken ”Aktörer” angav Atofina-bolagen namnen på de berörda företagen, det vill säga Atoglas, Röhm, Degussa-bolagen,
Lucite-bolagen (ICI), Repsol och Barlo-bolagen, och namnen på deras företrädare, nämligen ”W. [B.] + E. [S.] från och med
-99” när det gällde Barlo-bolagen. Vidare beskrev Atofina-bolagen ett flertal möten som hållits i Tyskland – varav två möten
i Darmstadt under våren och hösten 1998 –, i Frankrike och i Italien. I en fotnot på sidan angav Atofina-bolagen slutligen
följande:
”Maj/juni 1999
Möte på ett hotell i centrum av Barcelona: samma plus Irpen (lokal producent) och företrädarna för de lokala nätverken.
Innehållet i diskussionerna i Darmstadt och på lokal nivå:
Återförsäljarnas prisnivåer (70 procent av marknaden), fastställandet av mål för minimipriser för förädlare, fastställande
av minimipriser per lastpall.”
Till skillnad från vad sökandena har anfört, framgår det av denna förklaring både vilka som deltog i mötet och att mötet var
konkurrensfientligt. Benämningen ”samma plus Irpen” ska läsas mot bakgrund av angivandet av deltagarna i de olika möten som
nämns högst upp på sidan i Atofina-bolagens förklaring. Där står bland annat ”Barlo[:] W. [B.] + E. [S.] från och med -99”.
När det på samma sida talas om ”innehållet i diskussionerna … på lokal nivå” måste det förstås så att det syftar på bland
annat mötet i Barcelona. Enligt Atofina-bolagen diskuterades således vid detta möte fastställande av ”[å]terförsäljarnas prisnivåer”,
”fastställandet av mål för minimipriser för förädlare” och ”fastställande av minimipriser per lastpall”. Även om denna handling
inte nämns i skäl 164 i det angripna beslutet framgår det av akten att Atofina-bolagen vid ett senare tillfälle, som svar
på en begäran om upplysningar från kommissionen, lämnade kompletterande uppgifter beträffande det aktuella mötet och då uttryckligen
tog upp Barlo-bolagens företrädares närvaro vid detta möte. Dessutom preciserade Atofina-bolagen, vad gäller mötets konkurrensfientliga
karaktär, att dess ”syfte … var att utsträcka prisstrukturen till att omfatta Spanien/Portugal och övertyga de lokala producenterna
om att ansluta sig”.
Enligt Atofina-bolagens uppfattning framgår det otvetydigt att företrädaren för Barlo-bolagen var en av deltagarna i mötet
och att mötet var konkurrensfientligt.
Det ska dock också påpekas att Atofina-bolagens förklaring, såsom sökandena har påpekat, inte innehåller många preciseringar
beträffande det möte som påstås ha ägt rum i Barcelona. Det framgår till exempel inte vilket datum mötet ägde rum, eller exakt
på vilken plats, och inte heller vilka ämnen som särskilt togs upp på mötet. Preciseringar på denna punkt lämnades först i
efterhand (se ovan punkt 100). Beskrivningen av det här mötet skiljer sig från beskrivningen av de andra möten som nämns på
samma sida i förklaringen. I beskrivningen av de andra mötena anges namnen på de hotell där mötena ägde rum och de specifika
frågor som behandlades, och ibland förekommer även andra preciseringar, såsom vilket företag som har stått för hotellkostnaderna.
När det gäller det aktuella mötet innehåller förklaringen från Atofina-bolagen inte någon specifik information förutom att
en företrädare för Barlo-bolagen var närvarande.
Dessutom kan trovärdigheten av Atofina-bolagens förklaring ifrågasättas med hänsyn till kommissionens bedömning av de andra
möten som de nämnde. Av de åtta andra möten som ingick i den rad av möten som Atofina-bolagen nämnde i sin förklaring (möten
som ägde rum i september 1997 i Dernbach, i april 1998 i Dernbach, i juni 1998 i Idstein (Tyskland), på våren 1998 i Paris
(Frankrike), under sommaren 1998 i Darmstadt, på hösten 1998 i Darmstadt och två möten i Milano (Italien) eller i närheten
av Milano år 1999) är det endast två möten som Barlo-bolagen har medgett att de närvarade vid (nämligen mötet i Dernbach i
april 1998 och mötet i Darmstadt i juni 1998) och som sökandena hålls ansvariga för i det angripna beslutet. Enligt Atofina-bolagen
har dock de ”aktörer”, inklusive Barlo-bolagen, som nämns högst upp på sidan i deras förklaring deltagit i samtliga dessa
möten.
Under dessa omständigheter, då det saknas skriftlig bevisning beträffande det omtvistade mötet, är det på sin plats att vara
särskilt vaksam när det gäller Degussa-bolagens bekräftelse av Barlo-bolagens närvaro vid mötet.
Det ska genast konstateras att trovärdigheten av Degussa-bolagens bekräftelse är begränsad, med hänsyn dels till dess innehåll,
dels till de omkringliggande omständigheterna.
Degussa-bolagen bekräftade nämligen mötets ”genomförande, innehåll och deltagare” i mycket allmänna termer, och lämnade ingen
särskild information beträffande Barlo-bolagen. Den enda precisering som förklaringen innehöll avsåg mötets syfte (Irpens
anslutning till avtalen) och gällde inte särskilt Barlo-bolagen. I övrigt uppgav Degussa-bolagen uttryckligen att de inte
kunde erinra sig några detaljer och bland annat att de inte kunde ange när mötet hade ägt rum eftersom det saknades intyg
för F.:s resekostnader för denna period.
Det stöd för att Barlo-bolagen deltog i det omtvistade mötet som finns att hämta i denna förklaring är således relativt svagt.
Sökandena har anfört att bekräftelsen lämnades på ett mycket sent stadium i förfarandet, nämligen som svar på meddelandet
om invändningar. Tribunalen konstaterar att den omständigheten inte i sig gör att Degussa-bolagens förklaring ska anses sakna
bevisvärde, utan att den ska undersökas mot bakgrund av samtliga relevanta omständigheter i målet.
En sådan förklaring har dock ett lägre bevisvärde än den skulle ha haft om den hade lämnats spontant, oberoende av Atofina-bolagens
förklaring. När ett företag som lämnar in en ansökan om immunitet har vetskap om de uppgifter som kommissionen har samlat
in under sin utredning gäller den inneboende logiken i det förfarande som föreskrivs i meddelandet om samarbete – enligt vilken
varje försök att vilseleda kommissionen kan leda till att företagets uppriktighet och samarbetsvilja ifrågasätts (se ovan
punkt 53) – endast i samma utsträckning om det handlar om en spontan förklaring som har lämnats utan kännedom om kommissionens
anmärkningar. Det är möjligt att resonemanget att uttalanden som har lämnats med stöd av meddelandet om samarbete går emot
den som avgett dem och i princip ska anses utgöra särskilt trovärdig bevisning (se ovan punkt 54) inte är tillämpligt fullt
ut när det gäller ett svar på meddelandet om invändningar som har lämnats av ett företag som har ingett en ansökan om immunitet,
såsom Degussa-bolagen.
Det kan inte uteslutas att innehållet i en sådan bekräftelse är påverkat av ordalydelsen i meddelandet om invändningar, när
det som i det förevarande fallet rör sig om en allmänt hållen bekräftelse av mötets ”genomförande”, ”innehåll” och ”deltagare”.
Detta illustreras av behandlingen av två möten som enligt vad som framgår av Atofina-bolagens förklaring ägde rum i Milano
eller i närheten av Milano år 1999. Kommissionen uppgav i sitt svar på en fråga från tribunalen att den ”inte [hade] gjort
gällande [dessa] två möten som Atofina-bolagen omnämner [i sin förklaring] mot [sökandena] eftersom den andra ansökan om förmånlig
behandling, den från Degussa-bolagen, inte uttryckligen bekräftade Barlo-bolagens närvaro vid dessa möten”. Vidare angav kommissionen
att ”i punkt 160 i svaret på meddelandet om invändningar begränsade Degussa-bolagen sig till att erinra om att Atofina-bolagen,
Degussa-bolagen, Lucite-bolagen, Madreperla och Plastidit hade varit närvarande, i enlighet med vad som angavs i punkt 240
i meddelandet om invändningar”. Kommissionen förklarade emellertid inte varför den, i punkt 240 i meddelandet om invändningar,
hade valt att inte nämna Barlo-bolagen bland deltagarna i två möten i Milano eller i närheten av Milano, trots att den hade
gjort det när det gäller det omtvistade mötet i Barcelona. I båda fallen hade Barlo-bolagens närvaro tagits upp av Atofina-bolagen
i samma ordalag (”samma plus … ”). Det kan således inte uteslutas att Degussa-bolagen, när det gäller de personer som deltog
i de konkurrensfientliga mötena, i viss mån förlitade sig på lydelsen av meddelandet om invändningar i stället för att objektivt
återge de faktiska omständigheterna.
Det ska slutligen erinras om att sökandena kraftigt har bestritt att Barlo-bolagen var närvarande vid det omtvistade mötet,
samtidigt som de uttryckligen har medgett att de deltog i alla de övriga möten som de påstås ha närvarat vid i det angripna
beslutet. I det angripna beslutet nämns ingen annan bekräftelse av mötet – i vilket även ICI (numera Lucite-bolagen) liksom
företagen Repsol och Irpen deltog, enligt Atofina-bolagen – trots att även ICI och Lucite-bolagen har ingett ansökningar med
stöd av meddelandet om samarbete.
Mot bakgrund av samtliga omständigheter som har undersökts ovan och framför allt det faktum att kommissionen inte förfogar
över någon skriftlig bevisning om mötet eller några mer utförliga förklaringar beträffande Barlo-bolagens närvaro, och med
hänsyn till principen att den omständigheten att domstolen anser att det föreligger tveksamhet ska gagna det företag till
vilket beslutet är riktat (se ovan punkt 58), slår tribunalen fast att det saknades stöd för att lägga sökandena det möte
i Barcelona som nämndes i skäl 164 i det angripna beslutet till last.
Det är visserligen riktigt, såsom kommissionen har påpekat, att även om kommissionen måste förebringa exakt och samstämmig
bevisning för att styrka att överträdelsen har ägt rum (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 43 nämnda
målet Volkswagen mot kommissionen, punkt 43 och där angiven rättspraxis, och domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet Lafarge
mot kommissionen, punkt 55) behöver inte varje del av den bevisning som kommissionen företett nödvändigtvis motsvara dessa
kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla de indicier som
institutionen åberopat motsvarar detta krav (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet JFE
Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 180 och där angiven rättspraxis). Likaså har kommissionen rätt när den betonar att
bevisningen ska bedömas i sin helhet med beaktande av alla relevanta faktiska omständigheter (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T‑141/94, Thyssen Stahl mot kommissionen, REG 1999, s. II‑347, punkt 175).
Kommissionen hävdade att mötet i Barcelona i maj–juni 1999 ska betraktas mot bakgrund av det fortlöpande samarbetet mellan
deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan, vilket enligt Degussa-bolagen inleddes redan 1984–1985. Dock ska det erinras
om att kommissionen i det angripna beslutet medgav att ”Barlo-bolagens deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan inte
kunde jämföras med hur de flesta av de övriga företagen deltog”, bland annat då ”de konkurrensfientliga kontakterna snarare
visade att Barlo-bolagen endast sporadiskt deltog i möten, och att dessa endast innebar att Barlo-bolagen hölls uppdaterade
om de konkurrensbegränsande avtal eller förfaranden som hade ingåtts beträffande massiva plattor i PMMA” (skäl 373 i det angripna
beslutet). Dessutom medgav kommissionen även att Barlo-bolagen hade deltagit i överträdelsen under en kortare period än de
övriga företagen, nämligen från den 30 april 1998 till den 21 augusti 2000, medan överträdelsen som sådan fastställdes för
perioden den 23 januari 1997 till den 12 september 2002. Mot bakgrund av dessa omständigheter är det fullt tänkbart Barlo-bolagens
deltagande i överträdelsen var begränsat till de fyra möten som sökandena har medgett att de närvarade vid. Således påverkas
bedömningen i punkt 112 ovan inte av den samlade bedömningen av alla de indicier som kommissionen har gjort gällande mot sökandena
eller av omständigheterna i målet.
Härav följer att invändningen ska godtas.
–       Huruvida Barlo-bolagen inte varit inblandade i några andra kontakter och utbyten
Sökandena har bestritt uppgifterna i skäl 227 i det angripna beslutet. Dels har de påpekat att den detaljerade beskrivningen
av de möten som Barlo deltog i visar att dessa möten inte har använts för att informera Barlo-bolagen om vad som hade avhandlats
på de möten som bolagen hade missat. Dels har sökandena framhållit att det angripna beslutet inte innehåller några uppgifter
om några andra kontakter eller utbyten som Barlo-bolagen påstås ha deltagit i, och att det inte har ingetts någon som helst
bevisning till stöd för att några sådana kontakter eller utbyten skulle ha förekommit.
Tribunalen erinrar om att skäl 227 i det angripna beslutet har följande innehåll:
”… Den omständigheten att Barlo-bolagen kanske inte har deltagit i alla möten om den produkt som företaget är specialiserat
på (nämligen massiva plattor i PMMA) saknar betydelse för bedömningen av bolagens deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan,
eftersom de deltog i möten före och efter de möten som de missade och eftersom de kunde få information om och ta hänsyn till
uppgifter som utväxlats med konkurrenterna i samband med att de fattade beslut om hur de skulle agera på marknaden …”
Sökandenas argumentering är baserad på en felaktig tolkning av skäl 227. I detta skäl tillbakavisar kommissionen endast resonemanget
att sökandena inte kan hållas ansvariga för en sammanhängande, fortlöpande överträdelse eftersom Barlo-bolagen endast har
deltagit i ett fåtal möten. Däremot påstod kommissionen inte att Barlo-bolagen verkligen hade informerats om vad som avhandlats
på de möten som de hade missat, och inte heller att Barlo-bolagen hade varit inblandade i andra kontakter eller utbyten. Det
enda kommissionen gjorde var att ta upp möjligheten att Barlo-bolagen kan (”kunde”) ha informerats. Det bestreds inte i ansökan
att en sådan möjlighet fanns.
Sökandenas argument är således verkningslöst.
Det är ostridigt att de invändningar som kommissionen har gjort gällande mot sökandena är baserade på Barlo-bolagens deltagande
i fem konkurrensbegränsande möten, som behandlas ovan, beträffande massiva plattor i PMMA.
Vad i övrigt gäller sökandenas bestridande av ansvar för den sammanhängande överträdelsen hänvisas till prövningen av den
första grundens andra del, som följer nedan.
Denna invändning kan således inte godtas.
–       Slutsats beträffande den första grundens första del
Mot bakgrund av det ovan anförda ska talan, såvitt avser första grundens första del, om en felaktig bedömning av de möten
och de kontakter och utbyten som Barlo-bolagen deltog i, bifallas vad gäller bedömningen av Barlo-bolagens påstådda deltagande
i mötet i maj eller juni 1999 i Barcelona, och i övrigt ogillas. Frågan om hur denna slutsats påverkar det angripna beslutets
rättsenlighet och fastställandet av bötesbeloppet kommer att behandlas nedan.
Den första grundens andra del: Felaktig bedömning av Barlo-bolagens deltagande i ”ett sammanhängande, gemensamt och konkurrensbegränsande
projekt” som omfattar tre produkter i PMMA
Sökandena har gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den i det angripna beslutet fann att sökanden
hade åsidosatt artikel 81 EG genom att ansluta sig till eller bidra till ”ett sammanhängande, gemensamt och konkurrensbegränsande
projekt” omfattande tre produktkategorier, nämligen formmassor i PMMA, massiva plattor i PMMA och sanitetsgods i PMMA.
Inledningsvis erinrar tribunalen om att med hänsyn till arten av överträdelserna av konkurrensreglerna samt arten och svårighetsgraden
av de därtill knutna sanktionerna, har ansvaret för de överträdelser som begåtts en personlig karaktär (domen i det ovan i
punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 78).
Vidare ska det framhållas att de avtal och samordnade förfaranden som avses i artikel 81.1 EG med nödvändighet är resultatet
av flera företags medverkan, som alla deltar i överträdelsen men på olika sätt, bland annat beroende på den relevanta marknadens
särdrag och varje enskilt företags ställning på marknaden, de eftersträvade målen eller de valda eller planerade åtgärderna
för genomförande. Att varje företag deltar i överträdelsen på sitt eget sätt är dock i sig inte tillräckligt för att företaget
inte ska kunna hållas ansvarigt för hela överträdelsen, inbegripet för beteenden som rent faktiskt genomförs av andra deltagande
företag, men som vidtas i samma konkurrensbegränsande syfte eller som har samma konkurrensbegränsande verkan (domen i det
ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 79 och 80).
Ett åsidosättande av artikel 81.1 EG kan följa inte bara genom ett enstaka agerande utan även genom en serie ageranden eller
genom ett fortlöpande beteende. Denna tolkning kan inte ifrågasättas med motiveringen att ett eller flera led i denna serie
ageranden eller i detta fortlöpande beteende även i sig och helt isolerat kan utgöra ett åsidosättande av nämnda bestämmelse
(se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 81).
När dessa olika ageranden ingår i en ”samlad plan” på grund av sitt identiska syfte som snedvrider konkurrensen inom den gemensamma
marknaden, får kommissionen tillskriva företag ansvar för dessa ageranden utifrån deltagandet i överträdelsen bedömd i dess
helhet (se domen i det ovan i punkt 46 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 258 och där angiven rättspraxis),
även om det är fastställt att det berörda företaget endast har deltagit direkt i ett eller flera av de moment som tillsammans
utgör överträdelsen (se förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i de förenade målen T‑101/05 och T‑111/05, BASF och
UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4949, punkt 161 och där angiven rättspraxis).
Enligt domstolens praxis måste kommissionen, för att styrka att ett företag har deltagit i ett sådant sammanhängande avtal,
visa att företaget genom sitt eget beteende hade för avsikt att bidra till att uppnå de gemensamma syften som alla deltagarna
eftersträvade och visa att det hade kännedom om de konkreta beteenden som planerades eller som genomfördes av andra företag
i samma syften eller visa att företaget rimligen kunde förutse dem och att det var berett att acceptera den risk som detta
innebar (domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 87, och i det ovan i punkt 46
nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 83).
Att ett företag inte har deltagit i samtliga led i en konkurrensbegränsande samverkan eller att det har haft en underordnad
roll vid sitt deltagande ska beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är och i förekommande fall vid fastställandet
av bötesbeloppet (domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 90, och i det ovan
i punkt 46 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 86).
Tribunalen konstaterar för det första att den exakta omfattningen av den överträdelse för vilken mottagarna av det angripna
beslutet hålls ansvariga inte framgår av beslutets slut. I artikel 1 hänvisas endast till ”en rad avtal och samordnade förfaranden
inom metakrylatsektorn”. De berörda produkterna nämns inte specifikt.
Det följer av fast rättspraxis att beslutsdelen i en rättsakt inte kan skiljas från motiveringen, och att beslutsdelen vid
behov ska tolkas med beaktande av de skäl som föranledde att rättsakten antogs (se förstainstansrättens dom av den 17 september 2007
i mål T‑201/04, Microsoft mot kommissionen, REG 2007, s. II‑3601, punkt 1258 och där angiven rättspraxis).
I skäl 2 i det angripna beslutet angavs det dock på följande sätt tydligt att den sammanhängande och fortlöpande överträdelsen
avsåg tre produkter i PMMA:
”De som detta beslut är riktat till har deltagit i en sammanhängande och fortlöpande överträdelse av artikel 81 [EG] och artikel 53
i EES-avtalet inom metakrylatsektorn beträffande följande tre produkter:
–        formmassor i PMMA,
–        massiva plattor i PMMA,
–        sanitetsgods i PMMA.”
Dessutom redogjorde kommissionen, i skälen 222–226 i det angripna beslutet, för anledningarna till att kommissionen ansåg
att den konkurrensbegränsande samverkan kunde kvalificeras som en sammanhängande och fortlöpande överträdelse omfattande de
ovannämnda tre produkterna. Sökandenas speciella fall behandlas i följande ordalag:
”Det faktum att de berörda företagen inte har deltagit i samtliga led i hela den konkurrensbegränsande samverkan innebär inte
att deras ansvar för överträdelsen av artikel 81 [EG] bortfaller. Den omständigheten att Barlo-bolagen inte, till skillnad
från de andra deltagarna i de konkurrensbegränsande arrangemangen, tillverkar alla de tre PMMA-produkterna påverkar inte överträdelsens
art eller syfte, som var att snedvrida den normala prisutvecklingen för samtliga dessa produkter. Det framgår tydligt av de
omständigheter som har beskrivits i avsnitt 3 [i det angripna beslutet] att samtliga parter i de konkurrensbegränsande avtalen
anslöt sig till och bidrog till det gemensamma konkurrensbegränsande projektet i den mån de hade möjlighet (det vill säga
beroende på om de var specialiserade på en eller flera av de produkter som avtalen omfattade)” (skäl 226 i det angripna beslutet).
Tribunalen konstaterar således att det framgår av dessa skäl i det angripna beslutet att sökandena enligt artikel 1 i beslutet
är ansvariga för att ha deltagit i en sammanhängande, fortlöpande överträdelse beträffande formmassor i PMMA, massiva plattor
i PMMA och sanitetsgods i PMMA.
För det andra konstaterar tribunalen att den fråga som ska prövas inte är huruvida det föreligger en sammanhängande överträdelse
beträffande dessa tre produkter, utan huruvida sökandena är ansvariga för hela överträdelsen. Det är nämligen endast i repliken
som sökandena har anfört ett argument för att bestrida existensen som sådan av en sammanhängande överträdelse. Argumentet
ska betraktas som en ny grund och avvisas med stöd av artikel 48.2 i tribunalens rättegångsregler. Dessutom saknas i vart
fall skäl att undersöka detta argument med hänsyn till nedan återgivna överväganden.
Det ska således prövas huruvida sökandenas deltagande i överträdelsen, på grund av deras beteende, kan innebära att de kan
hållas ansvariga för hela den överträdelse som begicks under den period då de deltog.
Tribunalen underkänner argumentet att Barlo-bolagen inte var aktiva på området för en av produktkategorierna, nämligen sanitetsgods
i PMMA. Det räcker att påpeka att tribunalen redan har slagit fast att ett företag kan överträda förbudet i artikel 81.1 EG
när dess agerande, såsom det samordnas med andra företags agerande, har till syfte att begränsa konkurrensen på en särskild
relevant marknad inom den gemensamma marknaden. Det är därvid inte nödvändigt att företaget självt är verksamt på denna relevanta
marknad (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T‑99/04, AC‑Treuhand mot kommissionen, REG 2008, s. II‑1501, och
tribunalens dom av den 8 september 2010 i mål T‑29/05, Deltafina mot kommissionen, REU 2010, s. I‑0000, punkt 48). Endast
det faktum att Barlo-bolagen inte vara aktiva på området för sanitetsgods i PMMA innebär således inte nödvändigtvis att sökandena
inte kunde hållas ansvariga för en överträdelse avseende denna produkt.
Att kommissionen i det angripna beslutet ”övergav invändningarna mot [sökandena] när det gäller formmassor i PMMA” (skäl 93
i det angripna beslutet) innebär således inte heller att dessa inte kan hållas ansvariga för den enda överträdelsen, som bland
annat gäller denna produkt.
Det är riktigt att kommissionens formulering i skäl 93 i det angripna beslutet är olycklig och kan framstå som motsägelsefull
i förhållande till att sökandena i artikel 1 i det angripna beslutet hålls ansvariga för en sammanhängande överträdelse mot
bakgrund av skälen 2 och 226 i beslutet (se ovan punkterna 130–134). Mot bakgrund av samtliga skäl i det angripna beslutet
måste skäl 93 i beslutet emellertid nödvändigtvis uppfattas så, att kommissionen ansåg att Barlo-bolagens direkta deltagande
i den del av samverkan som avsåg formmassorna i PMMA inte var styrkt. Det räcker dock inte i sig för att det ska uteslutas
att sökandena kan hållas ansvariga för den sammanhängande överträdelsen som omfattar de tre aktuella produkterna (se ovan
punkt 126).
Den omständigheten att kommissionen, när det gäller sökandena, endast nämnde fem möten i det angripna beslutet, vilka var
utspridda över en tidsperiod på mer än två år – varav inget påstås ha utgjort något ”toppmöte” där de ”grundläggande samarbetsavtalen”
(skäl 105 i det angripna beslutet) ingicks – räcker inte heller för att utesluta att de kan hållas ansvariga för en sammanhängande
överträdelse.
Det framgår nämligen av rättspraxis att den omständigheten att olika företag spelade olika roller när de strävade efter att
uppnå det gemensamma syftet inte utesluter att det varit fråga om ett konkurrensbegränsande syfte och därmed om en överträdelse,
under förutsättning att varje företag bidragit på sitt eget vis till att uppnå ett gemensamt syfte (se tribunalens dom av
den 28 april 2010 i mål T‑452/05, BST mot kommissionen, REU 2010, s. I‑0000, punkt 32 och där angiven rättspraxis). Det har
dessutom slagits fast att inom ramen för ett övergripande avtal som sträcker sig över flera år är en tidsrymd på några månader
mellan uttrycken för den konkurrensbegränsande samverkan av föga betydelse. Den omständigheten att dessa olika ageranden ingår
i en samlad plan på grund av att syftet med dem är identiskt är däremot av avgörande betydelse (domen i de ovan i punkt 46
nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 260, och domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet Lafarge
mot kommissionen, punkt 483).
Mot bakgrund av sökandenas ovan återgivna argument återstår det att undersöka huruvida de villkor som uppställs i den rättspraxis
som nämns ovan i punkt 128 är uppfyllda.
Tribunalen har förtydligat att ett företag kan hållas ansvarigt för en övergripande samverkan även om det har styrkts att
det endast har deltagit direkt i ett eller flera led i samverkan, om dels företaget kände till eller nödvändigtvis borde ha
känt till att den samverkan i vilken det deltog, särskilt genom regelbundna möten som anordnades under flera år, ingick i
en samlad plan som syftade till att snedvrida den normala konkurrensen, dels denna plan omfattade samtliga led i den konkurrensbegränsande
samverkan (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål T‑48/00, Corus UK mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2325, punkt 176,
och domen i det ovan i punkt 141 nämnda målet BST mot kommissionen, punkt 32).
Att ett avtal som ett företag är part i har samma syfte som en övergripande samverkan är således inte tillräcklig grund för
att företaget ska hållas ansvarigt för den övergripande samverkan. Det är nämligen bara om företaget, då det är part i avtalet,
kände till eller borde ha känt till att det därigenom ingick i den övergripande samverkan som dess deltagande i ifrågavarande
avtal skulle kunna anses visa att det även var med i den övergripande samverkan (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002
i mål T‑28/99, Sigma Tecnologie mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1845, punkt 45, och domen i de ovan i punkt 54 nämnda förenade
målen Bolloré m.fl. mot kommissionen, punkt 209).
Det ska genast påpekas att kommissionen inte har visat, eller ens har påstått, att Barlo-bolagen kände till eller borde ha
känt till att de genom att delta i en samverkan avseende massiva plattor i PMMA ingick i en övergripande samverkan som omfattade
tre PMMA-produkter.
Tvärtom är det så, som sökandena har anfört, att kommissionen själv i det angripna beslutet medgav att ”Barlo-bolagen inte
hade kännedom om eller inte nödvändigtvis behövde ha haft kännedom om det allmänna projektet med de konkurrensbegränsande
arrangemangen” (skäl 335 i det angripna beslutet).
På samma sätt har kommissionen inte hävdat att Barlo-bolagen hade kännedom om de konkreta beteenden som planerades eller genomfördes
av andra företag för att uppnå samma syften eller att bolagen rimligen kunde förutse detta och att de var beredda att ta den
risken. Tvärtom anger kommissionen i svaromålet att Barlo-bolagen kände till konkurrenternas ageranden för att uppnå det gemensamma
syftet ”åtminstone vad gäller massiva plattor i PMMA”.
Kommissionens ståndpunkt baseras endast på påståendet att den överträdelse som Barlo-bolagen ”subjektivt kan ha uppfattat”
som en överträdelse som endast omfattade massiva plattor i PMMA i själva verket ingick som en del av en större sammanhängande
överträdelse som omfattade de tre PMMA-produkterna i fråga. Det framgår dock tydligt av den rättspraxis som avses i punkterna 128,
143 och 144 ovan att det är relevant för tillämpningen av artikel 81.1 EG hur överträdelsen uppfattas subjektivt. Tribunalen
erinrar om att nämnda bestämmelse inte är tillämplig, såvida inte parterna har en gemensam vilja (se tribunalens dom av den
19 maj 2010 i mål T‑18/05, IMI m.fl. mot kommissionen, REU 2010, s. I.-0000, punkt 88 och där angiven rättspraxis).
Det ska dessutom understrykas att bara därför att Barlo-bolgen kände till och eftersträvade konkurrensbegränsande syften inom
sektorn för massiva plattor i PMMA innebär inte det att det går att sluta sig till att bolagen hade samma kännedom vad gäller
det gemensamma syftet för den sammanhängande konkurrensbegränsade samverkan inom metakrylatsektorn. Det har nämligen slagits
fast att begreppet ett och samma syfte inte kan fastställas med en allmän hänvisning till en snedvridning av konkurrensen
inom en viss sektor, eftersom påverkan på konkurrensen, till syfte eller verkan, utgör en beståndsdel som ingår i alla beteenden
som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG. En sådan definition av begreppet ett enda syfte riskerar att frånta
begreppet en sammanhängande, fortgående överträdelse en del av dess betydelse, eftersom det skulle leda till att flera beteenden
som berör en ekonomisk sektor och som är förbjudna enligt artikel 81.1 EG systematiskt skulle kvalificeras som ageranden som
tillsammans utgör en sammanhängande överträdelse (domen i de ovan i punkt 127 nämnda förenade målen BASF och UCB mot kommissionen,
punkt 180, och av den 28 april 2010 i mål T‑446/05, Amann & Söhne och Cousin Filterie mot kommissionen, REU 2010, s. I‑0000,
punkt 92).
Kommissionens resonemang gör nämligen att ett företag kan tillskrivas ansvaret för en sammanhängande överträdelse, endast
på grund av att det konstateras att det föreligger objektiva kopplingar mellan överträdelsen och det avtal som företaget har
anslutit sig till. Enligt det resonemanget kan det till exempel röra sig om tillhörighet till samma ekonomiska sektor, och
det behöver inte framgå att företaget var medvetet om att den sammanhängande överträdelsen existerade eller att det rimligen
kunde förutse att så var fallet och att det var berett att ta den risken.
Således konstaterar tribunalen att kommissionen inte har visat att Barlo-bolagens deltagande i överträdelsen avseende de massiva
plattorna i PMMA ledde till, på grund av bolagens eget beteende, att sökandena kan hållas ansvariga för hela den sammanhängande
överträdelsen. Följaktligen ska talan bifallas på den första grundens andra del.
Artikel 1 i det angripna beslutet ska därför ogiltigförklaras i den del det slås fast att sökandena har åsidosatt artikel 81.1 EG
och artikel 53 i EES-avtalet genom att delta i en rad konkurrensbegränsande avtal och samordnade förfaranden som inte endast
avsåg massiva plattor i PMMA, utan även formmassor i PMMA och sanitetsgods i PMMA.
Frågan om den eventuella inverkan som detta konstaterande kan ha på fastställandet av bötesbeloppet kommer att behandlas nedan
i samband med prövningen av den andra grundens andra del angående överträdelsens allvar.
Den första grundens tredje del: Felaktig bedömning av Barlo-bolagens deltagande i en fortlöpande överträdelse
Sökandena har gjort gällande att kommissionen inte har visat att de har begått någon fortlöpande överträdelse. De har anfört
att det angripna beslutet är baserat på Barlo-bolagens närvaro vid fem möten som är utspridda över en tidsperiod på mer än
två år. Det gör det rent praktiskt uteslutet att de kan ha deltagit fortlöpande i den konkurrensbegränsande samverkan. Sökandena
har påpekat att beslutet – om det bortses från det möte som påstås ha hållits i Barcelona i maj eller juni 1999, vilket sökandena
har bestritt – är baserat på fyra möten. Två av dessa ska ha ägt rum under det första halvåret 1998 och de andra två under
år 2000. Det betyder att det hann förflyta 20 månader mellan dessa möten.
Tribunalen erinrar om att överträdelsens varaktighet är ett rekvisit för begreppet överträdelse enligt artikel 81.1 EG, och
bevisbördan för att styrka detta åvilar i första hand kommissionen. Enligt rättspraxis fordras att kommissionen, när bevisning
saknas som gör det möjligt att direkt fastställa överträdelsens varaktighet, åtminstone ska stödja sig på bevisning som hänför
sig till omständigheter som ligger tillräckligt nära i tiden för att det rimligen ska kunna antas att överträdelsen fortsatt
oavbrutet mellan två exakt angivna datum (se förstainstansrättens dom av den 9 juli 2009 i mål T‑450/05, Peugeot och Peugeot
Nederland mot kommissionen, REG 2009, s. II‑2533, punkt 220 och där angiven rättspraxis).
Dessutom har det slagits fast att den omständigheten att kartellen som sådan inte avbröts inte innebär att det kan uteslutas
att en eller flera kartelldeltagare avbrutit sitt deltagande under en viss period (domen i det ovan i punkt 148 nämnda målet
IMI m.fl. mot kommissionen, punkt 83).
Enligt kommissionens synsätt ska bedömningen av överträdelsens fortlöpande karaktär göras med beaktande av att det inte har
förekommit något avståndstagande från den konkurrensbegränsande samverkan och att någon verkligt självständig företagsstrategi
inte har återupprättats. Däremot ska det, enligt kommissionen, inte beaktas att ett företag under en kort period helt enkelt
avstår från att delta i samverkan. Kommissionens resonemang kan bli relevant först när kommissionen har uppfyllt den bevisbörda
som åligger den, det vill säga när den har åberopat bevisning som avser omständigheter som ligger tillräckligt nära varandra
i tiden för att det skäligen ska kunna anses att överträdelsen fortlöpt oavbrutet mellan två exakt angivna datum (se domen
i det ovan i punkt 148 nämnda målet IMI m.fl. mot kommissionen, punkt 86 och där angiven rättspraxis). Om kommissionens resonemang
godtogs utan att sådan bevisning föreligger skulle det nämligen innebära att bevisbördan för överträdelsens varaktighet flyttades
över på sökandena, vilket skulle strida mot de principer som det erinras om ovan i punkterna 43 och 155.
Sålunda ska tribunalen undersöka huruvida kommissionen, såsom den själv har hävdat, har gett in bevisning som avser omständigheter
som ligger tillräckligt nära varandra i tiden.
Den period som ligger mellan två uttryck för beteenden som utgör överträdelser är visserligen ett relevant kriterium för att
fastställa huruvida en överträdelse är fortlöpande. Dock kan frågan huruvida denna period är tillräckligt lång för att utgöra
ett avbrott i överträdelsen inte prövas abstrakt. Denna fråga ska tvärtom prövas mot bakgrund av den aktuella kartellens verksamhet
(se domen i det ovan i punkt 148 nämnda målet IMI m.fl. mot kommissionen, punkt 89), inklusive, i förekommande fall, de särskilda
formerna för det berörda företagets deltagande.
Det framgår av prövningen av den första grundens första del att de invändningar som kommissionen har framställt mot sökandena
baseras på Barlo-bolagens närvaro vid följande fyra möten: mötet i april 1998 i Dernbach (skäl 151 i det angripna beslutet),
mötet den 29 juni 1998 i Darmstadt (skäl 155 i det angripna beslutet), mötet den 24 februari 2000 i Heidelberg (skäl 167 i
det angripna beslutet) och mötet den 21 augusti 2000 i Deidesheim (skäl 168 i det angripna beslutet).
Det framgår att det endast skiljer några månader dels mellan mötet i Dernbach och det i Darmstadt, dels mellan mötet i Heidelberg
och det i Deidesheim. Dessa tidsintervaller är, med hänsyn till hur den konkurrensbegränsande samverkan fungerar, inte tillräckligt
långa för att Barlo-bolagen ska anses ha avbrutit sitt deltagande i nämnda samverkan. Sökandena har inte heller gjort gällande
motsatsen.
Nästa fråga är huruvida kommissionen har visat att Barlo-bolagen fortlöpande deltog i den konkurrensbegränsande samverkan
från och med mötet den 29 juni 1998 i Darmstadt (skäl 155 i det angripna beslutet) till och med mötet den 24 februari 2000
i Heidelberg (skäl 167 i det angripna beslutet).
Det framgår å ena sidan av skäl 155 i det angripna beslutet att deltagarna vid mötet den 29 juni 1998 i Darmstadt kom överens
om en prishöjning för oktober månad 1998. Även om det i detta skäl anges att Barlo-bolagen inte lät förstå att de skulle ändra
sin prisstrategi, och även om Barlo-bolagen inte nämns i skäl 157 i det angripna beslutet bland de företag som verkligen ingick
ett avtal vid mötet den 29 juni 1998 i Darmstadt, är det inte desto mindre riktigt att Barlo-bolagen kunde dra fördel av informationen
om den prishöjning som planerades för oktober månad 1998, och anpassa sitt affärsmässiga agerande därefter. Tribunalen konstaterar
således att Barlo-bolagen fortlöpande deltog i den konkurrensbegränsade samverkan till och med slutet av oktober 1998.
Å andra sidan konstaterar tribunalen att det angripna beslutet innehåller uppgifter om tio möten avseende massiva plattor
i PMMA som hölls under denna period, efter mötet i Darmstadt. Mötena hölls tämligen regelbundet, åtminstone fram till mitten
av år 1999 (det vill säga mötena den 18 augusti, den 11 september och den 10 december 1998, mötena den 20 januari, den 4 och
19 mars och den 5 maj 1999, mötena i maj eller juni 1999 och ytterligare två möten som hölls i Italien 1999 för vilka datumet
inte har preciserats, se skäl 157 och följande skäl i det angripna beslutet). Enligt det angripna beslutet kom deltagarna
vid dessa möten överens om prishöjningar och om hur kostnaderna för tjänster skulle övervältras på kunderna. Deltagarna utbytte
också upplysningar om marknaden. Dessutom nämns i skäl 166 i det angripna beslutet en prishöjning som kungjordes den 1 november 1999
och genomfördes i januari 2000 (skäl 166 i det angripna beslutet).
Av övervägandena ovan framgår dels att den period då Barlo-bolagens deltagande i den otillåtna samverkan inte tog sig några
uttryck och Barlo-bolagen inte hade några otillåtna kontakter uppgick till nästan 16 månader (från slutet av oktober 1998
till den 24 februari 2000), dels översteg den här perioden med råge de intervaller med vilka kartellmedlemmarna uttryckte
sin respektive vilja att begränsa konkurrensen. Därför konstaterar tribunalen att det inte har visats att Barlo-bolagen fortlöpande
deltog i den konkurrensbegränsande samverkan under denna period.
Trots att Barlo-bolagens deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan enligt beslutet endast bestod i ”ett sporadiskt
deltagande i möten” som endast syftade till att hålla sig ”underrättade om de konkurrensbegränsande avtal och förfaranden
som man enats om beträffande massiva plattor i PMMA” (skäl 373 i det angripna beslutet), påverkar det inte bedömningen att
Barlo-bolagen avbröt sitt deltagande i överträdelsen under den ovannämnda perioden. Då det har visats att inga konkurrensbegränsande
kontakter förekom över huvud taget kan Barlo-bolagen inte anses ha haft möjlighet att hålla sig underrättade om de avtal som
ingicks under denna period.
Således ska det angripna beslutet ogiltigförklaras i den del sökandena däri hålls ansvariga för deltagande i kartellen mellan
den 1 november 1998 och den 23 februari 2000. Frågan om hur denna slutsats eventuellt kan påverka fastställandet av bötesbeloppet
kommer att behandlas nedan.

Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, riktlinjerna och proportionalitetsprincipen
Sökandena har hävdat att även om det antas att de har gjort sig skyldiga till en överträdelse av artikel 81 EG strider böterna
mot artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, riktlinjerna och proportionalitetsprincipen.
Den andra grundens första del: Felaktig bedömning av överträdelsens varaktighet
Sökandena har gjort gällande att uppgiften i det angripna beslutet om att de har deltagit i överträdelsen under två år och
tre månader är felaktig. Enligt sökandena har kommissionen nämligen felaktigt slagit fast att de började delta i överträdelsen
den 30 april 1998 och slutade den 21 augusti 2000. Framför allt innehåller beslutet inte tillräckligt med bevisning för konstaterandet
att överträdelsen har varit fortlöpande och oavbruten under den perioden.
Tribunalen underkänner för det första sökandenas kritik av kommissionens fastställande av datumen för början och slutet av
sökandenas deltagande i överträdelsen.
Såsom framgår av det ovan anförda har det styrkts att Barlo-bolagen deltog i det konkurrensfientliga mötet i april 1998 i
Dernbach. Att kommissionen inte har kunnat fastställa det exakta datumet för detta möte saknar betydelse för fastställandet
av bötesbeloppet, eftersom kommissionen har valt det datum som är det mest fördelaktiga för sökandena (den 30 april 1998).
Vad gäller tidpunkten för deltagandets upphörande (den 21 augusti 2000), framgår det av det ovan anförda att Barlo-bolagen
den dagen deltog i ett konkurrensfientligt möte som de inte har tagit avstånd från. Under dessa omständigheter är argumentet
att Barlo-bolagen inte har samtyckt till prishöjningarna irrelevant, även om det antas att det vore styrkt. Samma sak gäller
argumentet att kommissionen inte har visat att Barlo-bolagen har agerat på ett otillåtet sätt till följd av mötet.
Det ska för det andra erinras om att det redan, vid prövningen av den första grundens tredje del, har slagits fast att sökandenas
deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan mellan den 1 november 1998 och den 23 februari 2000 inte har styrkts och
att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras såvitt kommissionen har slagit fast sökandenas ansvar för denna period. Följaktligen
ska det också konstateras att det var fel av kommissionen att beakta den här perioden när den fastställde varaktigheten för
deras deltagande i överträdelsen i syfte att beräkna bötesbeloppet.
Kommissionens resonemang att ett avbrott i deltagandet ska leda till två bötesbelopp, vilka tillsammans uppgår till ett ännu
högre belopp, kan inte godtas. Såsom framgår av det ovan anförda har sökandena deltagit i en och samma överträdelse, även
om deltagandet har avbrutits. Det som ska bedömas vid fastställandet av bötesbeloppet är således den här överträdelsens svårighetsgrad,
och inte två separata överträdelsers svårighetsgrad. Överträdelsens allvar ska bland annat bedömas utifrån överträdelsens
art och geografiska utsträckning, och bedömningen påverkas för övrigt inte av att sökandena har avbrutit sitt deltagande.
Tribunalen ska således med stöd av sin obegränsade prövningsrätt göra en ny beräkning av de böter som sökandena har ålagts
med beaktande av varaktigheten av deras faktiska deltagande i överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domen i det
ovan i punkt 148 nämnda målet IMI m.fl. mot kommissionen, punkterna 96, 97 och 190).
Av det ovan anförda framgår att sökandena deltog i överträdelsen under elva månader och 28 dagar. Enligt den metod för beräkning
av bötesbeloppet som föreskrivs i riktlinjerna och som har tillämpats av kommissionen i det angripna beslutet utgör ett sådant
deltagande således en överträdelse med kort varaktighet, för vilken ingen ökning av böterna i princip kan ske (punkt 1 B i
riktlinjerna). Denna bestämmelse innehåller dock inte någon tvingande regel, och tribunalen är i vilket fall som helst inte
bunden av den då den agerar med stöd av sin obegränsade prövningsrätt.
Tribunalen beaktar omständigheterna i det enskilda fallet, bland annat att den varaktighet som avses i punkten ovan nödvändigtvis
är av ungefärlig karaktär eftersom den 30 oktober 1998 betraktas som slutet på den första perioden för sökandenas deltagande
i den konkurrensbegränsande samverkan. Tribunalen beaktar också det faktum att sökandena återupptog sitt deltagande vid ett
senare tillfälle, och gör mot denna bakgrund bedömningen att en ökning med 10 procent av utgångsbeloppet för böterna på ett
lämpligt sätt återspeglar deltagandets varaktighet.
Således ska bötesbeloppet sättas ned, genom att den ökning av utgångsbeloppet på 20 procent som kommissionen tillämpade i
skäl 353 i det angripna beslutet ersätts med en ökning på 10 procent, och talan ogillas såvitt gäller den andra grundens första
del i övrigt.
Den andra grundens andra del: Felaktig bedömning av den påstådda överträdelsens allvar
Sökandena har anfört att det framgår av fast rättspraxis att bedömningen av överträdelsens allvar ska göras efter fastställande
av de berörda företagens individuella ansvar och en bedömning av hur allvarligt varje företags deltagande har varit relativt
sett. Sökanden har gjort gällande att antingen så har kommissionen inte gjort någon sådan individuell prövning, eller så har
prövningen gått till på ett felaktigt sätt. Följaktligen är utgångsbeloppet (15 miljoner euro) inte motiverat.
Det ska erinras om att i det fall flera företag har deltagit i en överträdelse ska man för vart och ett av företagen pröva
hur allvarlig den enskilda överträdelsen var (se domen i det ovan i punkt 34 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni,
punkt 153 och där angiven rättspraxis), detta för att bestämma om det föreligger försvårande eller förmildrande omständigheter
för dem (förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑73/04, Carbone‑Lorraine mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2661,
punkt 190).
Detta är den logiska följden av principen att straff och påföljder ska vara individuella, så att ett företag endast drabbas
av påföljder som är hänförliga till detta. Den principen gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till påföljder
enligt unionens konkurrensbestämmelser (förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T‑224/00, Archer Daniels Midland
och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, REG 2003, s. II‑2597, punkt 261).
När det gäller tillämpningen av riktlinjerna ska det erinras om att den metod som föreskrivs för fastställandet av bötesbeloppet
innebär att ett grundbelopp fastställs med beaktande av hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått, vilket
sedan kan ökas på grund av försvårande omständigheter, och minskas på grund av förmildrande omständigheter.
Det framgår sålunda av rättspraxis att en åtskillnad ska göras vid tillämpningen av riktlinjerna mellan bedömningen av överträdelsens
allvar, vilken tjänar till att fastställa nivån på böternas utgångsbelopp, och bedömningen avseende graden av allvar hos varje
berört företags deltagande i överträdelsen. Den sistnämnda frågan ska prövas inom ramen för en eventuell bedömning av försvårande
eller förmildrande omständigheter (domen i det ovan i punkt 180 nämnda målet Carbone‑Lorraine mot kommissionen, punkt 100,
se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T‑220/00, Cheil Jedang mot kommissionen,
REG 2003, s. II‑2473, punkt 189, och av den 30 april 2009 i mål T‑18/03, CD-Contact Data mot kommissionen, REG 2009, s. II‑1021,
punkt 95).
Det ska nämligen erinras om att i punkterna 2 och 3 i riktlinjerna anges de förutsättningar som kan medföra att böternas grundbelopp
ändras på grundval av vissa förmildrande eller försvårande omständigheter hänförliga till respektive företag. I synnerhet
i punkt 3 i riktlinjerna ges under rubriken ”Förmildrande omständigheter” en icke uttömmande förteckning över omständigheter
som kan leda till en minskning av böternas grundbelopp. Därvid anges företagets passiva roll, att avtalen eller förfarandena
som utgör överträdelser i praktiken inte har tillämpats, att företaget har upphört med överträdelsen vid kommissionens första
ingripanden, att det från företagets sida har förekommit rimliga tvivel om att det konkurrensbegränsande förfarandet varit
otillåtet, att överträdelsen har begåtts av oaktsamhet och att företaget har samarbetat effektivt i förfarandet utanför tillämpningsområdet
för meddelandet om samarbete.
Däremot är kommissionen inte skyldig att bedöma verkningarna av ett särskilt företags beteende vid fastställandet av utgångsbeloppet
för böterna. Det följer nämligen av fast rättspraxis att de verkningar som ska beaktas när den allmänna nivån på bötesbeloppet
fastställs inte är de som följer av det faktiska uppträdande som ett företag påstår sig ha valt, utan verkningarna av hela
den överträdelse som företaget deltagit i (domstolens dom i det ovan i punkt 34 nämnda målet Anic Partecipazioni, punkt 152,
och av den 12 november 2009 i mål C‑554/08 P, Carbone-Lorraine mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkterna 21
och 24).
I det förevarande fallet har sökandena för det första kritiserat kommissionen i huvudsak för att inte ha undersökt deras individuella
beteende vid bedömningen av överträdelsens allvar. De har nämligen framhållit att kommissionen, när den betecknade överträdelsen
som ”mycket allvarlig” i skälen 319–331 i det angripna beslutet, fokuserade på den konkurrensbegränsande samverkan som sådan,
utan att fästa något avseende vid de olika konkurrenternas individuella beteende, och detta särskilt vad gäller Barlo-bolagen.
Enligt sökandena kan Barlo-bolagens beteende inte betecknas som ”mycket allvarligt”, bland annat med beaktande av överträdelsens
huvuddrag, vilka behandlas i skäl 320 i det angripna beslutet.
Tribunalen påpekar, vilket framgår av det ovan anförda, att vid tillämpningen av riktlinjerna ska sådana omständigheter rörande
ett företags individuella beteende, i förekommande fall, beaktas i samband med bedömningen av försvårande och förmildrande
omständigheter (punkterna 2 och 3 i riktlinjerna), för att justera nivån på det grundbelopp som fastställts bland annat utifrån
hur pass allvarlig den överträdelse är i vilken företaget har deltagit. Argumentet att kommissionen, på det här stadiet av
fastställandet av bötesbeloppet, särskilt borde ha undersökt sökandenas individuella beteende ska således underkännas.
För övrigt har sökandena egentligen inte bestritt att överträdelsen faktiskt var så pass allvarlig som kommissionen kom fram
till. Även om de har anfört att kommissionen inte gjorde någon undersökning av den berörda geografiska marknadens storlek,
har de inte åberopat någon omständighet för att ifrågasätta kommissionens slutsats att marknaden omfattade hela EES-området.
I vilket fall som helst konstaterar tribunalen att det, såsom domstolen har slagit fast, framgår av riktlinjerna att överenskommelser
om horisontell samverkan avseende priser eller uppdelning av marknader kan klassificeras som mycket allvarliga överträdelser
på grundval endast av överträdelsernas art utan att kommissionen är skyldig att visa att överträdelsen haft en konkret påverkan
på marknaden (domstolens dom av den 3 september 2009 i mål C‑534/07 P, Prym och Prym Consumer mot kommissionen, REG 2009,
s. I‑7415, punkt 75, och av den 24 september 2009 i de förenade målen C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P och C‑137/07 P, Erste
Group Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8681, punkt 103). Sådana fall av konkurrensbegränsande samverkan är till
sin natur av det slaget att företagen bör åläggas så stränga böter som möjligt. Den konkreta påverkan på marknaden som denna
samverkan eventuellt har, exempelvis frågan i vilken mån konkurrensbegränsningen har medfört ett högre marknadspris än det
som skulle ha gällt om det inte funnits någon kartell, är inget avgörande kriterium för att fastställa bötesnivån (förstainstansrättens
dom av den 6 maj 2009 i mål T‑127/04, KME Germany m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. II‑1167, punkt 64). Följaktligen kan
sökandenas argument att deras beteende inte fått några effekter på marknaden, i vilket fall som helst, inte påverka kvalificeringen
av överträdelsen som ”mycket allvarlig”.
Kommissionen gjorde således en riktig bedömning när den i skäl 331 i det angripna beslutet slog fast att den konkurrensbegränsande
samverkan utgjorde en ”mycket allvarlig” överträdelse med hänsyn till dess beskaffenhet och det faktum att den omfattade hela
EES-området.
För det andra har sökandena invänt mot den bedömning som kommissionen gjorde i skälen 332–336 i det angripna beslutet som
en del av den ”varierade behandlingen” och som föranledde kommissionen att bevilja sökandena en nedsättning av bötesbeloppet
med 25 procent.
Sökandena har gjort gällande att bötesbeloppet, innan nedsättningen med 25 procent tillämpades, inte speglade någon varierad
behandling eftersom det beloppet är resultatet av att samma ”matematiska formel” har tillämpats på samtliga berörda företag.
Sökandena har anfört att kommissionen, för att fastställa utgångsbeloppet för böterna, använde sig av en procentsats på cirka
30 procent av den omsättning som de berörda företagen har haft inom EES-området när det gäller PMMA-produkter (skäl 334 i
det angripna beslutet).
Härvid ska det erinras om att sjätte stycket i punkt 1 A i riktlinjerna innehåller en möjlighet att göra skillnad mellan de
utgångsbelopp som ska tillämpas på företag som är delaktiga i samma överträdelse ”för att ta hänsyn till den särskilda betydelsen,
och således den faktiska påverkan på konkurrensen, av varje företags agerande i samband med överträdelsen, särskilt när det
är stor skillnad i storleken på de företag som begått en överträdelse av samma slag”. Det är så kommissionen har gått till
väga i skäl 332 och följande skäl i det angripna beslutet. Den angav att ”de många valmöjligheter som finns när det gäller
de böter som ska åläggas ett företag gör det möjligt att variera behandlingen av företagen för att ta hänsyn till deras faktiska
ekonomiska kapacitet att i betydande utsträckning skada konkurrensen” och att ”det är lämpligt när det som i det aktuella
fallet föreligger stora skillnader vad gäller de deltagande företagens omsättning avseende de produkter som kartellen omfattar”
(skäl 332 i det angripna beslutet). Det ska dessutom påpekas att även om det inte framgår av det angripna beslutet att kommissionen
tillämpade en ”matematisk formel”, såsom sökandena har påstått, framgår det ändå klart av detta att kommissionen, för att
bestämma böternas utgångsbelopp, tillämpade samma kriterium på samtliga berörda företag, nämligen kriteriet avseende den ”relativa
betydelse[n] för omsättningen härrörande från försäljningen av PMMA-produkter, för vilka de deltog i kartellen” (skäl 333
i det angripna beslutet).
Kommissionen kan dock inte förebrås för detta tillvägagångssätt. Tvärtom har det gjort det möjligt att på ett icke-diskriminerande
sätt beakta objektiva skillnader mellan deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan för att uppnå det eftersträvade syftet,
det vill säga att fastställa bötesbeloppen med hänsyn till deltagarnas faktiska ekonomiska kapacitet att i betydande utsträckning
skada konkurrensen. Vad gäller den omständigheten att denna behandling har resulterat i olika utgångsbelopp konstaterar tribunalen
att kommissionen har tillämpat en verklig ”varierad behandling” i riktlinjernas mening, till skillnad från vad sökandena har
gjort gällande.
Dessutom ska det framhållas att det kriterium som kommissionen har använt också tar hänsyn till att det endast föreligger
bevisning för sökandenas direkta deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan vad gäller massiva plattor i PMMA. Kommissionen
angav nämligen tydligt att ”när det gäller Barlo-bolagen rör det sig endast om massiva plattor i PMMA” (skäl 333 i det angripna
beslutet), och kommissionen har således utgått från 2000 års omsättning inom EES-området för denna produkt. Det framgår dock
av handlingarna i målet att sökandena också var verksamma inom sektorn för formmassor i PMMA. Således påverkas kommissionens
bedömning på denna punkt inte av att talan bifalls på den första grundens andra del (se bland annat punkt 152 ovan).
Vidare har sökandena anfört att nedsättningen av bötesbeloppet med 25 procent i skäl 335 i det angripna beslutet inte åtföljdes
av en tillräcklig motivering och inte var tillräckligt stor. Enligt dem borde nedsättningen ha skett med beaktande av att
de inte var ansvariga för hela den konkurrensbegränsande samverkan. De fann att det var fel att kommissionen beslutade om
nedsättningen endast med hänvisning till deras bristande kännedom, samtidigt som den höll dem ansvariga för hela den sammanhängande
konkurrensbegränsande samverkan. De anser således att ”det absoluta minimikravet” var att nedsättningen skulle spegla fördelningen
av MMA mellan de olika produktkategorierna i fråga. De har erinrat om att det framgår av skäl 5 i det angripna beslutet att
fördelningen var den följande: 49 % för massiva plattor, 36 % för formmassor och 15 % för sanitetsgods.
Tribunalen konstaterar att sökandena har rätt när de gör gällande att det faktum att de inte var ansvariga för hela den konkurrensbegränsande
samverkan, vilket framgår av prövningen av den första grundens andra del, borde ha beaktats i samband med fastställandet av
utgångsbeloppet för böterna.
Såsom framgår av det ovan anförda kunde sökandena – till skillnad från de andra företagen som det angripna beslutet var riktat
till – endast lastas för deltagande i en del av den konkurrensbegränsande samverkan, nämligen den som avsåg massiva plattor
i PMMA. Det betyder att åsidosättandet av de konkurrensrättsliga reglerna med nödvändighet måste vara mindre allvarligt än
det åsidosättande som de företag som deltagit i samliga delar av överträdelsen har gjort sig skyldiga till. Dessa har nämligen
bidragit i större omfattning till kartellens verksamhet och allvar än en kartelldeltagare som enbart deltar i en enda del
i denna kartell (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 148 nämnda målet IMI m.fl. mot kommissionen, punkterna 162
och 164).
Ett företag kan aldrig åläggas böter vilkas storlek beräknas med hänsyn till ett deltagande i en samverkan som det inte hållits
ansvarigt för (domen i det ovan i punkt 144 nämnda målet Sigma Tecnologie mot kommissionen, punkterna 79–82, och domen i det
ovan i punkt 148 nämnda målet IMI m.fl. mot kommissionen, punkt 157).
Vid tillämpningen av riktlinjerna ska denna bedömning nödvändigtvis göras i det skede då det särskilda utgångsbeloppet ska
fastställas, eftersom beaktandet av förmildrande omständigheter enbart medger att böternas grundbelopp kan anpassas med hänsyn
till det sätt på vilket deltagaren genomför kartellen. En kartelldeltagare som inte hållits ansvarig för vissa delar i kartellen
kan emellertid inte ha haft någon som helst roll vid genomförandet av nämnda delar (domen i det ovan i punkt 148 nämnda målet
IMI m.fl. mot kommissionen, punkt 164).
I det förevarande fallet ska det dock konstateras att kommissionen, även om den har begått ett misstag vid fastställandet
av sökandenas ansvar för den konkurrensbegränsande samverkan, likväl har förfarit på rätt sätt vid fastställandet av bötesbeloppet,
i enlighet med de ovan beskrivna principerna.
Det beräkningsmoment, som innebär att de berörda företagen delas in i olika kategorier beroende på deras relativa betydelse
för omsättningen härrörande från försäljningen av PMMA-produkter, för vilka de deltog i kartellen, påverkas inte – såsom framgår
av det ovan anförda (se ovan punkt 195) – av det misstag som har begåtts vid fastställandet av ansvaret för överträdelsen.
Sökandena har anfört argumentet att den omsättning som beaktas inte borde inkludera Quinn Plastics, SA:s omsättning, eftersom
kommissionen i det angripna beslutet tog tillbaka sina anmärkningar mot det företaget. Det räcker dock att konstatera att
sökandena inte har bestritt kommissionens konstaterande att det faktum att det angripna beslutet inte riktar sig till det
bolaget inte påverkar den omsättning som härrör från försäljningen av massiva plattor i PMMA som kan tillskrivas Barlo-bolagen,
vilka även innefattar moderbolaget, Quinn Barlo. Quinn Barlo ägde 100 procent av Quinn Plastics, SA vid tiden för överträdelsen.
Vidare framgår det av skäl 335 i det angripna beslutet att kommissionen beviljade sökandena en särskild nedsättning med 25 procent
av utgångsbeloppet med motiveringen att ”det inte [var] uppenbart huruvida Barlo-bolagen [hade] deltagit i de otillåtna kontakterna
beträffande formmassor i PMMA eller sanitetsgodset i PMMA” och att det ”[s]åledes fram[gick] … att Barlo-bolagen inte hade
kännedom om eller inte nödvändigtvis behövde ha haft kännedom om den allmänna planen med de konkurrensbegränsande arrangemangen”.
Det är riktigt att kommissionen inte motiverade nedsättningen med att sökandena inte var ansvariga för de delar av den konkurrensbegränsande
samverkan som avsåg formmassor i PMMA eller sanitetsgods i PMMA, utan endast med hänvisning till att de inte hade varit direkt
inblandade i dessa delar eller inte hade känt till dem.
Detta räcker dock inte i sig för att den beviljade nedsättningen ska kunna ifrågasättas, eftersom kommissionen var i sin fulla
rätt att bevilja en nedsättning av bötesbeloppet på den grunden.
Således återstår att undersöka huruvida nedsättningen samt det särskilda utgångsbelopp som blev resultatet (15 miljoner euro)
på ett lämpligt sätt återspeglar allvaret i den överträdelse som begåtts av sökandena, med beaktande av att artikel 1 i det
angripna beslutet delvis ogiltigförklaras (se punkt 152 ovan).
Även om överträdelsen endast avsåg en av de tre berörda produkterna, kvarstår faktum att det rörde sig om en överträdelse
av mycket allvarlig beskaffenhet (se ovan punkt 189) och som dessutom omfattade hela EES-området. Framför allt innebär den
omständigheten att den sammanhängande överträdelsen, sedd som helhet, kan ha utgjort ett ännu klarare åsidosättande av konkurrensrätten
inte på något sätt att den överträdelse som sökandena har gjort sig skyldiga till inte i sig kan vara ”mycket allvarlig” (se,
för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den 28 april 2010 i mål T‑448/05, Oxley Threads mot kommissionen, ej publicerad
i rättsfallssamlingen, punkt 37).
Denna bedömning påverkas inte av sökandenas argument enligt vilka det inte var visat att de hade deltagit i det som utgjorde
kartellens huvuddrag och som beskrevs i skäl 320 i det angripna beslutet. Mot bakgrund av vad som har anförts ovan i punkterna 180–187
är den relevanta frågan i samband med fastställandet av böternas utgångsbelopp inte hur sökandenas eget beteende ska bedömas,
utan vilka särdrag den överträdelse som sökandena har deltagit i hade. För det första har sökandena inte påstått att de huvuddrag
för samverkan som angavs i skäl 320 i det angripna beslutet inte är tillämpliga på den omtvistade överträdelsen eftersom den
endast avsåg massiva plattor i PMMA. För det andra konstaterar tribunalen att sökandena, även om det antas att de inte har
deltagit direkt i alla de typer av konkurrensbegränsande beteenden som avses i skäl 320 i det angripna beslutet, har deltagit
i möten beträffande massiva plattor i PMMA; möten under vilka prisavtal har ingåtts, priser har diskuterats och information
om marknaden har utbytts (se ovan punkterna 60–78) och att de således har haft kännedom om dessa konkurrensbegränsande beteenden,
inklusive de beteenden som sökandena inte direkt deltog i, eller att de rimligen kunde förutse dem (se ovan punkt 128).
Den överträdelse som sökandena har gjort sig skyldiga till ska således kvalificeras som ”mycket allvarlig” i riktlinjernas
mening. Enligt riktlinjerna ska det lägsta utgångsbeloppet för sådana överträdelser i princip uppgå till 20 miljoner euro.
Sökandena har gjort gällande att det utgångsbelopp för böterna som tillämpas i deras fall ska återspegla betydelsen av massiva
plattor i PMMA i förhållande till samtliga PMMA-produkter som den sammanhängande överträdelsen omfattade. Tribunalen erinrar
med anledning härav om att proportionalitetsprincipen innebär att kommissionen ska fastställa böterna i proportion till de
kriterier som har beaktats vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen var och att den då ska tillämpa dessa kriterier
konsekvent och på ett sätt som är sakligt motiverat (se domen i det ovan i punkt 141 nämnda målet BST mot kommissionen, punkt 60
och där angiven rättspraxis).
Enligt rättspraxis utgör dock storleken på den marknad som påverkats i princip inte någon faktor som måste beaktas utan endast
en relevant omständighet bland andra när det gäller att bedöma hur allvarlig en överträdelse är och för att fastställa bötesbeloppet
(domen i det ovan i punkt 189 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 55). Enligt den metod som beskrivs
i riktlinjerna är det inte heller fråga om någon avgörande faktor vid fastställandet av böternas utgångsbelopp (se, för ett
liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 maj 2009 i mål T‑116/04, Wieland-Werke mot kommissionen, REG 2009,
s. II‑1087, punkterna 62–64).
Härav följer att den nedsättning av böternas utgångsbelopp som sökandena kunde göra anspråk på med stöd av att de endast deltagit
i den konkurrensbegränsande samverkan vad beträffar massiva plattor i PMMA, inte behövde utgöra en proportionell återspegling
av denna produkts betydelse i förhållande till samtliga PMMA-produkter som omfattades av den sammanhängande överträdelsen.
Tvärtom skulle en sådan nedsättning ha stridit mot proportionalitetsprincipen, vilken det erinras om ovan i punkt 211, eftersom
det inte skulle ha tagits tillräcklig hänsyn till det faktum att sökandena, liksom de övriga företag som det angripna beslutet
riktar sig till, hade deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan som är av mycket allvarlig beskaffenhet och som omfattar
hela EES-området.
För övrigt konstaterar tribunalen att sökandenas yrkande om en nedsättning på 51 procent av böternas utgångsbelopp i stället
för den nedsättning på 25 procent som beviljats av kommissionen (se ovan punkt 196) inte har framställts med stöd av siffrorna
för omsättningen från försäljningen av de tre berörda PMMA-produkterna utan med stöd av fördelningen av råvaran (MMA) mellan
dessa tre produkter, utan någon förklaring från sökandenas sida om varför detta kriterium skulle vara relevant för att bedöma
hur allvarlig sökandenas överträdelse är. När det gäller frågan om hur stor del av omsättningen från försäljningen år 2000
av samtliga de tre PMMA-produkterna inom EES-området som kan hänföras till massiva plattor i PMMA, framgår det av de handlingar
som kommissionen har inkommit med på tribunalens begäran, att de flesta av de berörda företagen under det administrativa förfarandet
uppskattade den delen till cirka 60 procent eller till och med mer. Endast ett företag uppskattade den till cirka 50 procent.
Mot denna bakgrund konstaterar tribunalen att den nedsättning på 25 procent av utgångsbeloppet för sökandenas böter, som beviljades
i skäl 335 i det angripna beslutet, på ett adekvat sätt återspeglar hur allvarlig den överträdelse är som de har deltagit
i. Härav följer för det första att kommissionen inte har gjort sig skyldig till någon uppenbart oriktig bedömning vid fastställandet
av utgångsbeloppet för deras böter, trots det fel som begåtts vad gäller fastställandet av sökandenas ansvar för den konkurrensbegränsande
samverkan (se ovan punkt 152). För det andra saknar tribunalen skäl att ytterligare sänka beloppet med stöd av sin obegränsade
prövningsrätt.
Talan kan således inte bifallas med stöd av den andra grundens andra del.
Den andra grundens tredje del: Felaktig bedömning av de förmildrande omständigheterna
Sökandena har gjort gällande att den bedömning som görs i det angripna beslutet inte är tillräckligt motiverad och att den
strider mot riktlinjerna och proportionalitetsprincipen.
–       Sökandenas passiva och underordnade roll i överträdelsen
Sökandena anser att kommissionens bedömning i skäl 373 i det angripna beslutet vad gäller nedsättningen med 50 procent på
grund av sökandenas passiva och underordnade roll har motiverats på ett felaktigt sätt. Skälet innehåller nämligen felaktiga
uppgifter som det saknas bevisning för. Följaktligen är nedsättningen otillräcklig.
Det ska inledningsvis erinras om att det följer av fast rättspraxis att när kommissionen utfärdar riktlinjer för att i enlighet
med fördragets bestämmelser ange de kriterier som den har för avsikt att tillämpa inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig
bedömning, begränsar dessa riktlinjer detta utrymme. Kommissionen är nämligen då skyldig att följa dessa riktlinjer som den
själv har uppställt för sig själv (se domen av den 8 oktober 2008 i det ovan i punkt 180 nämnda målet Carbone‑Lorraine mot
kommissionen, punkt 192 och där angiven rättspraxis).
Den begränsning av kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen själv har infört genom att anta riktlinjerna
är dock inte oförenlig med det förhållandet att institutionen alltjämt har ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning.
Riktlinjerna präglas i flera avseenden av flexibilitet, som gör det möjligt för kommissionen att utöva sitt utrymme för skönsmässig
bedömning i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 1/2003, såsom de har tolkats av domstolen (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovan i punkt 212 nämnda målet Wieland-Werke mot kommissionen, punkt 31, och av den 30 september 2009 i mål T‑161/05,
Hoechst mot kommissionen, REG 2009, s. II‑3555, punkt 129).
I avsaknad av tvingande anvisningar i riktlinjerna avseende förmildrande omständigheter som får beaktas, ska således kommissionen
anses ha bevarat ett visst utrymme för att göra en helhetsbedömning av behovet av att eventuellt sätta ned bötesbeloppet med
hänsyn till förmildrande omständigheter.
Kommissionen anger följande i skäl 373 i det angripna beslutet vad beträffar den förmildrande omständigheten – som nämns i
punkt 3 första strecksatsen i riktlinjerna – att företaget har haft en uteslutande passiv eller efterföljande roll i genomförandet
av överträdelsen:
” … Det framgår tydligt av de omständigheter som beskrivs i skälen 137 och 223 att Barlo-bolagens deltagande i den konkurrensbegränsande
samverkan inte kan jämföras med de flesta andra företagens deltagande. Det synes inte föreligga många omständigheter som visar
att Barlo-bolagen har deltagit aktivt i upprättandet av eventuella konkurrensbegränsande avtal och förfaranden. De konkurrensbegränsande
kontakter som förekommit visar snarare att Barlo-bolagens deltagande i mötena var sporadiskt och att dessa möten endast tjänade
till att hålla företaget informerat om avtal och förfaranden som man enats om beträffande massiva plattor i PMMA. Det förefaller
också som att Barlo-bolagen inte har deltagit i många multilaterala viktiga möten där beslut har fattats om nyckelfrågor i
prisavtal och konkurrensbegränsande förfaranden.”
Kommissionen fann med beaktande av dessa förhållanden att sökandena hade haft ”en passiv och underordnad roll”, och den beviljade
dem en nedsättning med 50 procent av de böter som de annars skulle ha ålagts (skäl 374 i det angripna beslutet).
Det ska härvid påpekas att det följer av rättspraxis att en passiv roll innebär att det berörda företaget har antagit en ”låg
profil”, vilket betyder att det inte deltar aktivt i utarbetandet av konkurrensbegränsande avtal. Bland de omständigheter
som indikerar att ett företag haft en passiv roll i en kartell hör den omständigheten att företaget har deltagit i mötena
betydligt mer sporadiskt än de andra ordinarie kartellmedlemmarna liksom att företaget har inträtt sent på den marknad som
är föremål för överträdelsen, oavsett hur länge företaget varit delaktigt i denna, eller vidare att företrädare för andra
företag som har deltagit i överträdelsen har gjort uttryckliga uttalanden av detta slag (se tribunalens dom av den 28 april 2010
i de förenade målen T‑456/05 och T‑457/05, Gütermann och Zwicky mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkterna 184 och
185 och där angiven rättspraxis).
Det ska således konstateras att kommissionen gjorde en riktig bedömning av den förmildrande omständighet som bestod i sökandenas
passiva roll i det förevarande fallet. Kommissionen angav i huvudsak att sökandenas deltagande i den konkurrensbegränsande
samverkan inte kan jämföras med de flesta andra företagens deltagande. De konkurrensbegränsande kontakter som har konstaterats
visar snarare att Barlo-bolagens deltagande i mötena var sporadiskt och att dessa möten endast tjänade till att hålla företaget
informerat om avtal och förfaranden som man enats om beträffande massiva plattor i PMMA.
Dessutom framgår det tydligt av lydelsen i skäl 373 i det angripna beslutet att kommissionen gjorde sin bedömning av den förmildrande
omständigheten i fråga endast med beaktande av de omständigheter som har undersökts vid prövningen av den första grundens
första del. Härvid ska det bland annat framhållas att skäl 373 i det angripna beslutet uttryckligen hänvisar till skäl 137
i samma beslut. Av skäl 137 framgår att ”[sökandena] i sitt svar på meddelandet om invändningar veder[lägger] [B.]:s närvaro
vid de flesta av de möten vid vilka han påstås ha närvarat”. Under dessa förhållanden kan konstateranden såsom att ”[d]et
[inte] synes … föreligga många omständigheter som visar att Barlo-bolagen har deltagit aktivt i upprättandet av eventuella
konkurrensbegränsande avtal och förfaranden” eller att ”[d]et också [förefaller] som att Barlo-bolagen inte har deltagit i
många multilaterala viktiga möten” inte tolkas som att sökandena klandras för att ha deltagit aktivt i upprättandet av konkurrensbegränsande
avtal eller förfaranden eller för att ha deltagit i viktiga multilaterala möten. Sökandenas kritik i detta avseende har således
ingen verkan.
Dessutom har sökandena begränsat sig till att invända mot lydelsen i skäl 373 i det angripna beslutet utan att ange på vilket
sätt omständigheterna i det enskilda fallet skulle motivera en ytterligare nedsättning på grund av den förmildrande omständighet
som är i fråga.
Denna invändning kan således inte godtas.
–       Den omständigheten att företaget i praktiken inte har tillämpat de avtal och förfaranden som överträdelsen består i
Sökandena anser att kommissionen (i skäl 381 i det angripna beslutet) av fel anledningar tillbakavisade deras argument att
det utgjorde en förmildrande omständighet att de i praktiken inte har tillämpat de avtal och förfaranden som överträdelsen
består i.
I skäl 381 i det angripna beslutet angav kommissionen följande:
”Det föreligger ingen bevisning för att Barlo-bolagen systematiskt har avstått från att tillämpa prisavtalen eller att övervältra
kostnaderna för extratjänster på kunderna. Däremot står det klart att bolaget har kunnat dra fördel av den marknadsinformation
som har utbytts och anpassa sitt affärsmässiga agerande därefter (vilket kanske har underlättat ökningen av marknadsandelar).
Dessutom har Barlo-bolagen inte uttryckligen, gentemot de andra företagen, avstått från att arbeta mot de gemensamma mål som
föreslagits och antagits av samtliga företag (oavsett om dessa mål ibland avslöjades vid ett möte utan att det var planerat).
Kommissionen underkänner således Barlo-bolagens argument att det utgjorde en förmildrande omständighet att de i praktiken
inte har tillämpat de avtal och förfaranden som överträdelsen består i.”
Det ska härvid erinras om att det följer av rättspraxis att för att kunna tillämpa den förmildrande omständigheten att bolagen
i praktiken inte har tillämpat de aktuella avtalen eller förfarandena (punkt 3 andra strecksatsen i riktlinjerna), ska det
undersökas om de omständigheter som de berörda företaget har gjort gällande styrker att det, under den tid företaget deltog
i de förbjudna avtalen, underlät att tillämpa dem och i stället uppträdde marknadsmässigt eller om sökandena åsidosatt sina
skyldigheter enligt det konkurrensbegränsande avtalet på ett så tydligt och omfattande sätt att kartellens funktion rubbats
(förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T‑26/02, Daiichi Pharmaceutical mot kommissionen, REG 2006, s. II‑713,
punkt 113, och av den 8 oktober 2008 i det ovan i punkt 180 nämnda målet Carbone‑Lorraine mot kommissionen, punkt 196).
Tribunalen konstaterar att kommissionen i skäl 381 gjorde sin bedömning utifrån korrekta kriterier enligt den rättspraxis
som avses i föregående punkt.
Sökandena kan inte med giltig verkan kritisera kommissionen för att ha beaktat att det saknas bevisning för att Barlo-bolagen
systematiskt har avstått från att tillämpa prisavtalen eller att övervältra kostnaderna för extratjänster på kunderna. Det
rör sig nämligen om en omständighet som är uppenbart relevant för bedömningen av den förmildrande omständigheten i fråga.
Dessutom konstaterar tribunalen att det, till skillnad från vad sökandena tycks vilja antyda, tydligt framgår av lydelsen
i skäl 381 i det angripna beslutet att det här endast var en omständighet bland andra, och att det var efter en helhetsbedömning
av alla dessa omständigheter som kommissionen fann att det inte förelåg någon sådan förmildrande omständighet som hade gjorts
gällande.
Sökandenas argument är inte sådana att de gör att kommissionens helhetsbedömning ska ifrågasättas.
För det första innebär de omständigheter som sökandena har åberopat inte att det kan anses vara visat att Barlo-bolagen verkligen
har avstått från att tillämpa prisavtalen eller att övervältra kostnaderna för extratjänster på kunderna.
Sökandena har nämligen endast åberopat B.:s förklaringar, enligt vilka Barlo-bolagen inte hade genomfört några åtgärder efter
de möten som de närvarat vid, samt Atofina-bolagens förklaring, vilken nämns i skäl 326 i det angripna beslutet. I övrigt
har de uttryckligen medgett att de inte kan inge någon exakt bevisning för prispolitiken för perioden 1999–2000.
I Atofina-bolagens förklaring hänvisas det emellertid till en ökning av Barlo-bolagens marknadsandel för massiva plattor i
PMMA under perioden 2000–2002. Då perioden för Barlo-bolagens deltagande i överträdelsen sträcker sig över perioden 30 april 1998–21 augusti 2000,
är det här inte en omständighet som kan visa att bolagen avstått från att genomföra prisavtalen, och än mindre att detta avstående
har varit systematiskt. De förklaringar som Barlo-bolagens företrädare har avgett kan inte ensamma anses utgöra tillräcklig
bevisning när det saknas stöd för dem i form av objektiva skriftliga handlingar.
Att det angripna beslutet inte innehåller några omständigheter som visar att Barlo-bolagen har genomfört prisavtalen är heller
inte i sig av avgörande betydelse. Det kan nämligen inte hävdas att kommissionen var skyldig att bevilja sökandena en nedsättning
av bötesbeloppet bara av den anledningen att den inte kunde visa att ett företag hade genomfört de avtal och förfaranden som
överträdelsen består i.
För det andra har sökandena inte ifrågasatt kommissionen bedömning att Barlo-bolagen har kunnat dra fördel av den marknadsinformation
som har utbytts under mötena och anpassa sitt affärsmässiga agerande därefter. De gör endast gällande att detta påstående
inte har bevisats av kommissionen. Enligt den rättspraxis som avses i punkt 231 ankommer det dock på sökandena att åberopa
omständigheter som kan anses som förmildrande och bland annat sådana som eventuellt visar att den del av överträdelsen som
avser utbyte av affärsmässigt betydelsefull och konfidentiell marknads- eller företagsrelaterad information inte har genomförts.
För det tredje har sökandena bestritt kommissionens bedömning i den andra meningen i skäl 381 i det angripna beslutet, med
motiveringen att det inte ställdes upp något gemensamt mål vid de möten där Barlo-bolagen var närvarande. Detta påstående
är dock inte korrekt, vilket framgår av prövningen av den första grundens första del.
Dessutom ska det påpekas att sökandena inte har hävdat att Barlo-bolagen åtminstone hade åsidosatt sina skyldigheter enligt
det konkurrensbegränsande avtalet på ett så tydligt och omfattande sätt att kartellens funktion rubbats (se ovan punkt 231).
Härav följer att den kritik som sökandena har riktat mot kommissionens bedömning i skäl 381 i det angripna beslutet saknar
grund.
Dessutom framhåller tribunalen att under de förhållanden som föreligger i det förevarande fallet är vägran att godta den förmildrande
omständigheten också motiverad av den allmänna systematiken i det angripna beslutet.
Det framgår nämligen av beslutet att den konkurrensbegränsande samverkan i sin helhet inte var helt effektiv under vissa perioder
då deltagarna, inklusive Barlo-bolagen, fjärmade sig från de ingångna avtalen (se, till exempel, skäl 329 i det angripna beslutet).
Men eftersom det här är en beskrivning av hur kartellen som sådan fungerade kan detta inte beaktas som en förmildrande omständighet.
Det kan på sin höjd beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är. Tribunalen framhåller härvid att kommissionen
undersökte argumentet avseende kartellens ineffektiva karaktär (skälen 321–329 i det angripna beslutet) vid fastställandet
av böternas utgångsbelopp, och i det sammanhanget bland annat beaktade Atofina-bolagens förklaring, vilken har åberopats av
sökandena (se ovan punkt 236). Även om kommissionen fann att överträdelsen kunde betecknas som mycket allvarlig, angav den
dock uttryckligen att den vid fastställandet av bötesbeloppet inte ”specifikt hade baserat sig på en viss inverkan [som överträdelsen
haft på marknaden]” (skäl 321 i det angripna beslutet).
Dessutom, även om det antas att Barlo-bolagens beteende på marknaden väsentligen skilde sig från hur de andra företagen som
beslutet var riktat till betedde sig, ska det erinras om att det i riktlinjerna inte anges att kommissionen alltid ska beakta
varje förmildrande omständighet som uppräknas i punkt 3 i dessa riktlinjer separat (domen i det ovan i punkt 189 nämnda målet
KME Germany m.fl. mot kommissionen, punkt 114). Enligt dessa har kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning
när det gäller att göra en helhetsbedömning av storleken på en eventuell nedsättning av bötesbeloppet, med beaktande av samtliga
förmildrande omständigheter som kännetecknar det enskilda fallet (tribunalens dom av den 8 juli 2004 i mål T‑44/00, Mannesmannröhren-Werke
mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2223, punkterna 274 och 275, och i mål T‑50/00, Dalmine mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2395,
punkterna 325 och 326, se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 september 2007 i mål T‑30/05,
Prym och Prym Consumer mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 204).
Med beaktande av omständigheterna i det förevarande fallet är det konstaterandet av Barlo-bolagens passiva och underordnade
roll i genomförandet av överträdelsen – bland annat med motiveringen att Barlo-bolagens deltagande i den konkurrensbegränsande
samverkan inte kunde jämföras med de flesta andra företagens deltagande (skäl 373 i det angripna beslutet) – som bäst återspeglar
hur allvarligt Barlo-bolagens deltagande var, relativt sett. I vilket fall som helst räcker inte de omständigheter som sökandena
har åberopat och som behandlas ovan i punkterna 236–241 för att motivera att böternas grundbelopp ska sättas ned ännu mer
än vad kommissionen redan beslutat om på grund av Barlo-bolagens passiva roll.
Denna invändning kan således inte godtas.
–       Överträdelsens tidiga upphörande
Sökandena har gjort gällande att det är ostridigt att den överträdelse som Barlo-bolagen klandras för upphörde långt före
kommissionens första utredningar. De anser att kommissionens vägran att erkänna denna förmildrande omständighet på ett uppenbart
sätt strider mot riktlinjerna. I dessa föreskrivs att det utgör en förmildrande omständighet ”att företaget har upphört med
överträdelsen vid kommissionens första ingripanden (bland annat kontroller)”, och de har invänt mot de motiveringar som kommissionen
lämnar i skälen 384 och 385 i det angripna beslutet.
Tribunalen framhåller härvid att det har fastställts att Barlo-bolagens deltagande i överträdelsen upphörde den 21 augusti 2000.
Det är således utrett att Barlo-bolagens deltagande i överträdelsen hade upphört före kommissionens första ingripanden, det
vill säga de kontroller som utfördes på plats den 25 och den 26 mars 2003 (skäl 59 i det angripna beslutet).
När det gäller begäran om nedsättning av bötesbeloppet på grund av detta, räcker det emellertid med att konstatera att det
följer av rättspraxis att förmildrande omständigheter enligt punkt 3 tredje strecksatsen i riktlinjerna inte kan anses föreligga
om överträdelsen har upphört redan innan kommissionen gör sina första ingripanden och oberoende av dessa ingripanden (se,
för ett liknande resonemang, domen av den 3 september 2009 i det ovan i punkt 189 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot
kommissionen, punkterna 105 och 106).
Dessutom har det faktum att Barlo-bolagen frivilligt hade upphört med överträdelsen innan kommissionen inledde sin undersökning
beaktats tillräckligt vid beräkningen av den period under vilken sökandena har befunnits delta i överträdelsen, vilket betyder
att sökandena inte kan åberopa punkt 3 tredje strecksatsen i riktlinjerna (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom
i det ovan i punkt 149 nämnda målet Amann & Söhne och Cousin Filterie mot kommissionen, punkt 260, och av den 19 maj 2010
i mål T‑21/05, Chalkor mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkt 152).
Sökandenas kritik mot kommissionens bedömning i skälen 384 och 385 i det angripna beslutet är således oberättigad, och invändningen
kan därmed inte godtas.
–       Införandet av ett program för att se till att konkurrensreglerna följs
Sökandena har gjort gällande att det angripna beslutet är det första beslut som fattats mot Quinn-koncernen med tillämpning
av unionens konkurrensregler. Sökandena har angett att så snart Quinn-koncernen fick kännedom om att en utredning pågick upprättade
den ett program för att se till att konkurrensreglerna efterlevdes. Detaljerad information om detta program har lämnats till
kommissionen. Under sådana förhållanden är det oberättigat att inte beakta det här programmet som en förmildrande omständighet.
Detta argument kan inte godtas.
För det första påpekar tribunalen att den omständigheten att det angripna beslutet är det första beslut som fattats mot sökandena
om ett åsidosättande av unionens konkurrensregler inte motiverar en nedsättning av grundbeloppet för böterna. Den här omständigheten
har tvärtom beaktats på så sätt att kommissionen har konstaterat att sökandena inte har upprepat överträdelsen, vilket skulle
ha kunnat utgöra en försvårande omständighet.
För det andra understryker tribunalen att även om det är betydelsefullt att det har vidtagits åtgärder för att förhindra nya
överträdelser påverkar inte det att den påtalade överträdelsen har ägt rum.
För det tredje har det redan slagits fast att enbart den omständigheten att ett företag antar ett program för anpassning till
gemenskapens konkurrensregler inte utgör en godtagbar och säker garanti för att företaget varaktigt kommer att iaktta nämnda
regler. Ett sådant program tvingar således inte kommissionen att sätta ned böterna på grund av att syftet att förebygga överträdelser
redan till viss del är uppfyllt (förstainstansrättens dom av den 5 april 2006 i mål T‑279/02, Degussa mot kommissionen, REG 2006,
s. II‑897, punkt 361, se, bland annat, domen i det ovan i punkt 127 nämnda målet BASF och UCB mot kommissionen, punkt 52).
Denna invändning kan således inte godtas.
–       Ingen vinst, inget behov av avskräckande verkan och proportionalitet
Sökandena har påpekat att de böter som föreskrivs i konkurrensrätten syftar till dels att se till att de ansvariga inte kan
tillgodogöra sig någon vinst till följd av överträdelsen, dels att ha en avskräckande verkan (skäl 388 i det angripna beslutet).
I det förevarande fallet står dock de ålagda böterna inte i proportion till dessa mål, eftersom sökandena inte har haft någon
vinst till följd av den påstådda överträdelsen, och eftersom vare sig Barlo-bolagen eller Quinn-koncernen någonsin har dömts
för åsidosättande av konkurrensreglerna.
Inledningsvis ska det framhållas att de omständigheter som sökandena har åberopat till stöd för denna invändning inte uttryckligen
nämns som förmildrande omständigheter i punkt 3 i riktlinjerna.
Kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att dessa omständigheter inte motiverade en nedsättning av bötesbeloppet.
När det gäller påståendet om att ingen vinst har förekommit konstaterar tribunalen att detta inte har visats. Dessutom förefaller
sökandena ha medgett att en sådan vinst kan ha uppkommit, då de betonade att en sådan vinst skulle ha kommit företagets gamla
aktieägare till del, och inte de nuvarande aktieägarna som måste ta de ekonomiska konsekvenserna av böterna. Detta påstående
är dock, förutom att det inte är visat, också irrelevant. Tribunalen konstaterar att sökandena inte har bestritt att de är
Barlo-bolagens lagliga efterträdare, och inte heller att det är till dem som det angripna beslutet skulle riktas om överträdelsen
bevisades (se ovan punkt 5).
I vilket fall som helst gjorde kommissionen en riktig bedömning i slutet av skäl 388 i det angripna beslutet när den slog
fast att det faktum att det eventuellt inte har uppstått någon vinst inte påverkar överträdelsens allvar såsom den bedömdes
i beslutet.
Vidare, vad gäller den omständigheten att varken Barlo-bolagen eller Quinn-koncernen någonsin har dömts för åsidosättande
av unionens konkurrensregler, hänvisar tribunalen till skäl 255 ovan och konstaterar att det inte kan utgöra en förmildrande
omständighet att överträdelsen inte har upprepats.
Det har påståtts, men inte visats, att de nuvarande aktieägarna inte har kunnat genomföra någon ordentlig revision – och således
har saknat kunskap om överträdelsens potentiella existens – på grund av att Barlo-bolagen förvärvades genom ett offentligt
fientligt bud. Inte heller detta kan medföra att överträdelsen ska betraktas som mindre allvarlig eller ha någon inverkan
på bötesbeloppet, eftersom bötesbeloppet syftar till att ha en avskräckande verkan.
Denna invändning kan således inte godtas.
–       Det aktiva samarbetet i förfarandet utanför tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete
Sökandena har anfört att de har samarbetat med kommissionen fullt ut under hela det administrativa förfarandet, genom att
försöka få bekräftat upplysningar som inte var omedelbart tillgängliga för dem, och att de har gjort avsevärda ansträngningar
i detta syfte. Enligt sökandenas uppfattning saknade kommissionen fog för att underlåta att beakta denna aspekt som en förmildrande
omständighet i det angripna beslutet.
I punkt 3 sjätte strecksatsen i riktlinjerna har kommissionen angett att det kan utgöra en förmildrande omständighet om företaget
har samarbetat effektivt i förfarandet utanför tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete.
Kommissionen konstaterar i skäl 392 i det angripna beslutet att den med tillämpning av ovannämnda bestämmelse har gjort en
prövning av huruvida ett av de berörda företagens samarbete hade gjort det lättare för kommissionen att fastslå att överträdelsen
förelåg. I skäl 393 i det angripna beslutet slår kommissionen fast att det, med hänsyn till samarbetets begränsade omfattning
och värde samt till sökandenas bestridande av faktiska omständigheter, inte fanns någon annan omständighet som kunde föranleda
nedsättning av bötesbeloppet utöver tillämpningsområdet för samarbete, vilket under alla omständigheter ändå endast kan ske
i undantagsfall i hemliga kartellfall.
Kommissionen gjorde en riktig bedömning när den slog fast att punkt 3 sjätte strecksatsen i riktlinjerna endast ska tillämpas
i undantagsfall när det gäller hemliga karteller.
Tillämpningen av den ovannämnda bestämmelsen får nämligen inte leda till att meddelandet om samarbete förlorar sin ändamålsenliga
verkan. Det framgår tydligt av meddelandet att detta beskriver under vilka förhållanden företag som är eller har varit parter
i hemliga karteller med inverkan på gemenskapen kan belönas för sitt samarbete under kommissionens utredning. Härav följer
att företagen i princip endast kan beviljas en nedsättning av bötesbeloppet på grund av sitt samarbete om de uppfyller de
villkor som uppställs i nämnda meddelande.
Det har till exempel redan slagits fast att kommissionen kan förbehålla tillämpningen av punkt 3 sjätte strecksatsen i riktlinjerna
åt det företag som var först om att förse kommissionen med information som möjliggjorde för den att utvidga utredningen och
vidta de åtgärder som var nödvändiga för att fastställa en allvarligare överträdelse eller en mer varaktig överträdelse (tribunalens
dom av den 19 maj 2010 i mål T‑11/05, Wieland-Werke m.fl. mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkt 232, se även punkt 234).
I det förevarande fallet har sökandena för det första inte lämnat en tillräckligt detaljerad beskrivning av på vilket sätt
och i vilken utsträckning deras samarbete har hjälpt kommissionen att bevisa omständigheterna i fråga.
För det andra konstaterar tribunalen att även om det framgick vid prövningen av den första grundens första del att sökandenas
bekräftelse av vissa uppgifter i deras svar på meddelandet om invändningar har hjälpt kommissionen att bevisa Barlo-bolagens
inblandning i fler konkurrensbegränsande möten, ska det ändock framhållas att sökandena fortsätter att just bestrida att detta
svar på meddelandet om invändningar var sådant att det kan tjäna som bevisning för deras ansvar för den konkurrensbegränsande
samverkan.
Under dessa omständigheter kan det inte anses visat att det föreligger sådana omständigheter som kan betraktas som en sådan
förmildrande omständighet som sökandena har gjort gällande.
Denna invändning kan således inte godtas.
Slutligen underkänner tribunalen de argument som sökandena har anfört inom ramen för den andra grunden i den mån vissa av
dessa argument ska uppfattas som ett påstående om att motiveringsskyldigheten har åsidosatts vad gäller fastställandet av
bötesbeloppet och särskilt nivån för de beviljade nedsättningarna (se ovan punkterna 196, 217 och 218). Det följer nämligen
av det ovan anförda att kommissionen i tillräcklig grad har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning
av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet. Kommissionen har också redovisat skälen till att den beslutade att sätta
ned bötesbeloppet (skälen 335 och 372–374). Den har således uppfyllt det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑248/98 P, KNP BT mot kommissionen, REG 2000,
s. I‑9641, punkt 42). Motiveringsskyldigheten innebär inte att det ankommer på kommissionen att i beslutet redovisa sifferuppgifter
avseende det sätt på vilket böterna har beräknats (se domen i det ovan i punkt 131 nämnda målet Microsoft mot kommissionen,
punkt 1361 och där angiven rättspraxis). Kommissionen var därmed inte skyldig att lämna några ytterligare motiveringar till
storleken på de nedsättningar som har beviljats.

Slutsats
Av vad som anförts ovan följer att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras, dels i den mån sökandena däri hålls ansvariga
för deltagande i överträdelsen mellan den 1 november 1998 och den 23 februari 2000, dels i den mån kommissionen däri slår
fast att sökandena har åsidosatt artikel 81.1 EG och artikel 53 i EES-avtalet genom att delta i en rad konkurrensbegränsande
avtal och samordnade förfaranden som inte endast avsåg massiva plattor i PMMA, utan även formmassor i PMMA och sanitetsgods
i PMMA. I övrigt ska yrkandena om ogiltigförklaring lämnas utan bifall.
När det gäller fastställandet av bötesbeloppet följer det av det ovan anförda dels att den ökning med 20 procent av utgångsbeloppet
som kommissionen tillämpar i skäl 353 i det angripna beslutet ska ersättas med en ökning med 10 procent, dels att yrkandena
om en ytterligare nedsättning av bötesbeloppet ska ogillas i övrigt.
De böter som sökandena åläggs enligt artikel 2 i det angripna beslutet ska således uppgå till 8 250 000 euro.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan tribunalen besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära
sin kostnad, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter eller om särskilda omständigheter motiverar det.
I det förevarande fallet har sökandenas yrkanden delvis bifallits, och kommissionen har således tappat målet eftersom den
hade yrkat att överklagandet skulle ogillas i sin helhet. Dock har sökandena tappat målet i den mån de hade yrkat att det
angripna beslutet helt skulle ogiltigförklaras vad beträffar dem. Efter en skälighetsbedömning av omständigheterna i målet
beslutar tribunalen därför att sökandena ska bära 60 procent av sina rättegångskostnader och ersätta 60 procent av kommissionens
rättegångskostnader och att kommissionen ska bära 40 procent av sina rättegångskostnader och ersätta 40 procent av sökandenas
rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tredje avdelningen)
följande:
1)
Artikel 1 i kommissionens beslut K(2006) 2098 slutlig av den 31 maj 2006 angående ett förfarande med tillämpning av artikel 81 EG
och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende COMP/F/38.645 – Metakrylat) ogiltigförklaras dels i den mån det däri fastställs att Quinn
Barlo Ltd, Quinn Plastics NV och Quinn Plastics GmbH har åsidosatt artikel 81 EG och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska
samarbetsområdet (EES) genom att delta i en rad konkurrensbegränsande avtal och samordnade förfaranden som inte endast avsåg
massiva plattor i polymetylmetakrylat, utan även formmassor i polymetylmetakrylat och sanitetsgods i polymetylmetakrylat,
dels i den mån dessa bolag däri hålls ansvariga för deltagande i överträdelsen mellan den 1 november 1998 och den 23 februari 2000.
2)
Det bötesbelopp för vilket Quinn Barlo, Quinn Plastics NV och Quinn Plastics GmbH är solidariskt ansvariga enligt artikel 2
i beslut K(2006) 2098 slutlig, fastställs till 8 250 000 euro.
3)
Talan ogillas i övrigt.
4)
Quinn Barlo, Quinn Plastics NV och Quinn Plastics GmbH ska bära 60 procent av sina rättegångskostnader och ersätta 60 procent
av Europeiska kommissionens rättegångskostnader.
5)
Kommissionen ska bära 40 procent av sina rättegångskostnader och ersätta 40 procent av Quinn Barlos, Quinn Plastics NV:s och
Quinn Plastics GmbH:s rättegångskostnader.
Czúcz
Labucka
Gratsias
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 30 november 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 81 EG
Den första grundens första del: Felaktig bedömning av de möten och andra kontakter eller utbyten som Barlo-bolagen har varit
inblandade i
– De fyra möten som det har medgetts att Barlo-bolagen närvarade vid
– Det ifrågasatta mötet i Barcelona i maj–juni 1999 (skäl 164 i det angripna beslutet)
– Huruvida Barlo-bolagen inte varit inblandade i några andra kontakter och utbyten
– Slutsats beträffande den första grundens första del
Den första grundens andra del: Felaktig bedömning av Barlo-bolagens deltagande i ”ett sammanhängande, gemensamt och konkurrensbegränsande
projekt” som omfattar tre produkter i PMMA
Den första grundens tredje del: Felaktig bedömning av Barlo-bolagens deltagande i en fortlöpande överträdelse
Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, riktlinjerna och proportionalitetsprincipen
Den andra grundens första del: Felaktig bedömning av överträdelsens varaktighet
Den andra grundens andra del: Felaktig bedömning av den påstådda överträdelsens allvar
– Sökandenas passiva och underordnade roll i överträdelsen
– Den omständigheten att företaget i praktiken inte har tillämpat de avtal och förfaranden som överträdelsen består i
– Överträdelsens tidiga upphörande
– Införandet av ett program för att se till att konkurrensreglerna följs
– Ingen vinst, inget behov av avskräckande verkan och proportionalitet
– Det aktiva samarbetet i förfarandet utanför tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete
Slutsats
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: engelska.