CELEX: 62012CJ0321
Socialna varnost
Uredba (EGS) št. 1408/71
Člen 28(2)(b)
Storitve iz zdravstvenega zavarovanja
Upokojenci, ki so do starostne pokojnine upravičeni v več državah članicah
Stalno prebivališče v drugi državi članici
Opravljanje storitev v državi stalnega prebivališča
Stroški storitev
Država članica, katere ‚zakonodaja‘ je za upokojenca veljala najdlje
Pojem

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 28(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1992/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 (
UL L 392, str. 1
, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med F. van der Heldrom in D. Farringtonom na eni strani ter College voor zorgverzekeringen (odbor za zdravstveno zavarovanje, v nadaljevanju: CVZ) na drugi zaradi plačila prispevkov za zakonsko določen sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja, ki velja na Nizozemskem.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člen 1 Uredbe št. 1408/71, naslovljen „Opredelitve“, določa:
„V tej uredbi:
[…]
(j)
‚zakonodaja‘ pomeni vse zakone, predpise in druge določbe ter vse druge sedanje ali prihodnje izvedbene ukrepe vsake države članice, ki se nanašajo na področja socialne varnosti in sisteme socialne varnosti iz člena 4(1) in (2) ali na tiste posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki iz člena 4(2a).
[…]
(r)
‚zavarovalne dobe‘ pomenijo dobe plačevanja prispevkov ali dobe zaposlitve ali samozaposlitve, kot so opredeljene ali priznane kot zavarovalne dobe po zakonodaji, po kateri so bile dopolnjene ali se štejejo za dopolnjene, ter vsa obdobja, ki so obravnavana kot taka, če jih imenovana zakonodaja obravnava kot enakovredna zavarovalnim dobam; […]“
Člen 4 navedene uredbe, naslovljen „Stvarna veljavnost“, v odstavku 1 določa:
„Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
(a)
dajatve za bolezen in materinstvo;
(b)
invalidske dajatve, vključno s tistimi, ki so namenjene vzdrževanju ali izboljševanju možnosti pridobivanja zaslužka;
(c)
dajatve za starost;
(d)
dajatve za preživele osebe;
(e)
dajatve za nesreče pri delu in poklicne bolezni;
(f)
pomoči ob smrti;
(g)
dajatve za brezposelnost;
(h)
družinske dajatve.“
Naslov III navedene uredbe vsebuje posebne določbe v zvezi z različnimi vrstami dajatev. Poglavje 1 naslova III te iste uredbe se nanaša na dajatve za bolezen in materinstvo. Oddelek 5, naslovljen „Upokojenci in njihovi družinski člani“, vsebuje člene od 27 do 34 Uredbe št. 1408/71.
Člen 27 te uredbe, naslovljen „Pokojnine, ki se izplačujejo po zakonodaji več držav članic, če je pravica do dajatev v državi stalnega prebivališča“, določa:
„Upokojenec, ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji dveh ali več držav članic, od katerih je ena tudi država, v kateri stalno prebiva, in ki je upravičen do dajatev po zakonodaji slednje države članice, po potrebi ob upoštevanju določb člena 18 in Priloge VI, skupaj s svojimi družinskimi člani prejema te dajatve od nosilca v kraju stalnega prebivališča in na stroške tega nosilca, kot če bi bil upokojenec, katerega pokojnina je izplačljiva samo po zakonodaji slednje države članice.“
Člen 28 te uredbe, naslovljen „Pokojnine, ki se izplačujejo po zakonodaji ene ali več držav članic, kadar ni pravice do dajatev v državi stalnega prebivališča“, določa:
„1.   Upokojenec, ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodajah dveh ali več držav članic in ki nima pravice do dajatev po zakonodaji države članice, v kateri stalno prebiva, kljub temu skupaj s svojimi družinskimi člani prejema te dajatve, kot če bi bil do njih upravičen, po potrebi ob upoštevanju določbe člena 18 in Priloge VI, po zakonodaji ene države članice ali vsaj ene od držav članic, ki so pristojne za izplačilo pokojnine, če bi imel stalno prebivališče v tej državi. Te dajatve se zagotavljajo pod naslednjimi pogoji:
a)
storitve zagotavlja v imenu nosilca iz odstavka 2 nosilec v kraju stalnega prebivališča, kot da bi bila oseba upokojenec po zakonodaji države, na ozemlju katere stalno prebiva, in bi bil upravičen do teh dajatev;
[…]
2.   V primerih, ki so zajeti v odstavku 1, stroške storitev krije nosilec, kot določajo naslednja pravila:
[…]
b)
kadar je upokojenec upravičen do omenjenih storitev po zakonodaji dveh ali več držav članic, stroški bremenijo pristojnega nosilca države članice, katere zakonodaja je za upokojenca veljala najdlje; če bi bilo zaradi uporabe tega pravila za stroške storitev odgovornih več nosilcev, stroški bremenijo nosilca, ki uporablja zakonodajo, ki je za upokojenca veljala nazadnje.“
Člen 28a te uredbe, naslovljen „Pokojnine, ki se izplačujejo po zakonodaji ene ali več držav članic, ki niso države stalnega prebivališča, kadar je pravica do dajatev v slednji državi“, določa:
„Kadar upokojenec, ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodajah dveh ali več držav članic, stalno prebiva na ozemlju države članice, po zakonodaji katere pravica do prejemanja storitev ni pogojena z zavarovanjem ali zaposlitvijo in po kateri se mu ne izplačuje nobena pokojnina, stroški storitev, ki se nudijo njemu in njegovim družinskim članom, bremenijo nosilca ene od držav članic, pristojnih za pokojnino, ki se določi v skladu s pravili iz člena 28(2), kot da bi bili upokojenec in njegovi družinski člani upravičeni do takih storitev po zakonodaji, ki jo uporablja ta nosilec, če bi imeli stalno prebivališče na ozemlju države članice, v kateri je ta nosilec.“
Člen 33 Uredbe št. 1408/71, naslovljen „Prispevki, ki jih plačujejo upokojenci“, določa:
„1.   Nosilec države članice, ki je odgovoren za izplačevanje pokojnine in ki uporablja zakonodajo, po kateri se prispevki za zavarovanje za primer bolezni ali materinstva plačujejo od pokojnin, je pooblaščen, da opravi te odvedbe, izračunane v skladu s to zakonodajo, od pokojnine, ki jo izplačuje, če stroški dajatev po členih 27, 28, 28a, 29, 31 in 32 bremenijo nosilca te države članice.
2.   Kadar je v primerih iz člena 28a, pridobitev dajatev za bolezen in materinstvo po zakonodaji države članice, na ozemlju katere upokojenec stalno prebiva, pogojena s plačevanjem prispevkov ali s podobnimi plačili na podlagi stalnega prebivanja, se ti prispevki ne plačujejo.“
V skladu s členom 36(1) te uredbe se v celoti povrnejo stroški storitev, ki jih v skladu določbami členov 28, 28a in 33 te uredbe med drugim zagotavlja nosilec ene države članice v imenu nosilca druge države članice.
Člen 95 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1223/98 z dne 4. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 292, v nadaljevanju: Uredba št. 574/72), določa, da znesek storitev, ki se zagotavljajo po členih 28 in 28a Uredbe št. 1408/71, povrne pristojni nosilec nosilcu, ki je zagotovil te dajatve, na podlagi pavšalnega zneska, čim bližjega dejansko nastalim stroškom ter določa načine za izračun zneska.
Nizozemsko pravo
Pred 1. januarjem 2006 je bil z zakonom o zdravstvenih zavarovalnicah (Ziekenfondswet, v nadaljevanju: ZFW) določen sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja le za zaposlene osebe z dohodkom, nižjim od določenega praga. Osebe, ki niso spadale v ta sistem, pa so morale – da bi bile zavarovane za primer bolezni – skleniti zavarovalno pogodbo z zavarovalno družbo v okviru zasebnega zavarovanja.
Ta sistem z zakonom določenega, obveznega zavarovanja se je pod določenimi pogoji uporabljal tudi za nerezidente, ki so prejemali pokojnino na podlagi zakona o splošnem pokojninskem zavarovanju (Algemene Ouderdomswet, v nadaljevanju: AOW) ali na podlagi zakona o zavarovanju za primer nezmožnosti za delo (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering).
Od 1. januarja 2006 zakon o zdravstvenem zavarovanju (Zorgverzekeringswet, v različici, ki se uporablja od 1. avgusta 2008, v nadaljevanju: ZVW) določa sistem z zakonom določenega obveznega zdravstvenega zavarovanja za vse osebe, ki imajo na Nizozemskem stalno prebivališče ali tam delajo.
Člen 69 tega zakona določa:
„1.   Osebe s stalnim prebivališčem v tujini, ki so na podlagi uredbe Sveta Evropskih skupnosti, ali uredbe, sprejete na podlagi Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, ali sporazuma v zvezi s socialno varnostjo po potrebi upravičene do zdravstvenih storitev ali povračila stroškov zanje, kot je to določeno z zakonodajo o zdravstvenem zavarovanju v državi, v kateri stalno prebivajo, se morajo prijaviti pri [CVZ], razen če so na podlagi tega zakona vključene v sistem obveznega zavarovanja.
2.   Osebe [iz prvega odstavka] plačujejo prispevek, ki se določi z ministrskim odlokom. Del prispevka, ki se določi s tem odlokom, se za namen uporabe zakona o dodatkih za zdravstvene storitve [Wet op de zorgtoeslag] šteje za premijo za zdravstveno zavarovanje.
[…].
4.   [CVZ] je pristojen za izvajanje določb [odstavka 1] in tam navedenih mednarodnih predpisov, ter za odločitve v zvezi z obračunavanjem in s pobiranjem prispevkov iz odstavka 2 […]“
Poleg tega splošni zakon o izrednih zdravstvenih stroških (Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten) pred in po 1. januarju 2006 zagotavlja, da je celotno prebivalstvo zavarovano za primer izrednih zdravstvenih stroškov, kot so še posebej tveganja, ki jih ZFW in ZVW ali zasebno zavarovanje ne krijejo.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
F. van der Helder je upokojeni nizozemski državljan, ki od leta 1991 živi v Franciji. Med svojo delovno dobo je prebival in delal v različnih državah članicah. Od avgusta 1997 prejema pokojnino na Nizozemskem na podlagi AOW. Podlaga za to pokojnino je dopolnjenih 43 let zavarovalne dobe v tej državi članici. Te pravice je delno pridobil na podlagi rezidentstva, delno pa na podlagi prostovoljnega zavarovanja. Poleg tega prejema F. van Helder tudi starostno pokojnino iz Republike Finske, kjer je bil zavarovan med letoma 1980 in 1987. Hkrati je tudi prejemnik starostne pokojnine iz Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska.
D. Farrington je upokojeni britanski državljan, ki od maja 2004 prebiva v Španiji. Med svojo delovno dobo je živel in delal v več državah članicah, med drugim v Združenem kraljestvu in na Nizozemskem. Od aprila 2006 na podlagi AOW prejema starostno pokojnino na Nizozemskem. Podlaga za to pokojnino je dopolnjenih 35 let zavarovalne dobe v tej državi članici. Poleg tega prejema D. Farrington tudi starostno pokojnino iz Združenega kraljestva, kjer je delal med letoma 1957 in 1972.
Do 1. januarja 2006 F. van der Helder in D. Farrington nista potrebovala sklenjenega obveznega zdravstvenega zavarovanja na Nizozemskem. Sklenjeno sta imela zasebno zdravstveno zavarovanje. Medtem ko sta F. van der Helder in D. Farrington prebivala na Nizozemskem, sta bila zavarovana na podlagi splošnega zakona o izrednih zdravstvenih stroških.
Po uveljavitvi ZVW 1. januarja 2006 je CVZ menil, da za F. van der Heldra in D. Farringtona, čeprav sta prebivala na Nizozemskem, velja sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja, ki ga določa ZWV, in ker nista upravičena do starostne pokojnine v državi članici njunega stalnega prebivališča in ker sta bila v času svoje delovne dobe najdlje zavarovana po nizozemski zakonodaji s področja socialne varnosti, sta upravičena do storitev v državi članici njunega stalnega prebivališča v breme Nizozemske, v skladu s členoma 28 in 28a Uredbe št. 1408/71.
CVZ je tudi odločil, da se od pokojnin, izplačanih F. van der Heldru in D. Farringtonu, odvede prispevek za z zakonom določeno obvezno zdravstveno zavarovanje na podlagi člena 69 ZVW.
Centrale Raad van Beroep je pri odločanju o pritožbah, ki sta ju F. van der Helder in D. Farrington vložila proti sodbama, ki ju je na prvi stopnji izdalo Rechtbank Amsterdam menilo, da imata tožeči stranki v postopku v glavni stvari pravico do pokojnine najmanj v dveh državah članicah, stroški storitev pa v skladu s členom 28(2)(a) Uredbe št. 1408/71 bremenijo pristojnega nosilca države članice, katere „zakonodaja“ je za upokojenca veljala najdlje.
To sodišče meni, da je mogoče pojem „zakonodaja“ razlagati vsaj na tri različne načine.
V skladu s prvo razlago, ki jo zagovarjata F. van der Helder in D. Farrington, bi navedeni pojem pokrival zakonodajo o dajatvah za bolezen in materinstvo. Čeprav F. van der Helder in D. Farrington ne izpodbijata, da sta najdlje delala na Nizozemskem in da je zanju najdlje veljala nizozemska zakonodaja s področja socialne varnosti, pa nista bila nikoli vključena v obvezno zdravstveno zavarovanje na Nizozemskem ali bila tam v vsakem primeru zavarovana za krajši čas, kot pa sta bila zdravstveno zavarovana v drugih državah članicah. V obravnavanem primeru bi bili torej državi članici, ki bi nosili breme storitev v državi članici prebivališča, Finska in Združeno kraljestvo. To razlago je sprejelo tudi Regeringsrätten (Vrhovno upravno sodišče Švedske) v sodbi Wehmeyer št. 4381-10 z dne 14. decembra 2011. Če bi sledili tej obrazložitvi, bi bilo treba vedeti, ali je treba za določitev „zakonodaje“ države članice, ki je za tožnika v postopku v glavni stvari veljala najdlje, upoštevati le obvezno zdravstveno zavarovanje ali pa tudi celotno zdravstveno zavarovanje za primer bolezni in materinstva.
V skladu z drugo razlago, ki jo je podalo Rechtbank Amsterdam in jo podpira tudi predložitveno sodišče, bi se pojem „zakonodaja“ nanašal na pokojninsko zavarovanje, ki pomeni osnovo za sedanjo pokojnino zadevnih oseb. Ta razlaga bi izhaja tudi iz sodbe z dne 10. maja 2001 v zadevi Rundgren (
C-389/99, Recueil, str. I-3731
, točke od 44 do 49). Ta razlaga bi bila skladna z načinom financiranja sistemov zdravstvenega zavarovanja, ki se financirajo s prispevki na podlagi dohodkov, ki jih prejemajo upravičenci in imajo v primeru upokojencev obliko pokojninskih prispevkov. Če bi sprejeli to razlago, bi bilo treba ugotoviti tudi, ali je treba upoštevati celotno zavarovalno dobo v sistemu pokojninskega zavarovanja, neodvisno od osnove in dejanskega plačila prispevkov. Med drugim bi se postavilo tudi vprašanje, ali je treba odbiti obdobja prostovoljnega zavarovanja.
Nazadnje, v skladu s tretjo razlago, ki jo je podal CVZ, bi se pojem „zakonodaja“ nanašal na celotno zakonodajo o socialni varnosti. CVZ meni, da je namen člena 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 podpirati sistem socialne varnosti države članice, v katerega je oseba najdlje prispevala stroške za zdravstveno varstvo po upokojitvi. Ta razlaga bi bila podprta tudi s členom 1(j) te uredbe, ki določa pojem „zakonodaja“ z napotilom na člen 4 navedene uredbe. Če bi sledili temu razlogovanju, bi bilo treba razrešiti tudi vprašanje upoštevanja obdobij prostovoljnega zavarovanja.
V teh okoliščinah je Centrale Raad van Beroep prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali se pojem „zakonodaja[, ki] je za upokojenca veljala najdlje“, v členu 28(2)(b) Uredbe […] št. 1408/71 nanaša na zakonodajo o dajatvah za bolezen in materinstvo, na zakonodajo o dajatvah za starost ali na vso zakonodajo na področjih socialne varnosti iz člena 4 te uredbe, ki se je uporabljala na podlagi naslova II Uredbe?“
Predsednik Sodišča je na predlog predložitvenega sodišča na podlagi člena 53(3) Poslovnika Sodišča odredil prednostno obravnavanje te zadeve.
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da se pojem „zakonodaja“, ki je za upokojenca veljala najdlje, iz te določbe nanaša na zakonodajo o dajatvah za bolezen in materinstvo, zakonodajo o pokojninah ali na vso zakonodajo na področjih socialne varnosti iz člena 4 te uredbe, ki se je uporabljala.
Iz odločbe predložitvenega sodišča izhaja, da je bilo vprašanje postavljeno v okviru spora glede zakonitosti odločb nizozemskih organov o plačilu prispevkov od pokojnin, ki se izplačujejo nizozemskemu državljanu in britanskemu državljanu, ki prejemata pokojnine na podlagi zakonodaj več držav članic, vendar ne prejemata pokojnine v Republiki Franciji in Kraljevini Španiji, kjer prebivata, za zagotavljanje zdravstvenih storitev na podlagi člena 28 Uredbe št. 1408/71 v državi članici njunega prebivališča, kjer nista upravičena do teh storitev. Te odločbe so bile sprejete 1. januarja 2006, po uveljavitvi novega sistema obveznega zdravstvenega zavarovanja na Nizozemskem, ki ga je uvedel ZVW in nadomestil sistem, ki je pred tem datumom na podlagi ZFW veljal le za zaposlene osebe z dohodkom, nižjim od določenega praga, in se od tedaj uporablja za vse osebe, ki prebivajo ali delajo v tej državi članici.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 28 Uredbe št. 1408/71 vsebuje „kolizijsko pravilo“, na podlagi katerega se za upokojence, ki se jim pokojnine izplačujejo po zakonodajah več držav članic in prebivajo v drugi državi članici, v kateri niso upravičeni do dajatev za bolezen in materinstvo, določita nosilec, ki izvaja navedene storitve, in veljavna zakonodaja (glej v tem smislu sodbo z dne 10. januarja 1980 v zadevi Jordens-Vosters,
69/79, Recueil, str. 75
, točka 12; zgoraj navedeno sodbo Rundgren, točki 43 in 44; ter sodbi z dne 3. julija 2003 v zadevi van der Duin in ANOZ Zorgverzekeringen,
C-156/01, Recueil, str. I-7045
točka 39, in z dne 14. oktobra 2010 v zadevi van Delft in drugi,
C-345/09, ZOdl., str. I-9879
, točka 38).
V skladu s členom 28(1) te uredbe bi bili ti upokojenci upravičeni do takšnih dajatev za bolezen in materinstvo, ki jih izplačuje pristojni nosilec države članice, v kateri imajo stalno prebivališče, če bi bili upravičeni do teh dajatev na podlagi zakonodaje države članice, ki izplačuje pokojnino, in če bi stalno prebivali na njenem ozemlju (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi van der Duin in ANOZ Zorgverzekeringen, točke 40, 47 in 53, ter van Delft in drugi, točka 39).
Na podlagi člena 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 se kritje dajatev za bolezen in materinstvo, kadar je več držav članic pristojnih za pokojnine, dodeli eni od njih glede na čas trajanja, v katerem je zakonodaja ene od teh držav veljala za upokojenca, pri čemer se to kritje naloži pristojnemu nosilcu države članice na podlagi „zakonodaje, ki je za upokojenca veljala najdlje“.
V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da CVZ meni, da je pristojen za izterjavo plačila prispevkov od tožečih strank v postopku v glavni stvari iz naslova dajatev za bolezen, ki so bile v skladu s členom 28 Uredbe št. 1408/71 poravnane v državi članici njunega prebivališča, ker sta bili v skladu z odstavkom 2(b) te določbe najdlje vključeni v nizozemski sistem socialne varnosti. To razlago v tem postopku podpirata tudi nizozemska in švedska vlada.
Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta v svojih stališčih ponovili, da se navedena določba nanaša na zakonodajo o dajatvah za bolezen in materinstvo. Estonska in finska vlada, vlada Združenega kraljestva ter Evropska komisija pa menijo, da se je treba sklicevati na nacionalno pokojninsko zakonodajo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določb prava Unije hkrati upoštevati njihove izraze, kontekst in njihov namen (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Rundgren, točka 41 in navedena sodna praksa).
Kar zadeva izraze iz člena 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71, drži, kot je navedel F. van der Helder, da navedena določba v prvem delu prvega stavka napotuje na zakonodajo s področja dajatev za bolezen in materinstvo.
Vendar ta okoliščina ni nujno odločilna za odgovor, ki ga je treba dati nacionalnemu sodišču. Ta del prvega stavka želi namreč le opozoriti na naravo dajatev iz naslova III Uredbe št. 1408/71, čeprav se pojem „zakonodaja“ iz drugega dela tega stavka, ki je predmet tega vprašanja, nanaša na določitev države članice, ki je v konkretnem primeru zavezana za izplačilo dajatev upokojencem na podlagi „zakonodaje“ ene same ali več držav članic.
Poleg tega, čeprav je res, da člen 1(j) Uredbe št. 1408/71 pojem „zakonodaja“ v bistvu določa s sklicevanjem na nacionalne ureditve, ki zadevajo področja in sisteme socialne varnosti iz člena 4(1) in (2) te uredbe, ter posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki iz člena 4(2a) te uredbe, iz tega ni mogoče sklepati, da uporaba tega izraza v drugih določbah te uredbe sistematično napotuje na vsa področja in sisteme socialne varnosti.
Kot je namreč pravilno navedla finska vlada, je namen členov 1(j) in od 4(1) do 4(2)(a) Uredbe št. 1408/71 izključno razmejitev področja stvarne veljavnosti te uredbe, pri čemer je zlasti treba izključiti pogodbene določbe. Te določbe pa nikakor nimajo namena opredeliti posebna pravila, ki se uporabljajo za različne vrste dajatev, ki so v naslovu III te iste uredbe.
V teh okoliščinah se je treba pri določitvi obsega pojma „zakonodaja“, ki je za upokojenca veljala najdlje, iz člena 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 opreti na kontekst in namen te določbe.
V zvezi s tem je treba navesti, da je tako kot člena 27 in 28a tudi člen 28 Uredbe št. 1408/71 del naslova III, poglavje 1, del 5 navedene uredbe o pravicah upokojencev do dajatev za bolezen ali materinstvo.
Člen 27 Uredbe št. 1408/71 določa položaj upokojenca, ki je upravičen do pokojnine po zakonodajah več držav članic, med katerimi je tudi država, na katere ozemlju ima stalno prebivališče in v kateri ima pravico do dajatev. Člen 28 te uredbe, kot že izhaja iz točk 31 in 32 te sodbe, se nanaša na položaj upokojenca, ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji ene same ali več držav članic, ki niso države njegovega stalnega prebivališča in ki ni upravičen do dajatev v tej državi članici. Člen 28a te uredbe določa primerljiv položaj kot člen 28, s to razliko, da je upokojenec upravičen do dajatev v državi članici stalnega prebivališča (zgoraj navedena sodba Rundgren, točka 43).
V sistemu, ki ga tako določajo navedeni členi 27, 28 in 28a, je nosilec, ki krije stroške dajatev za bolezen in materinstvo, vedno nosilec iz države članice, pristojne za izplačilo pokojnin, saj bi imel upokojenec pravico do zadevnih dajatev po zakonodaji te države članice, če bi imel stalno prebivališče na njenem ozemlju (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rundgren, točka 46).
V zvezi s tem člen 28a Uredbe št. 1408/71, ki določa položaj, v katerem država članica, v kateri ima upokojenec stalno prebivališče, pravice do prejemanja dajatev ne pogojuje z zavarovanjem ali zaposlitvijo, poleg tega izrecno določa, da „stroški [teh storitev] bremenijo nosilca ene od držav članic, pristojnih za pokojnino“, tako da jih država članica, na ozemlju katere ima zainteresirana stranka stalno prebivališče, ne nosi samo zato, ker ima zainteresirana stranka stalno prebivališče na njenem ozemlju. Zato je namen te določbe v nekaznovanju držav članic, katerih zakonodaja daje pravico do storitev že na podlagi stalnega prebivališča na njihovem ozemlju, z določitvijo nosilca, ki je zadolžen za kritje storitev v teh državah po pravilih, ki so enaka pravilom, ki se v primeru držav članic, ki te pravice ne priznavajo, uporabljajo na podlagi člena 28 te uredbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rundgren, točka 45).
Kot pa je Sodišče na podlagi teh pravil že presodilo, krije nosilec kraja stalnega prebivališča storitve upokojencem za račun in v breme nosilca ene od držav članic, pristojnih za pokojnine (glej zgoraj navedeni sodbi Rundgren, točka 45, ter van Delft in drugi, točka 39).
Iz tega izhaja, da sistem, ki ga uvajajo členi 27, 28 in 28a Uredbe št. 1408/71, vzpostavlja povezavo med pristojnostjo za izplačilo pokojnin in obveznostjo kritja dajatev za bolezen in materinstvo, ker je ta obveznost dopolnilo k dejanski pristojnosti glede pokojnin (glej zgoraj navedeno sodbo Rundgren, točka 47).
Kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 48 do 51 sklepnih predlogov, je namen, ki ga zasleduje člen 28a Uredbe št. 1408/71, kot je bilo opozorjeno v točki 45 te sodbe, nekaznovanje držav članic, katerih zakonodaja daje pravico do dajatev za bolezen in materinstvo zgolj na podlagi stalnega prebivališča na njihovem ozemlju.
Iz tega izhaja, da je „zakonodaja“, ki je za upokojenca veljala najdlje, iz člena 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 pokojninska zakonodaja.
Kadar so zadevne osebe tako kot v postopku v glavni stvari upokojenci, ki so do pokojnin upravičeni po zakonodaji več držav članic in kadar prebivajo v drugi državi članici, v kateri nimajo pravice do dajatev za bolezen in materinstvo, nosi zato breme teh storitev na podlagi te določbe država članica, ki je pristojna za pokojnine po zakonodaji, ki je za te zainteresirane stranke s tem v zvezi veljala najdlje.
To razlago potrjuje tudi člen 33 Uredbe št. 1408/71, saj ta določba natančno dovoljuje državi članici, ki je dolžna izplačati pokojnino in ki uporablja zakonodajo, po kateri se prispevki za kritje dajatev za bolezen in materinstva plačujejo od pokojnin, da opravi te odvedbe od pokojnin, če stroški teh dajatev po členih 27, 28 in 28a te uredbe bremenijo državo članico, v kateri ima ta upokojenec stalno prebivališče.
To razlago potrjuje tudi člen 95 Uredbe št. 574/72 v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1223/98, iz katerega izhaja, da dajatve za bolezen in materinstvo, ki jih prejemajo upokojenci v svoji državi stalnega prebivališča, v skladu s členom 36 Uredbe št. 1408/71 v vsakem primeru povrne država članica, ki izplačuje pokojnino, ki tako nosi večino tveganja, povezanega z opravljanjem zdravstvenih storitev v državi članici, v kateri ta upokojenec stalno prebiva (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi van der Duin in ANOZ Zorgverzekeringen, točka 44, ter van Delft in drugi, točka 79).
Predložitveno sodišče v obrazložitvi svoje odločbe med drugim sprašuje, ali je treba za namen uporabe člena 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 upoštevati le obdobja obveznega zavarovanja in obdobja, za katera so bili plačani prispevki, brez obdobij prostovoljnega zavarovanja in obdobij, za katera prispevki niso bili plačani.
Vendar iz podatkov, ki so bili predloženi Sodišču ne izhaja, kot so potrdili tako F. van der Helder kot tudi nizozemska vlada ter Komisija na obravnavi v odgovoru na vprašanje Sodišča, da bi odgovor na to vprašanje imel vpliv na odločitev glede države članice v zadevi v glavni stvari, ki jo bremeni plačilo zadevnih storitev ter glede zakonodaje, ki se uporablja za pokojnine in ki je za tožeče stranke v postopku v glavni stvari veljala najdlje, kar je bila vsekakor nizozemska zakonodaja.
V teh okoliščinah na to vprašanje ni treba odgovoriti, ker gre za hipotetično vprašanje (glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 2010 v združenih zadevah Melki in Abdeli,
C-188/10 in C-189/10, ZOdl., str. I-5667
, točka 27).
Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da „zakonodaja“ iz te odločbe, ki je za upokojenca veljala najdlje, pomeni pokojninsko zakonodajo.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Člen 28(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1992/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006, je treba razlagati tako, da „zakonodaja“ iz te določbe, ki je za upokojenca veljala najdlje, pomeni pokojninsko zakonodajo.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.