CELEX: 62011CJ0281
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Geneetiliselt muundatud mikroorganismide kasutamine suletud keskkonnas
Direktiiv 2009/41/EÜ
Ebaõige ja mittetäielik ülevõtmine

Euroopa Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Poola Vabariik ei ole Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta direktiivist 2009/41/EÜ geneetiliselt muundatud mikroorganismide suletud keskkonnas kasutamise kohta (
ELT L 125, lk 75
) artikli 2 punkte a, b ja d–f, artikli 3 lõiget 3, artikli 4 lõiget 3, artikleid 6–8, artikli 9 lõiget 1 ja lõike 2 punkti a, artikli 10 lõikeid 3 ja 4, artikli 18 lõike 1 teist lõiku ning lõikeid 3 ja 4, samuti V lisa A osa neljandat taanet, B osa esimest taanet ja C osa esimest taanet üle võtnud või on need ebaõigesti üle võtnud, on Poola Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Vastavalt akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
ELT 2003, L 236, lk 33
; edaspidi „ühinemisakt”) artiklile 2 olid alates ühinemiskuupäevast ehk 1. maist 2004 aluslepingute sätted ning Euroopa Liidu institutsioonide poolt enne ühinemist vastuvõetud aktid Poola Vabariigi jaoks siduvad.
Ühinemisakti artikli 54 kohaselt jõustavad uued liikmesriigid meetmed, mida on vaja, et nad võiksid alates ühinemiskuupäevast järgida direktiive ja otsuseid, kui artiklis 24 nimetatud lisades ega käesoleva akti muudes sätetes või lisades ei ole ette nähtud muud tähtaega. Kuna ei sama akti XII lisa, mis käsitleb Poola Vabariiki ja mida on nimetatud ühinemisakti artiklis 24, ega selle akti muud sätted, mis puudutavad kõnealust liikmesriiki, ei sisalda erisätteid seoses nõukogu 23. aprilli 1990. aasta direktiiviga 90/219/EMÜ geneetiliselt muundatud mikroorganismide isoleeritud kasutamise kohta (
EÜT L 117, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 381) ega nõukogu 26. oktoobri 1998. aasta direktiiviga 98/81/EÜ, millega muudetakse direktiivi 90/219 (
EÜT L 330, lk 13
; ELT eriväljaanne 15/04, lk 71), pidi Poola Vabariik olema need direktiivid liiduga ühinemise kuupäevaks üle võtnud.
Direktiiviga 90/219 kehtestati üldised meetmed geneetiliselt muundatud mikroorganismide kasutamiseks suletud keskkonnas, pidades silmas inimeste tervise ja keskkonna kaitset.
Direktiivi muudeti direktiiviga 98/81.
Direktiiviga 98/81 muudetud direktiiv 90/219 (edaspidi „muudetud direktiiv 90/219”) tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiviga 2009/41, mis jõustus 10. juunil 2009.
Direktiivi 2009/41 artiklis 2, mis on identne muudetud direktiivi 90/219 artikliga 2, on nimetatud järgmisi määratlusi:
„[…]
a)
„mikroorganism” – rakuline või mitterakuline mikrobioloogiline isend, kes on võimeline replikatsiooniks või geneetilise materjali ülekandeks, kaasa arvatud viirused, viroidid ning loomsed ja taimsed rakukultuurid;
b)
„geneetiliselt muundatud mikroorganism” (GMM) – mikroorganism, mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomuliku paaritumise ja/või rekombinatsiooni teel ei ole võimalik; käesolevas määratluses:
i)
kasutatakse geneetilisel muundamisel vähemalt I lisa A osas loetletud meetodeid;
ii)
käsitletakse I lisa B osas loetletud meetodeid geneetilist muundamist mittepõhjustavatena;
[…]
d)
„õnnetus” – kõik juhtumid, millega kaasneb suletud keskkonnas kasutamise käigus GMM‑de märkimisväärne ja ettekavatsematu vabastamine, mis võib põhjustada vahetut või hilisemat ohtu inimeste tervisele või keskkonnale;
e)
„kasutaja” – iga füüsiline või juriidiline isik, kes vastutab GMM‑de suletud keskkonnas kasutamise eest;
[…]”
Direktiivi 2009/41 artikli 3 lõikes 3, mis vastab muudetud direktiivi 90/219 artikli 4 teisele lõigule, on sätestatud:
„[Direktiivi 2009/41] ei kohaldata GMM‑de ladustamise, kultureerimise, veo, hävitamise, käsutamise või kasutamise suhtes, mis on turule viidud vastavalt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. märtsi 2001. aasta] direktiivile 2001/18/EÜ [geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta ja nõukogu direktiivi 90/220/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
EÜT L 106, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/06, lk 77)] või muudele ühenduse õigusaktidele, mis sätestavad nimetatud direktiivis ettenähtuga sarnase keskkonnaalase riskianalüüsi juhul, kui suletud keskkonnas kasutamine on kooskõlas turule viimise nõusoleku võimalike tingimustega.”
Direktiivi 2009/41 artikkel 6, mis on identne muudetud direktiivi 90/219 artikliga 7, on sõnastatud järgmiselt:
„Kui tööruume kasutatakse esmakordselt suletud keskkonnas kasutamiseks, peab kasutaja esitama pädevatele asutustele enne sellise kasutamise algust teate, mis sisaldab vähemalt V lisa A osas loetletud teavet.”
Direktiivi 2009/41 artiklis 7, millega asendati muudetud direktiivi 90/219 artikkel 8, on sätestatud:
„Pärast artiklis 6 osutatud teatamist võib edasine 1. liigi suletud keskkonnas kasutamine jätkuda uue teatamiseta. 1. liigi GMM‑de suletud keskkonnas kasutamise korral peavad kasutajad säilitama iga artikli 4 lõikes 6 osutatud hinnangu dokumentatsiooni, mis tehakse taotluse põhjal kättesaadavaks pädevale asutusele.”
Direktiivi 2009/41 artikkel 8, mis on peaaegu identne muudetud direktiivi 90/219 artikliga 9, on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Vastavalt artiklile 6 teatatud tööruumides toimuvate esmakordsete ja järgnevate 2. liigi kasutamiste puhul esitatakse V lisa B osas loetletud teavet sisaldav teade.
2.   Kui tööruumide kohta on esitatud varasem teade 2. või kõrgema liigi suletud keskkonnas kasutamise kohta ja kõik sellega seotud nõusoleku nõuded on täidetud, võib 2. liigi suletud keskkonnas kasutamine jätkuda kohe pärast teatamist.
Taotleja ise võib pädevalt asutuselt taotleda ametliku loa andmise otsust. Otsus tuleb teha hiljemalt 45 päeva jooksul pärast teatamist.
3.   Kui tööruumide kohta pole varem esitatud teadet 2. või kõrgema liigi suletud keskkonnas kasutamise kohta, võib 2. liigi suletud keskkonnas kasutamine jätkuda, kui lõikes 1 osutatud teate esitamisest on möödunud 45 päeva, või pädeva asutuse nõusolekul varem, kui pädev asutus ei esita mingeid vastuväiteid.”
Direktiivi 2009/41 artiklis 9, mille sisu on peaaegu identne muudetud direktiivi 90/219 artikliga 10, on ette nähtud:
„1.   Vastavalt artiklile 6 teatatud tööruumides toimuvate esmakordsete ja järgnevate 3. või 4. liigi kasutamiste puhul esitatakse V lisa C osas loetletud teavet sisaldav teade.
2.   3. või kõrgema liigi suletud keskkonnas kasutamine ei tohi jätkuda ilma eelneva nõusolekuta pädevalt asutuselt, kes edastab oma otsuse kirjalikult:
a)
hiljemalt 45 päeva möödumisel uue teate esitamisest tööruumide puhul, mille suhtes on varem esitatud teade 3. või kõrgema liigi suletud keskkonnas kasutamise kohta ja kus kõik vastavad nõusoleku nõuded suletud keskkonnas kasutamise kavandatava või kõrgema liigi jaoks on täidetud;
b)
muudel juhtudel hiljemalt 90 päeva möödumisel teate esitamisest.”
Direktiivi 2009/41 artiklis 10, mis vastab muudetud direktiivi 90/219 artiklile 11, on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid määravad asutuse või asutused, mis on pädevad rakendama meetmeid, mida nad võtavad käesoleva direktiivi kohaldamiseks, ning vastu võtma ja heaks kiitma artiklites 6, 8 ja 9 osutatud teateid.
2.   Pädevad asutused uurivad teadete vastavust käesoleva direktiivi nõuetele, esitatud teabe täpsust ja täielikkust, artikli 4 lõikes 2 osutatud hinnangu õigsust ja suletud keskkonnas kasutamise liiki ning vajaduse korral isoleerimis- ja muude kaitsemeetmete, jäätmekorralduse ja päästemeetmete sobivust.
3.   Vajaduse korral võib pädev asutus:
a)
paluda kasutajal esitada edasist teavet või muuta kavandatava suletud keskkonnas kasutamise tingimusi või muuta suletud keskkonnas kasutamis(t)ele määratud liiki. Sel juhul võib pädev asutus nõuda, et suletud keskkonnas kasutamine, kui seda kavandatakse, ei algaks, või kui see toimub, peatataks või lõpetataks, kuni pädev asutus on andnud oma heakskiidu saadud edasise teabe või suletud keskkonnas kasutamise muudetud tingimuste alusel;
b)
piirata suletud keskkonnas kasutamise loa tähtaega või seada sellele teatavaid konkreetseid tingimusi.
4.   Artiklites 8 ja 9 märgitud tähtaegade arvutamisel ei võeta arvesse aega, mille kestel pädev asutus:
a)
ootab edasist teavet, mida ta võis teatajalt taotleda vastavalt lõike 3 punktile a, või
b)
korraldab avaliku küsitluse või ärakuulamise vastavalt artiklile 12.”
Direktiivi 2009/41 artiklis 16, mille sõnastus on sisuliselt identne muudetud direktiivi 90/219 artikliga 17, on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et pädev asutus korraldab inspekteerimisi ja võtab muid vajalikke kontrollmeetmeid tagamaks, et kasutajad järgivad käesolevat direktiivi.”
Direktiivi 2009/41 artikli 18 lõigetes 1, 3 ja 4, mis vastavad muudetud direktiivi 90/219 artikli 19 lõigetele 1, 4 ja 5, on ette nähtud:
„1.   Teataja võib vastavalt käesolevale direktiivile esitatud teadetes näidata teabe, mida tuleb käsitada konfidentsiaalsena, kui selle avaldamine mõjutab üht või mitut Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/4/EÜ (keskkonnateabele avaliku juurdepääsu kohta) [(
EÜT L 41, lk 26
; ELT eriväljaanne 15/07, lk 375)] artikli 4 lõikes 2 nimetatud punktidest. Sellisel juhul tuleb esitada kontrollitav põhjendus.
Pädev asutus otsustab pärast nõupidamist teatajaga, millist teavet tuleb käsitleda konfidentsiaalsena, ja teatab teatajale oma otsusest.
[…]
3.   Komisjon ja pädevad asutused ei tohi avaldada kolmandatele isikutele käesoleva direktiivi alusel teatatud või muul viisil esitatud teavet, mida vastavalt lõike 1 teisele lõigule loetakse konfidentsiaalseks, ning kaitsevad saadud andmetega seotud intellektuaalomandi õigusi.
4.   Kui teataja mingil põhjusel võtab teate tagasi, peab pädev asutus hoidma esitatud teavet konfidentsiaalsena.”
Poola õigus
Geneetiliselt muundatud organisme käsitleva 22. juuni 2001. aasta seaduse (ustawa o organizmach genetycznie zmodyfikowanych) (
Dz. U.
2007 nr 36, nr 233; edaspidi „GMO‑sid käsitlev seadus”) artiklis 3 on esitatud järgmised määratlused:
„1)
„organism” – rakuline või mitterakuline bioloogiline isend, kes on võimeline replikatsiooniks või geneetilise materjali ülekandeks, kaasa arvatud viirused ja viroidid;
2)
„geneetiliselt muundatud organism” [(GMO)] – organism, mis ei ole inimorganism ja mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole paaritumise või rekombinatsiooni teel võimalik, eelkõige kasutades:
a)
rekombinantse DNA tehnoloogiad, milles kasutatakse vektoriaalseid süsteeme, mis hõlmavad muu hulgas geneetilise materjali moodustamist väljaspool organismi toodetud DNA molekulide asetamisega viirusesse, bakteriaalsesse plasmiidi või muusse vektorsüsteemi ja nende inkorporeerimist peremeesorganismi, milles nad looduslikult ei esine, aga milles nad on võimelised jätkuvalt paljunema;
b)
meetodeid, mille puhul organismiväliselt ettevalmistatud pärilikkusmaterjal viiakse organismi otse, eriti mikroinjektsiooni, makroinjektsiooni ja mikrokapseldumist;
c)
looduses mitteesinevaid meetodeid, mis seisnevad vähemalt kahe erineva raku pärilikkusmaterjali liitmises, kusjuures protsessi tulemusel tekib uus rakk, mis on võimeline tütarrakkudele üle kandma oma pärilikkusmaterjali, mis erineb eellasraku omast;
[…]
7)
„GMO kasutaja” – füüsiline või juriidiline isik või õigusvõimeta organisatsiooniline üksus, kes enda nimel kasutab GMO‑sid suletud keskkonnas või teeb toimingu, mis seisneb GMO‑de tahtlikult keskkonda viimises, sealhulgas GMO‑de turule viimine;
8)
„õnnetus” – kõik juhtumid, millega kaasneb suletud keskkonnas kasutamise käigus GMO‑de ettekavatsematu vabastamine, mis võib põhjustada otsest või hilisemat ohtu inimeste tervisele või keskkonnale;
[…]”
GMO‑sid käsitleva seaduse artiklis 14 on sätestatud:
„1.   Minister avaldab ametlikus väljaandes teabe artiklis 33 nimetatud õnnetuste ning nende tagajärgede ja nendest tulenevate ohtude kohta, kui lõikes 2 ei ole sätestatud teisiti.
2.   GMO‑sid puudutava teabega tutvumise suhtes kehtivad
mutatis mutandis
keskkonnateabega tutvumist reguleerivad sätted.”
Seaduse artiklis 14a on sätestatud:
„Avalikustatakse:
1)
teave GMO‑de üldiste omaduste kohta;
2)
teave GMO kasutaja nime ja elukoha või ärinime ja asukoha kohta;
3)
teave GMO suletud keskkonnas kasutamise või tahtlikult keskkonda viimise koha kohta;
4)
teave GMO turule viimise koha, ulatuse ja laadi kohta;
5)
muu kui punktides 1–4 nimetatud teave, mis on ohutuse ning inimeste tervise ja keskkonna kaitse jaoks oluline.”
Seaduse artiklis 16 on ette nähtud:
„GMO suletud keskkonnas kasutamiseks on vaja ministri luba, kui käesolevas peatükis ei ole sätestatud teisiti.”
Sama seaduse artikli 17 lõikes 1 on sätestatud:
„GMO suletud keskkonnas kasutamise neli kategooriat on määratletud inimeste tervisele ja keskkonnale tekitatava ohu taseme alusel:
1)
I kategooria – ohutud tegevused;
2)
II kategooria – väheohtlikud tegevused;
3)
III kategooria – mõõdukalt ohtlikud tegevused;
4)
IV kategooria – väga ohtlikud tegevused.”
GMO‑sid käsitleva seaduse artiklis 21 on sätestatud:
„1.   GMO suletud keskkonnas kasutamiseks artiklis 16 nimetatud loa saamise taotlus peab sisaldama eelkõige:
1)
teavet GMO kasutaja kohta, sealhulgas tema nimi ja asukoht või perekonnanimi, eesnimi ja aadress, ning GMO suletud keskkonnas kavandatava kasutamise eest otseselt vastutava isiku perekonna- ja eesnime;
2)
teavet kavandatava tegevuse kohta, sealhulgas GMO või GMO‑de kombinatsiooni omadused:
a)
kasutatavad retsipient- või doonororganismid ja vektorsüsteem;
b)
muundamisega hõlmatud geneetilise materjali päritolu ja kavandatav toime;
c)
GMO‑d eristavad omadused;
3)
teavet prognoositava ohu taseme ja liikide kohta;
4)
teavet GMO‑de muundamisel rakendatavate ohutusmeetmete kohta;
5)
teavet GMO‑sid sisaldavate jäätmete kõrvaldamiseks kavandatavate meetmete kohta.
2.   GMO suletud keskkonnas kasutamiseks loa saamise taotlusele, mida on mainitud lõikes 1, lisatakse:
1)
artiklis 6 nimetatud riskianalüüs;
2)
artiklis 19 nimetatud päästeplaan.
3.   Iga loataotlus, mis puudutab GMO uut suletud keskkonnas kasutamist, sisaldab ka teavet eelmise suletud keskkonnas kasutamise tulemuste kohta.”
Seaduse artiklis 23 on ette nähtud:
„1.   Pärast kontrollimist, et GMO suletud keskkonnas kasutamise tingimused, mis on seaduses ette nähtud, on täidetud, antakse luba määratud ajaks, mis ei või ületada viit aastat, kui lõikes 4 ei ole sätestatud teisiti.
2.   Enne loa andmist on võimalik:
1)
paluda taotluse esitanud GMO kasutajal vajaduse korral esitada määratud tähtaja jooksul puuduvad dokumendid, mis tõendavad, et ta vastab tingimustele, mis peavad õigusnormide kohaselt olema GMO suletud keskkonnas kasutamiseks täidetud;
2)
nõuda GMO kasutajalt, et ta esitaks toimiku terviklikuks läbivaatamiseks vajalikku täiendavat teavet ja eelkõige artiklis 15 nimetatud arvamuse;
3)
kontrollida loataotluses märgitud andmeid, et teha kindlaks, kas taotluse esitanud GMO kasutaja vastab taotluse esemeks oleva GMO suletud keskkonnas kasutamise tingimustele.
3.   Täiendava teabe ja lõikes 2 nimetatud arvamuse esitamisega kaasnevad kulud kannab taotluse esitaja.
4.   Minister keeldub III ja IV kategooriasse kuuluvate tegevuste jaoks taotletava loa andmisest, kui on alust arvata, et kavandatavad kaitsemeetmed ei taga kaitset vajalikul tasemel, et välistada õnnetuse korral igasugused rasked või pöördumatud tagajärjed või igasugune õnnetuse oht kavandataval GMO suletud keskkonnas kasutamisel.”
Seaduse artiklis 24 on sätestatud:
„1.   Luba GMO suletud keskkonnas kasutamiseks antakse kolme kuu jooksul alates taotluse saamisest. Tähtaja kulgemine peatub artikli 23 lõike 2 punktides 1 ja 2 nimetatud juhtudel.
1a.   Artiklis 29 nimetatud juhtudel pikendatakse GMO suletud keskkonnas kasutamise loa väljastamise tähtaega, mida on mainitud lõikes 1, aja võrra, mis vastab ärakuulamise ajale, kuid mitte enam kui 30 päeva võrra.
2.   Kui on tuvastatud, et tegevus on liigitatud madalama ohutasemega kategooriasse kui see, millesse see kogutud dokumente arvestades peaks olema liigitatud, võib GMO kasutajalt nõuda, et ta muudaks tegevuse liigitust.
3.   Kui keeldutakse tegevuse liigitust muutmast, keeldub minister loa andmisest või tühistab antud loa.
4.   Kui inimeste tervise või keskkonna kaitse seda nõuab, on võimalik GMO suletud keskkonnas kasutamiseks antud loas määratleda GMO suletud keskkonnas kasutamise täiendavad tingimused, mis puudutavad selliste nõuete kohaldamist, mis on seotud töötajatele mõeldud julgeoleku- ja ohutusmeetmete taseme ja liigiga ning mis lähevad kaugemale artiklite 17 ja 18 alusel määratletud nõuetest.”
Sama seaduse artiklis 29 on ette nähtud:
„Üldsuse osalemist menetluses, mis puudutab GMO suletud keskkonnas kasutamiseks loa andmise otsuse tegemist, reguleerivad sätted, mis käsitlevad üldsuse osalemist keskkonnakaitse alastes menetlustes.”
GMO‑sid käsitleva seaduse artiklis 31 on ette nähtud võimalus muuta teatud kategooriasse liigitamist „I või II riskikategooriasse liigitatud GMO uue kasutamisega suletud keskkonnas, mis toimub samas kohas ja samadel tingimustel, [mis] ei nõua GMO suletud keskkonnas kasutamiseks uue loa saamist, kui artikli 24 lõikes 2 ei ole sätestatud teisiti.”
Seaduse artiklis 32 on sätestatud:
„1.   GMO kasutaja on kohustatud ministrit ja artikli 19 lõikes 5 nimetatud asutust viivitamata teavitama:
1)
GMO suletud keskkonnas kasutamise tingimuste mis tahes muutumisest, mis võib kaasa tuua suurema ohu inimeste tervisele või keskkonnale;
2)
artiklis 21 nimetatud andmete mis tahes muutumisest.
2.   Lõike 1 punktis 1 nimetatud juhtudel palub minister inimeste või keskkonna ohutusega seotud kaalutlusi arvesse võttes GMO kasutajal sellest tulenevalt tingimusi muuta või ka GMO suletud keskkonnas kasutamise peatada või lõpetada, määrates GMO kasutajale nende toimingute teostamiseks tähtaja.”
Seaduse artikli 34 lõikes 1 on sätestatud:
„1.   Minister peab GMO suletud keskkonnas kasutamise andmekogu.
2.   Lõikes 1 nimetatud andmekogu hõlmab:
1)
GMO suletud keskkonnas kasutamiseks loa saamise taotlused ja nendega seotud dokumendid;
2)
teated GMO uue kasutamise kohta suletud keskkonnas;
3)
GMO suletud keskkonnas kasutamiseks antud load, millele on lisatud põhjendused, ja teave lubade tühistamise või muutmise kohta;
4)
komisjoni arvamus;
5)
teave õnnetuste kohta, eelkõige:
a)
õnnetuste loetelu;
b)
erinevate õnnetuste põhjuste analüüs;
c)
päästeoperatsioonidel omandatud kogemuse ja õnnetuste tagajärgede kõrvaldamise kirjeldus;
d)
loetelu meetmetest, mis GMO kasutaja on võtnud mis tahes muu sama liiki õnnetuse ärahoidmiseks;
e)
hinnang õnnetuse tagajärgedele.
2a.   Andmekogu peetakse elektrooniliselt.
3.   Andmekogu on avalik. Artikli 14 lõiget 2 ja artiklit 14a kohaldatakse
mutatis mutandis
.
4.   Andmekogus olevate andmetega tutvumine on tasuta.”
3. oktoobri 2008. aasta seadus, mis käsitleb keskkonda ja selle kaitset puudutava teabega tutvumist, üldsuse osalemist keskkonna kaitsmisel ning keskkonnamõju hindamist (ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko) (
Dz. U.
nr 199, nr 1277, edaspidi „keskkonnateabega tutvumist käsitlev seadus”), kuulub raamistiku hulka, mis reguleerib geneetiliselt muundatud mikroorganismide suletud keskkonnas kasutamist Poola territooriumil.
Selle seaduse artikli 16 lõike 1 kohaselt ei võimalda haldusasutused üldsusel keskkonda ja selle kaitset puudutava teabega tutvuda, kui teave puudutab:
„1)
avaliku statistika tegemiseks toimunud uurimistel kasutatud individuaalseid andmeid, mille suhtes kehtib 29. juuni 1995. aasta avaliku statistika seaduses sätestatud statistika saladus […];
2)
juhtumeid, mille suhtes toimub kohtu-, distsiplinaar- või kriminaalmenetlus, kui teabega tutvumise võimaldamine võib takistada menetluse kulgu;
3)
juhtumeid, mis on hõlmatud autoriõigustega, mis on sätestatud 4. veebruari 1994. aasta seaduses autoriõiguse, sellega kaasnevate õiguste ja patendiõiguse kohta […] [ning] 30. juunil 2000 vastu võetud tööstusomandiõiguse seaduses […], kui teabega tutvumise võimaldamine võib neid õigusi kahjustada;
4)
29. augustil 1997 vastu võetud isikuandmete kaitse seaduses […] nimetatud isikuandmeid, mis puudutavad kolmandaid isikuid, kui teabega tutvumise võimaldamine võib kaasa tuua isikuandmete kaitset reguleerivate õigusnormide rikkumise;
5)
dokumente või andmeid, mille on edastanud kolmandad isikud, kui need isikud on andmed esitanud vabatahtlikult ja on palunud, et neid ei avaldataks, kuigi nad ei olnud kohustatud kõnealuseid andmeid esitama ja neid ei saanud nende esitamiseks kohustada;
6)
dokumente või andmeid, millega tutvumise võimaldamine võib kaasa tuua ohu keskkonnale või riigi keskkonnaohutusele;
7)
tundlikku äriteavet, sealhulgas tehnilisi andmeid, mille on edastanud kolmandad isikud ja mille suhtes kehtib ärisaladus, kui teabega tutvumise võimaldamine võib kahjustada nende isikute konkurentsiseisundit ja kui viimased on esitanud põhjendatud taotluse, et kõnealust teavet ei avaldataks;
8)
tegevusi, millel võib olla oluline keskkonnamõju ning millega tegeletakse kinnistes ruumides ja mille suhtes ei ole vastavalt artikli 79 lõikele 2 kohaldatav üldsuse osalusel toimuv menetlus;
9)
riigikaitset ja riigi julgeolekut;
10)
avalikku julgeolekut.”
Keskkonnateabega tutvumist käsitleva seaduse artiklites 33–38 on kindlaks määratud otsuste tegemise protsessis üldsuse osalemist käsitlevad normid.
Seaduse artiklis 33 on sätestatud:
„Enne kui üldsuse osalemist nõudev otsus vastu võetakse või seda muudetakse, teavitab otsuse tegemiseks pädev ametiasutus üldsust võimalikult kiiresti:
1)
asjaolust, et on asutud hindama mõju, mida teatud tegevus võib keskkonnale avaldada;
2)
menetluse alustamisest;
3)
kõnealuses asjas tehtava otsuse esemest;
4)
sellest, millisel asutusel on pädevus otsus vastu võtta ja milliste pädevate asutustega on arvamuse või nõusoleku saamiseks konsulteeritud;
5)
võimalusest tutvuda asjaga seotud vajalike dokumentidega ja kohast, kus nendega on võimalik tutvuda;
6)
võimalusest esitada märkusi ja taotlusi;
7)
märkuste ja taotluste esitamise korrast ning kohast, kuhu need võib esitada, märkides sellega seoses, et need tuleb esitada 21 päeva jooksul;
8)
sellest, millisel asutusel on pädevus märkusi ja taotlusi läbi vaadata;
9)
haldusmenetluses toimuva, artiklis 36 sätestatud avaliku istungi, millel üldsusel on võimalik osaleda, kuupäevast ja kohast, kui niisuguse istungi korraldamine on nõutav;
10)
menetlusest piiriülese keskkonnamõju valdkonnas, kui sellise menetluse alustamine on nõutav.”
Kohtueelne menetlus
Komisjon saatis 23. oktoobril 2007 Poola Vabariigile märgukirja, milles ta juhtis liikmesriigi tähelepanu vajadusele tagada direktiivi 98/81 täielik nõuetekohane ülevõtmine.
Poola Vabariik vastas märgukirjale 13. detsembri 2007. aasta kirjaga, milles ta lükkas tagasi argumendid, millega komisjon põhjendas oma väiteid selle kohta, et liikmesriik ei ole direktiivi üle võtnud või on selle ebaõigesti üle võtnud.
Kuna vastus komisjoni ei rahuldanud, saatis ta 25. juunil 2009 Poola Vabariigile põhjendatud arvamuse.
Poola Vabariik vastas põhjendatud arvamusele 20. augusti 2009. aasta kirjaga, milles ta kordas komisjoni märgukirjale saadetud vastuses esitatud argumente.
Neil asjaoludel esitas komisjon 6. juunil 2011 hagi.
Hagi
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et komisjonil on õigus nõuda selliste kohustuste rikkumise tuvastamist, mis tulenevad hiljem muudetud või kehtetuks tunnistatud liidu õigusakti esialgsest redaktsioonist ning on uutes sätetes säilinud (5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-275/04: komisjon
vs.
Belgia, EKL 2006, lk I-9883
, punkt 35, 11. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑174/07: komisjon
vs.
Itaalia, punkt 31, ning 17. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-492/08: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2010, lk I-5471
punkt 31).
Käesolevas asjas on selge, et komisjoni viidatud direktiivi 2009/41 artiklitest tulenevad kohustused on samad, mis kuulusid täitmisele juba enne selle direktiivi jõustumist muudetud direktiivi 90/219 alusel. Seega võib komisjon käesolevas menetluses tugineda väidetavale rikkumisele, hoolimata sellest, et kohtueelses staadiumis tugines ta muudetud direktiivi 90/219 vastavatele sätetele, mis toona olid kohaldatavad.
Lisaks tuleb täpsustada, et pärast tutvumist Poola ametivõimude kostja vastuses esitatud argumentidega otsustas komisjon repliigis loobuda hagiavalduses sisalduvatest etteheidetest, mis puudutavad direktiivi 2009/41 artikli 2 punkti f, artikli 4 lõiget 3, artiklit 6, artikli 8 lõiget 1 ja artikli 9 lõiget 1 ning V lisa A osa neljandat taanet, B osa esimest taanet ja C osa esimest taanet, mis seega ei ole enam käesoleva menetluse esemeks.
Esimene etteheide, et direktiivi 2009/41 artikli 2 punktid a, b, d ja e on ebaõigesti üle võetud
Mõisted „mikroorganism” ja „geneetiliselt muundatud mikroorganismid”
– Poolte argumendid
Sissejuhatuseks märgib komisjon, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest, et liidu õigusnorme, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning selleks tuleb arvestada õigusnormi konteksti ja asjaomase õigusaktiga taotletavat eesmärki.
Nimelt saab direktiiviga 2009/41 kehtestatud süsteemi tõhusa toimimise komisjoni sõnul tagada vaid niisuguse tõlgenduse abil ja direktiivis sisalduvate määratluste täpse ülevõtmise teel, kuivõrd teatud terminite liiga lai määratlus võib ohustada direktiivi teiste sätete nõuetekohast ülevõtmist. Seetõttu leiab komisjon, et direktiivis sisalduvate määratluste sõnasõnaline kordamine õigusaktides, millega võetakse direktiiv siseriiklikku õigusesse üle, kujutab endast parimat vahendit tagamiseks, et liidu õigust kohaldatakse liikmesriikides ühetaoliselt.
Tunnistades, et GMO‑sid käsitleva seadusega on üle võetud mitu sama valdkonda kuuluvat direktiivi ja et kõnealuse seaduse kohaldamisala on seega laiem kui direktiivil 2009/41, rõhutab komisjon, et seadusega üle võetud iga direktiivi nõuetekohane rakendamine, mis on tagatud piisavalt läbipaistvalt ja viisil, mis võimaldab välistada igasugused kahtlused ja praktilist laadi raskused, nõuab, et direktiive ülevõtvate sätete isikuline ja esemeline kohaldamisala oleks siiski selgelt määratletud ning et ülevõtmine võimaldaks direktiivi 2009/41 ülevõtvaid sätteid selgelt eristada nendest, mis ei kuulu selle direktiivi kohaldamisalasse, kuid käesoleval juhul ei ole see nii.
Lisaks väidab komisjon, et isegi kui liikmesriigid võivad tagada direktiivist 2009/41 tulenevaga analoogse kaitse organismidele, mis ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse, ei ole riikidel siiski õigust ülevõtmise käigus muuta direktiivis sisalduvaid määratlusi, kuna vastasel juhul võetaks igasugune mõju liidu õigusnormide kõikides liikmesriikides ühetaoliselt kohaldamiselt ning kõnealustes õigusnormides sisalduvate terminite autonoomse ja ühetaolise tõlgendamise põhimõttelt.
Konkreetsemalt heidab komisjon Poola Vabariigile ette, et ta on GMO‑sid käsitlevas seaduses kasutanud direktiivis 2009/41 sisalduvate mõistete „mikroorganism” ja „geneetiliselt muundatud mikroorganismid” asemel mõisteid „organism” ja „geneetiliselt muundatud organism” ning jättis siseriiklikes õigusnormides sisalduvate mõistete hulgas nimetamata „loomsed ja taimsed rakukultuurid”.
Komisjon väidab samuti, et mõiste „geneetiliselt muundatud organism” määratlus GMO‑sid käsitlevas seaduses sisaldab järgmist sõnastust: „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole […] võimalik”, samas kui direktiivis 2009/41 on kasutatud täpsemat sõnastust: „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomuliku[l] […] teel ei ole võimalik”.
Selles kontekstis väidab komisjon ka, et asjaolu, et muud GMO‑sid käsitlevas seaduses sisalduvad määratlused ei viita mitte „geneetiliselt muundatud mikroorganismidele”, vaid „geneetiliselt muundatud organismidele”, annab laiema kohaldamisala selle seaduse sätetele, mis lähtuvad kõnealustest määratlustest. Sellest tulenevad selgusetus õiguslikul tasandil ja praktilised raskused direktiivi 2009/41 kohaldamisel.
Poola Vabariik vaidleb komisjoni argumentidele vastu. Mis puudutab GMO‑sid käsitlevas seaduses mõiste „geneetiliselt muundatud organism” väidetavalt ebatäpset määratlust, milles on kasutatud sõnastust „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole […] võimalik”, siis ei eita liikmesriik ebatäpsuse esinemist mitte ainult sisuliselt, vaid ka komisjoni hagi vastuvõetavuse seisukohast, kuna komisjon esitas selle etteheite esimest korda Euroopa Kohtu menetluses. Kõnealune etteheide tuleb seega tunnistada vastuvõetamatuks.
Sisu osas väidab Poola Vabariik nimelt, et GMO‑sid käsitleva seaduse esemeline kohaldamisala ei ole piiratud sätetega, mis tagavad direktiivi 2009/41 ülevõtmise, vaid sisaldab ka tervet hulka norme, mis pärinevad teistest liidu õigusaktidest, sealhulgas direktiivist 2001/18. Seega ei reguleeri kõnealune seadus mitte ainult geneetiliselt muundatud mikroorganismide kasutamist suletud keskkonnas, vaid ka rida muid küsimusi, mis on sellise kasutamisega seotud.
Sellest tulenevalt hõlmavad seaduses sisalduvad mõistete „organism” ja „geneetiliselt muundatud organism” määratlused nii geneetiliselt muundatud mikroorganisme kui ka muid geneetiliselt muundatud organisme, kuivõrd kõik direktiivis 2009/41 sisalduvate määratluste elemendid sisalduvad ka asjaomastes siseriiklikes õigusnormides. Ainus erinevus seisneb GMO‑sid käsitleva seaduse kohaldamisala laiendamises võrreldes direktiivi 2009/41 sätetega. See erinevus tuleneb asjaolust, et Poola õigusnormides kasutatud määratlust laiendati makroorganismide hõlmamise eesmärgil. Lisaks puudutab selle seaduse laiendatud kohaldamisala küsimust, mida ei ole liidu tasandil ühtlustatud.
Mis puudutab komisjoni argumenti, et Poola õigusnormides aluseks võetud mõiste „organism” määratluses ei ole mainitud taimseid ja loomseid rakukultuure, siis rõhutab Poola Vabariik, et GMO‑sid käsitlevas seaduses sisalduva määratluse alla kuulub vastavalt seaduse artikli 3 punktile 1 mis tahes „rakuline või mitterakuline bioloogiline isend, kes on võimeline replikatsiooniks või geneetilise materjali ülekandeks, kaasa arvatud viirused ja viroidid”. Järelikult hõlmab määratlus kasvatatud rakke, nagu seda on loomsed ja taimsed rakud. Kasvatatud rakud kuuluvad nimelt laiendatud kategooriasse, millele seaduses sisalduv määratlus viitab, kuna need on rakulised või mitterakulised bioloogilised isendid, kes on võimelised replikatsiooniks või geneetilise materjali ülekandeks. Poola Vabariik leiab, et kuna need rakud kuuluvad GMO‑sid käsitleva seaduse nende sätete kohaldamisalasse, mis reguleerivad geneetiliselt muundatud organismide kasutamist suletud keskkonnas, siis on direktiivi 2009/41 norme järgitud.
Mis puudutab erinevust GMO‑sid käsitlevas seaduses kasutatud sõnastuse „geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole […] võimalik”, ja direktiivis 2009/41 kasutatud sõnastuse „geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomuliku[l] […] teel ei ole võimalik”, vahel, siis eitab Poola Vabariik sellise erinevuse esinemist ja täpsustab sellega seoses, et täiendavalt tegusõna
des
‑vormi kasutamine kõnealuses Poola seaduses ei saa tekitada vastuolu direktiiviga taotletavate eesmärkidega.
– Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab esimese etteheite vastuvõetavust osas, mis käsitleb sõnastust „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole […] võimalik”, siis tuleb esmalt märkida, et pool ei saa kohtumenetluse käigus muuta vaidluse eset ning hagi põhjendatust tuleb analüüsida ainult lähtuvalt hagimenetluse algatusdokumendis esitatud nõuetest (vt eelkõige 11. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-543/08: komisjon
vs.
Portugal, EKL 2010, lk I-11241
, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks oli komisjon tulenevalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 21 ja komisjoni hagi esitamise kuupäeval kehtinud kodukorra redaktsiooni artikli 38 lõikest 1 kohustatud kõigis ELTL artikli 258 alusel esitatud hagides näitama ära konkreetse rikkumise, mida Euroopa Kohtul palutakse hinnata, ning vähemalt ülevaatlikult esitama õiguslikud ja faktilised asjaolud, millele ta oma väidetes tugineb (vt selle kohta 31. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-52/90: komisjon
vs.
Taani, EKL 1992, lk I-2187
, punkt 17; 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-508/03: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 2006, lk I-3969
, punkt 62; 3. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-487/08: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2010, lk I-4843
, punkt 71, ning eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 21).
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et komisjon märkis hagimenetluse algatusdokumendis esitatud nõuetes selgelt, et ta heidab Poola Vabariigile ette, et viimane ei ole nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2009/41 artikli 2 punktis b sisalduvat mõistet „geneetiliselt muundatud mikroorganism”, kasutades GMO‑sid käsitlevas seaduses sõnu „geneetiliselt muundatud organism”.
Vastab tõele, et alles hagiavalduses esitas komisjon esimest korda argumendi, et ebatäpne on GMO‑sid käsitlevas seaduses sisalduva mõiste „geneetiliselt muundatud organism” määratluse osa, milles on kirjeldatud organismi, „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole […] võimalik”. Komisjon on seisukohal, et direktiiv 2009/41, milles on kasutatud sõnu „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomuliku[l] […] teel ei ole võimalik”, on täpsem.
Tuleb aga tõdeda, et komisjoni etteheide puudutab ikka sama määratlust, kuna määratluse osa, milles on esitatud sõnad „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole […] võimalik” on osa mõiste „organism” määratlusest ja on sellest lahutamatu ning on seega komisjoni üldiselt esitatud etteheite esemeks. Seega piirdus komisjon vastupidi Poola Vabariigi väidetele selle etteheite täpsustamisega, mille kohaselt liikmesriik ei olnud nõuetekohaselt üle võtnud direktiivis 2009/41 sisalduvat mõistet, ning viitas selle etteheite sõnastamisel mõiste ühele osale pigem täiendava argumendina, mis on mõeldud etteheite põhjendatuse illustreerimiseks.
Järelikult ei muutnud asjaolu, et komisjon täpsustas etteheidet, mille ta oli kohtueelses menetluses juba üldisemalt esitanud, väidetava rikkumise eset ega mõjutanud seega mingil moel vaidluse ulatust (vt 27. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-185/00: komisjon
vs.
Soome, EKL 2003, lk I-14189
, punktid 84–87; 8. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-171/08: komisjon
vs.
Portugal, EKL 2010, lk I-6817
, punkt 29, ja eespool viidatud 11. novembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 23).
Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb Poola Vabariigi esitatud vastuvõetamatuse väide tagasi lükata.
Sisu osas tuleb märkida, et komisjon ei eita, et Poola Vabariigil on õigus laiendada direktiiviga 2009/41 kehtestatud kaitsesüsteemi kohaldamisala muudele valdkondadele ehk „organismidele” ja „geneetiliselt muundatud organismidele”. Komisjon leiab siiski, et oleks vaja tagada võimalus eristada piisavalt selgelt siseriiklikke sätteid, millega võetakse üle kõnealune direktiiv, sätetest, mis ei puuduta seda liidu õigusakti, et vältida selgusetust õiguslikul tasandil ja praktilist laadi kahtlusi või raskusi. Seega tuleks institutsiooni sõnul direktiivi ülevõtvates siseriiklikes õigusaktides sõna-sõnalt korrata direktiivis sisalduvaid määratlusi, et tagada liidu õigusnormide ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei nõua direktiivi siseriiklikku õigusse ülevõtmine tingimata direktiivi sätete formaalset ja sõnasõnalist kordamist sõnaselges ja konkreetses õigus‑ või haldusnormis, vaid see võib piirduda üldise õigusliku raamistikuga, kui see tegelikult tagab direktiivi täieliku kohaldamise piisava selguse ja täpsusega (vt 3. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-50/09: komisjon
vs.
Iirimaa, EKL 2011, lk I-873
, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb tõdeda, et käesolevas asjas piirdus komisjon direktiivi 2009/41 spetsiifilisusele viitamisega, ilma et ta oleks esiteks täpsustanud, milles seisneb spetsiifilisus, mis nõuab direktiivis määratletud mõistete sõnasõnalist ülevõtmist, ning teiseks esitanud täpseid põhjuseid, miks ta leiab, et Poola Vabariigi valitud ülevõtmismeetod, mille tulemusel antakse GMO‑sid käsitlevas seaduses kasutatud mõistetele laiem kohaldamisala, toob kaasa ohu, et kõnealuse direktiivi ülevõtmist tagavaid norme ei ole võimalik selgelt tuvastada, seades nii ohtu liidu õiguse ühetaolise kohaldamise. Komisjon ei too nimelt esile ühtegi olukorda, milles GMO‑sid käsitlevas seaduses kasutatud laiendatud määratlustest mõni võiks tekitada praktilisi raskusi või segadust seoses selle seaduse kohaldamisega nii mikroorganismidele kui ka geneetiliselt muundatud mikroorganismidele.
Lisaks ei ole komisjon kuidagi tõendanud, et ainuüksi sõna „organism” kasutamine sõna „mikroorganism” asemel võiks direktiiviga 2009/41 taotletavad eesmärgid tõepoolest ohtu seada.
Mis puudutab komisjoni argumenti, et mõistete „mikroorganism” ja „geneetiliselt muundatud mikroorganism” ebaõigel määratlemisel on negatiivsed tagajärjed direktiivis sisalduvatele muudele mõistetele nagu „õnnetus” või „kasutaja”, siis tuleb tõdeda, et komisjon ei ole kuidagi tõendanud, et ainuüksi see asjaolu kujutab endast Poola Vabariigi kohustuste rikkumist.
Seoses argumendiga, et GMO‑sid käsitlevas seaduses sisalduvas mõistes „organism” on jäetud nimetamata „loomsed ja taimsed rakukultuurid”, tuleb tõdeda, et nagu Poola Vabariik õigesti märgib, hõlmab see mõiste, mis sisaldab endas „mikroorganisme”, tingimata ka taimseid ja loomseid rakukultuure. Nimelt selle seaduse artikli 3 punkti 1 kohaselt kuuluvad need kultuurid rakuliste või mitterakuliste bioloogiliste isendite hulka, kes on võimelised replikatsiooniks või geneetilise materjali ülekandeks. Selles osas on direktiivi 2009/41 norme järgitud ning see säte on piisavalt selge ja järelikult ei saa selle tõlgendamisel kahtlusi tekkida.
Mis puudutab argumenti, et esinevad semantilised erinevused direktiivis 2009/41 sisalduva mõiste „geneetiliselt muundatud mikroorganism” määratluse osa „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomuliku[l] […] teel ei ole võimalik” ning GMO‑sid käsitlevas seaduses kasutatud mõiste „organism” määratluse „mille geneetilist materjali on muudetud sellisel viisil, mis loomulike tingimuste esinedes ei ole […] võimalik” vahel, siis tuleb tõdeda, et komisjon piirdub väitega, et direktiivis kasutatakse täpsemat sõnastust ning et ebamäärasuse või ebaselguse vältimiseks tuleb see sõnastus täht-tähelt üle võtta. Komisjon ei ole aga tõendanud, kuidas kõnealuses Poola seaduses tegusõna
des
‑vormi kasutamine ja väljendi „loomulike[s] tingimuste[s]” kasutamine väljendi „loomuliku[l] […] teel” asemel läheb vastuollu esiteks direktiivide ülevõtmisele kohaldatavate põhimõtetega, mis tulenevad käesoleva kohtuotsuse punktis 60 viidatud kohtupraktikast, ning teiseks direktiivi 2009/41 eesmärkidega.
Seetõttu ei saa komisjoni argumentidega nõustuda.
Mõiste „õnnetus”
– Poolte argumendid
Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et esiteks laiendas ta mõiste „õnnetus” osas direktiivi 2009/41 kohaldamisala, kuivõrd see mõiste ei hõlma mitte ainult „märkimisväärseid” vabastamise juhtumeid, vaid kõiki juhtumeid, millega kaasneb GMO‑de ettekavatsematu vabastamine, olgu see märkimisväärne või mitte.
Teiseks, kuna direktiivi poolakeelses versioonis on kasutatud tegusõna „võima” tingivas kõneviisis, hõlmab see ka olukordi, kus vabastamine kujutab endast üksnes potentsiaalset ohtu, samas kui GMO‑sid käsitlevas seaduses sisalduv määratlus, milles tegusõna „võima” on kasutatud kindlas kõneviisis ja koos omadussõnaga „otsene”, viitab pigem olukordadele, kus oht on reaalsem.
Komisjon täpsustab selles kontekstis, et mõiste „õnnetus” teistsugune määratlemine Poola õigusnormides võib põhjustada praktilisi raskusi direktiivi artikli 15 rakendamisel, kuivõrd viimases on muu hulgas ette nähtud teiste liikmesriikidega konsulteerimine päästeplaanide kavandatava rakendamise osas, kohustus teatada komisjonile iga õnnetuse asjaoludest ning komisjoni kohustus pidada õnnetusjuhtumite registrit.
Rõhutades, et mõiste „õnnetus” määratlus ei saa tekitada mingeid praktilisi raskusi, vaidleb Poola Vabariik vastu kõigile komisjoni sellesisulistele argumentidele ja pooldab direktiivi 2009/41 tõlgendust, mille kohaselt ettekavatsematu vabastamine, mis võib kaasa tuua ohu inimeste tervisele ja keskkonnale, kuid mis ei ole märkimisväärne, kujutab endast direktiivi tähenduses „õnnetust”. Sellega seoses väidab ta, et niisugune tõlgendus kujutab endast ka rangemat kaitsemeedet, mida liikmesriikidel on ELTL artikli 193 kohaselt õigus võtta.
– Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et direktiivi 2009/41 peamised eesmärgid on inimeste tervise ja keskkonna kaitsmine. Samuti tuleb mainida, nagu komisjon möönab, et miski ei välista, et Poola Vabariik võib oma siseriiklikes õigusnormides ette näha mõiste „õnnetus” määratluse, mis on laiem kui direktiivis 2009/41 ettenähtu ja mis hõlmab ka geneetiliselt muundatud organismidega seotud õnnetusi. Lisaks on sõna „märkimisväärne” ärajätmine GMO‑sid käsitleva seaduse artikli 3 punktis 8 käsitatav selliste organismidega seotud õnnetuste valdkonnas rangema kaitsemeetme kehtestamisena, mida Poola Vabariigil on samuti õigus teha. Seetõttu ei sea niisugune ärajätmine direktiiviga 2009/41 taotletavaid eesmärke ohtu ega kujuta endast seega direktiivi ebaõiget ülevõtmist.
Samuti on oluline märkida, et GMO‑sid käsitlevas seaduses tegusõna „võima” kasutamist kindlas kõneviisis tingiva kõneviisi asemel, mida on kasutatud direktiivi 2009/41 poolakeelses versioonis, ei saa pidada direktiivi eesmärkidega vastuolus olevaks, kuna see ei muuda kõnealuse sätte sisu. Sama kehtib selle kohta, et kõnealuses seaduses on kasutatud sõna „otsene”, kuigi direktiivis on kasutatud sõna „vahetu”. Seega mõlemal juhul on Poola Vabariik direktiivi nõuetekohaselt üle võtnud, võimaldades tagada selle tõhusa ja taotletavatele kaitse-eesmärkidele vastava kohaldamise.
Mis puudutab lõpuks GMO‑sid käsitleva seadusega mõiste „õnnetus” ülevõtmise võimalikke negatiivseid tagajärgi direktiivi 2009/41 artikli 15 seisukohast, milles on muu hulgas ette nähtud teiste liikmesriikidega konsulteerimine päästeplaanide kavandatava rakendamise osas, siis on komisjon seisukohal, et seaduses ei ole selgelt mainitud, millisel hetkel niisugune konsulteerimine peab toimuma. Institutsiooni sõnul ei võimalda seaduse asjakohased sätted kindlaks teha olukordi, milles talle tuleb õnnetuse asjaoludest teatada, arvestades et seadus tugineb mõiste „õnnetus” määratlusele, mis erineb direktiivis sisalduvast.
Sellega seoses piirdub komisjon esiteks väitega, et GMO‑sid käsitlev seadus ei võimalda selgelt kindlaks teha, millisel hetkel kõnealune konsulteerimine peab toimuma, ilma et ta siiski mainiks põhjuseid, miks Poola seadusandja kasutatud mõiste „õnnetus” määratlus toob tema hinnangul kaasa sellise tagajärje.
Teiseks väidab komisjon, et kõnealuses seaduses kasutatud mõiste „õnnetus” tagajärjel on õnnetusi puudutava teabe vahetamist reguleerivad normid, mis on ette nähtud direktiivi 2009/41 artiklis 15, kohaldatavad ka teabe suhtes, mis puudutab GMO‑de vabastamist, mis ei ole küll märkimisväärne, kuid mis võib ometi põhjustada otsest või hilisemat ohtu inimeste tervisele või keskkonnale. Nagu aga käesoleva kohtuotsuse punktis 71 on juba märgitud, ei saa õigusnorme, mida iseloomustab geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamisega seotud õnnetuste valdkonnas ettevaatuse kõrge tase, pidada direktiivi eesmärkidega vastuolus olevaks.
Seetõttu ei saa komisjoni argumentidega nõustuda.
Mõiste „kasutaja”
– Poolte argumendid
Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et viimane määratles GMO‑sid käsitlevas seaduses „kasutaja” järgmiselt: „füüsiline või juriidiline isik või õigusvõimeta organisatsiooniline üksus, kes enda nimel kasutab GMO‑sid suletud keskkonnas või teeb toimingu, mis seisneb GMO‑de tahtlikult keskkonda viimises, sealhulgas GMO‑de turule viimine”. Selline määratlus, mis on laiem kui direktiivis 2009/41, põhjustab ebakindlust, eriti seoses kasutajatel lasuvate kohustuste ja nende kontrollimisega, mistõttu tuleb mõiste „kasutaja” direktiivis sisalduv määratlus sõna-sõnalt üle võtta.
Komisjon on seisukohal, et kõnealuse kahe määratluse erinevused on praktikas olulised, kuna „kasutajad” peavad täitma paljusid direktiivis 2009/41 ette nähtud kohustusi, mis ei ole siiski käesoleva menetluse esemeks. Lisaks märgib komisjon, et direktiivi artiklis 16 on ette nähtud, et liikmesriigid on kohustatud korraldama inspekteerimisi tagamaks, et kasutajad järgivad direktiivi. Seetõttu võivad direktiivis sisalduva määratluse ja GMO‑sid käsitlevas seaduses esitatud määratluse erinevused tekitada selle seaduse kohaldamisel segadust ja kahtlusi.
Poola Vabariik leiab, et komisjon ei tugine ühelegi konkreetsele argumendile ja et järelikult ei ole väite sõnastus piisavalt selge, täpne ja järjepidev, et võimaldada kostjaks oleval liikmesriigil oma kaitset ette valmistada ja Euroopa Kohtul kohtulikku kontrolli teostada. Lisaks rõhutab liikmesriik, et käesoleva menetluse esemeks ei ole nende paljude sätete rikkumine, mis komisjon esile tõi.
– Euroopa Kohtu hinnang
Piisab, kui tõdeda, et komisjon piirdub väitega, et ainult direktiivis 2009/41 sisalduva määratluse formaalne ja sõnasõnaline kordamine võimaldab nõuetekohaselt üle võtta direktiivi sätted – eelkõige need, mis on seotud mõistega „kasutaja”, nagu artikli 4 lõige 2, artikli 5 lõige 1, artiklid 6 ja 7, artikli 11 lõige 1 ja artikli 14 lõige 1, ilma et komisjon siiski esitaks põhjusi, miks ta leiab, et Poola Vabariigi valitud reguleerimisviis ei taga õigussubjektidele, kelle suhtes kehtivad direktiivis sätestatud kohustused, nõutavat selgust ja õiguskindlust.
Lisaks väidab Poola Vabariik õigesti, et direktiiv 2009/41 ei sisalda mõistete „füüsiline isik” ja „juriidiline isik” määratlusi, mistõttu kuulub nende määratlemine liikmesriikide pädevusse. Seega Poola õiguses ette nähtud üksused, kellel puudub õigusvõime, kuid kes võivad olla tsiviilõigussuhete pooleks samadel alustel nagu füüsilised ja juriidilised isikud, peavad olema mõistega „kasutaja” hõlmatud. Direktiivis 2009/41 sisalduva mõiste „kasutaja” määratluse sõnasõnaline ülevõtmine oleks need Poola õiguskorras ette nähtud üksused jätnud liidu õiguses sätestatud kohustuste kohaldamisalast välja ja oleks nendelt üksustelt võtnud võimaluse teostada oma õigusi samadel alustel kui liidu õiguses ette nähtud määratluses nimetatud füüsilised ja juriidilised isikud.
Komisjon leiab, et mõiste „kasutaja” direktiivis 2009/41 sisalduva määratluse ja GMO‑sid käsitlevas seaduses kasutatud määratluse erinevused tekitavad direktiivi artiklis 16 nimetatud kontrolli teostamisel segadust ja kahtlusi. Institutsioon ei esita siiski mingeid andmeid, mis võiksid tõendada, milles niisugune segadus võiks seisneda.
Seetõttu ei saa nõustuda etteheitega, et direktiivi 2009/41 artikli 2 punktid a, b, d ja e on ebaõigesti üle võetud.
Kuna komisjoni esimene etteheide ei ole põhjendatud, tuleb see tervikuna tagasi lükata.
Teine etteheide, et direktiivi 2009/41 artikli 10 lõiget 3 ei ole täielikult üle võetud
Poolte argumendid
Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et ta ei ole direktiivi 2009/41 artikli 10 lõiget 3 täielikult üle võtnud. GMO‑sid käsitleva seaduse artikli 24 lõige 4 piirab GMO suletud keskkonnas kasutamisele täiendavate tingimuste seadmise võimalust ainult juhtudega, kui inimeste tervise või keskkonna kaitsmise vajadus seda nõuab, samas kui direktiivi vastavas sättes ei ole niisugust piirangut ette nähtud.
Poola Vabariik vastab, et komisjon on esitanud uue etteheite, mida ta ei esitanud kohtueelses menetluses, ning ta palub jätta selle vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. Teise võimalusena vaidleb Poola Vabariik sisu osas komisjoni argumentidele vastu, väites, et GMO‑sid käsitleva seaduse vaidlusaluses sättes on ette nähtud pädeva asutuse võimalus määratleda geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamise täiendavad tingimused.
Euroopa Kohtu hinnang
– Vastuvõetavus
Seoses Poola Vabariigi esitatud vastuvõetamatuse väitega tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 258 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ese piiritletud komisjoni põhjendatud arvamusega, mistõttu peab hagi rajanema samadel põhjendustel ja väidetel, mis sisalduvad põhjendatud arvamuses (eespool viidatud 8. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellegipoolest ei saa see nõue minna nii kaugele, et eeldada, et põhjendatud arvamuse resolutiivosas esitatud väited ja hagiavalduses sisalduvad nõuded kattuksid igal juhul üksüheselt, tingimusel et vaidluse eset, nii nagu see on põhjendatud arvamuses määratletud, ei ole laiendatud ega muudetud (eespool viidatud 8. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 26). Komisjon võib muu hulgas hagiavalduses oma esialgseid väiteid täpsustada, kuid seda siiski tingimusel, et ta vaidluse eset ei muuda (11. juuli 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑576/10: komisjon
vs.
Madalmaad, punkt 35).
Käesolevas asjas tuleb meenutada, et nii märgukirjas kui ka põhjendatud arvamuses märkis komisjon, et ta heidab Poola Vabariigile ette, et viimane ei ole direktiivi 2009/41 artikli 10 lõiget 3 täielikult üle võtnud, kuna GMO‑sid käsitlev seadus ei sisalda sätteid, mis annaksid pädevale siseriiklikule ametiasutusele õiguse nõuda kasutajalt, et ta muudaks geneetiliselt muundatud organismide kavandatava suletud keskkonnas kasutamise tingimusi.
Tõendamaks, et ta on taganud direktiivi artikli 10 lõike 3 nõuetekohase ülevõtmise, viitas Poola Vabariik kohtueelses menetluses kõnealuse seaduse mitmele sättele, sealhulgas artikli 24 lõikele 4.
Komisjon vastas, et GMO‑sid käsitleva seaduse nimetatud säte piirab geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamisele täiendavate tingimuste seadmise võimalust ainult juhtudega, kui inimeste tervise või keskkonna kaitsmise vajadus seda nõuab, samas kui direktiivi artikli 10 lõikes 3 ei ole niisugust piirangut ette nähtud.
Seega, vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 57 viidatud kohtupraktikale ei muutnud asjaolu, et komisjon täpsustas etteheidet, mille ta oli kohtueelses menetluses juba üldisemalt esitanud, väidetava rikkumise eset ega mõjutanud seega mingil moel vaidluse ulatust.
Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb Poola Vabariigi esitatud vastuvõetamatuse väide tagasi lükata ja komisjoni teine etteheide vastuvõetavaks tunnistada.
– Põhiküsimus
Mis puudutab etteheite sisulist analüüsimist, siis piisab, kui märkida, et direktiiviga 2009/41 taotletakse inimeste tervise ja keskkonna kaitsmise eesmärki, mida pädevad siseriiklikud asutused on direktiivi kohaldamisel kohustatud järgima. Direktiivi artikli 10 lõikes 3 sisalduvat väljendit „vajaduse korral”, mille tähendust ei ole direktiivis kindlaks määratud, tuleb seega tõlgendada nii, et see võimaldab pädeval siseriiklikul asutusel paluda kasutajal esitada artikli 10 lõikes 3 nimetatud teavet või näha omal algatusel ette teatud piirangud või tingimused, ning seda üksnes juhul, kui inimeste tervise ja keskkonna kaitsmine seda nõuavad.
Seega piisab, kui siinkohal tõdeda, et kuna Poola Vabariik täpsustas siseriiklikus õiguses – täpsemalt GMO‑sid käsitleva seaduse artikli 24 lõikes 4 – sõnaselgelt, et inimeste tervise ja keskkonna kaitsmise eesmärki, mis on ette nähtud ka direktiivis 2009/41, peavad siseriiklikud asutused direktiivi rakendamisel arvesse võtma, ei toiminud liikmesriik mitte direktiiviga taotletavate eesmärkidega vastuolus, vaid just selle eesmärgiga kooskõlas.
Lisaks tuleb tõdeda, et komisjon piirdub väitega, et GMO‑sid käsitleva seaduse artikli 24 lõikes 4 sätestatud piirang jätab pädeva siseriikliku asutuse ilma olulisest osast õigustest, mis talle on direktiiviga 2009/41 antud, ilma et komisjon täpsustaks, milliste õigustega on käesoleval juhul tegemist, või tõendaks, mil viisil vaidlusalune säte neid piirab.
Järelikult ei ole direktiivi 2009/41 artikli 10 lõike 3 ebaõiget ülevõtmist puudutav etteheide põhjendatud ja tuleb tagasi lükata.
Kolmas etteheide, et direktiivi 2009/41 artikli 3 lõiget 3 ei ole üle võetud
Poolte argumendid
Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et ta ei ole direktiivi 2009/41 artikli 3 lõiget 3 Poola õiguskorda üle võtnud.
Poola Vabariik tunnistab, et seda sätet ei ole sõna-sõnalt üle võetud. Liikmesriik väidab siiski, et kuna kõnealune säte on õigusnorm, mis on mõeldud kollisioonide ärahoidmiseks, siis on mõttetu lisada niisugust normi Poola õiguskorda eraldi sättega, kuna kollisioonide ärahoidmise valdkonnas juba kehtivad üldnormid on piisavad, et tagada kollisiooni lahendamine vastavalt direktiivis 2009/41 sisalduvatele sätetele. Järelikult on täielikult tagatud õiguskindlus ettevõtjatele, kelle suhtes kehtivad direktiivi artikli 3 lõikest 3 tulenevad kohustused.
Peale selle väidab Poola Vabariik, et igal juhul kohaldavad Poola haldusasutused ja kohtud neid üldnorme kooskõlas direktiiviga 2009/41, et direktiiviga taotletavat eesmärki saavutada.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab Poola Vabariigi argumenti, et kõnealuste siseriiklike õigusnormidega on ta direktiivi 2009/41 nõuetekohaselt rakendanud, siis piisab, kui märkida, et väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et direktiivi sätteid tuleb rakendada vaieldamatu sunnijõuga ning nõutava konkreetsuse, täpsuse ja selgusega, et oleksid täidetud õiguskindlusest tulenevad nõuded (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Iirimaa, punkt 46, ning 27. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑362/10: komisjon
vs.
Poola, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu komisjon märkis, ei kujuta direktiivi 2009/41 artikli 3 lõige 3 endast pelka kollisiooninormi, mille eesmärk on määrata kindlaks konkreetses asjas kohaldatav õigusnorm, vaid selles on sätestatud selliste geneetiliselt muundatud mikroorganismide ladustamise, kultureerimise, veo, hävitamise, käsutamise või kasutamise tingimused, mis on turule viidud vastavalt direktiivile 2001/18 või muudele liidu õigusaktidele, mis sätestavad kõnealuses direktiivis ettenähtuga sarnase keskkonnaalase riskianalüüsi.
Seega, kui on tegemist niisuguse liidu õigusaktiga, tuleb kindlaks teha, kas selles on selline hindamine ette nähtud, ja sõltumata sellest tingimusest tuleb tõendada, et kõnealune suletud keskkonnas kasutamine on kooskõlas turule viimise nõusoleku võimalike tingimustega. Kui need tingimused ei ole täidetud, on direktiiv 2009/41 kohaldatav.
Vastuseks komisjoni väidetele ei selgitanud Poola Vabariik Poola õiguskorras ette nähtud üldnorme kollisioonide kohta ega tõendanud, et need tõepoolest on võimelised tagama õiguskindluse, millele on õigus ettevõtjatel, kelle suhtes kehtivad asjaomastes siseriiklikest õigusnormidest tulenevad kohustused.
Igal juhul ei saa pelka halduspraktikat, mida haldusasutused võivad vastavalt oma suvale muuta ja mis ei ole piisavalt avalikustatud, pidada direktiivi ülevõtmise kohustuse nõuetekohaseks täitmiseks (vt 12. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-507/04: komisjon
vs.
Austria, EKL 2007, lk I-5939
, punkt 162 ja seal viidatud kohtupraktika). Samamoodi ei saa siseriiklike kohtute poolt siseriiklike õigusnormide direktiiviga kooskõlas tõlgendamine üksi tagada selgust ja täpsust, mida nõuab õiguskindlus (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Iirimaa, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult on põhjendatud komisjoni etteheide, et direktiivi 2009/41 artikli 3 lõiget 3 ei ole Poola õiguskorda nõuetekohaselt üle võetud.
Neljas etteheide, et direktiivi 2009/41 artiklit 7, artikli 8 lõikeid 2 ja 3 ning artikli 9 lõike 2 punkti a ei ole üle võetud
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Poola Vabariik ei ole üle võtnud direktiivi 2009/41 artiklit 7, artikli 8 lõikeid 2 ja 3 ning artikli 9 lõike 2 punkti a, milles on ette nähtud eelkõige normid, mis reguleerivad pärast artiklis 6 osutatud teatamist toimuvast edasisest 1. ja 2. liigi suletud keskkonnas kasutamisest teatamist, ning 45 päeva pikkune tähtaeg, mille jooksul peab pädev asutus tegema otsuse, kui tegemist on tööruumidega, mille suhtes on varem esitatud teade 3. või kõrgema liigi suletud keskkonnas kasutamise kohta.
Poola Vabariik leiab, et see etteheide ei ole põhjendatud, ja väidab, et direktiivi 2009/41 eesmärk on saavutatud Poola teatamissüsteemi abil. Ta rõhutab eelkõige, et liikmesriikidel on nende sätete ülevõtmisel kaalutlusruum, kuivõrd direktiivi artiklis 7 on ette nähtud, et „edasine 1. liigi suletud keskkonnas kasutamine [võib] jätkuda uue teatamiseta”. Tegusõna „võima” on kasutatud ka direktiivi artikli 8 lõikes 2. Poola Vabariik on seisukohal, et liikmesriik ei ole kohustatud tagama, et geneetiliselt muundatud organismide edasine suletud keskkonnas kasutamine võiks toimuda uue teatamiseta. Lisaks väidab see liikmesriik, et isegi juhul, kui Poola õigusnorm, millega on geneetiliselt muundatud organismide kasutajatele pandud kohustus saata pädevale asutusele teade 1. ja 2. liigi geneetiliselt muundatud organismide kavandatava uue kasutamise kohta, ei ole kooskõlas direktiivi 2009/41 sätetega, tuleb seda sätet pidada ELTL artikli 193 alusel vastu võetud rangemaks meetmeks. Lõpuks, kuigi direktiivi artikli 8 lõiget 3 ja artikli 9 lõike 2 punkti a ei ole Poola õigusesse sõna-sõnalt üle võetud, on direktiivi eesmärkide saavutamine täielikult tagatud.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb see etteheide jagada kaheks osaks, millest üks puudutab direktiivi 2009/41 artikli 7 ja artikli 8 lõike 2 ning teine artikli 8 lõike 3 ja artikli 9 lõike 2 punkti a üle võtmata jätmist.
Mis puudutab etteheite esimest osa, siis tuleb tõdeda, et Poola Vabariigi argumendid põhinevad asjaomaste sätete vääral tõlgendusel. Direktiivi 2009/41 artiklist 7 ja artikli 8 lõikest 2 ilmneb selgelt ja üheselt, et need on suunatud kasutajatele, kellele on antud võimalus teha nendes sätetes nimetatud toiminguid, ilma et oleks vaja pädevat asutust uuesti teavitada. Selline tõlgendus ei tulene mitte ainult kõnealuste sätete grammatilisest tõlgendamisest, vaid seda kinnitab ka nende teleoloogiline tõlgendus.
Sellega seoses piisab, kui tõdeda, et nende õigusnormide eesmärk seisneb selles, et võimaldada kasutajatel, kes on direktiivi 2009/41 artikli 6 kohaselt kasutamisest juba teatanud, jätkata kohe edasist suletud keskkonnas kasutamist, ootamata ära pädeva asutuse uut luba. Seega puudutab kasutajaid nii direktiivi artikli 7 teine lause, milles on sätestatud, et 1. liigi geneetiliselt muundatud mikroorganismide suletud keskkonnas kasutamise korral peavad kasutajad säilitama iga direktiivi artikli 4 lõikes 6 osutatud hinnangu dokumentatsiooni, mis tehakse taotluse põhjal kättesaadavaks pädevale asutusele, kui ka direktiivi artikli 8 lõige 2, milles on ette nähtud, et juhul, kui tööruumide kohta on esitatud varasem teade 2. või kõrgema liigi suletud keskkonnas kasutamise kohta ja kõik sellega seotud nõusoleku nõuded on täidetud, võib 2. liigi suletud keskkonnas kasutamine jätkuda kohe pärast uut teatamist.
Igal juhul näib, et asjaomane liikmesriik ei ole direktiivi 2009/41 kõnealuseid artikleid üle võtnud. Seda järeldust kinnitab ka komisjoni vastavasisuline väide, millele Poola Vabariik ei ole vastu vaielnud, ning asjaolu, et viimane ei ole maininud nende artiklite ülevõtmiseks kehtestatud sätteid.
Isegi GMO‑sid käsitleva seaduse artikkel 31, mida komisjon ei ole käesolevas hagimenetluses kahtluse alla seadnud, ei kujuta endast direktiivi 2009/41 artikli 8 lõike 2 ülevõtmist. Nimelt, viidates I ja II riskikategooriale, samas kui direktiivi artikli 8 lõikes 2 on viidatud 2. või kõrgema liigi kasutamisele, on artikkel 31 teistsuguse kohaldamisalaga.
Lisaks tuleb märkida direktiivi artikli 8 lõike 2 teise lõigu kohta, millest nähtub, et taotleja ise võib pädevalt asutuselt taotleda ametliku loa andmise otsust, mis tuleb teha hiljemalt 45 päeva jooksul pärast teatamist, et Poola Vabariik ei vaielnud komisjoni vastavasisulisele etteheitele vastu. GMO‑sid käsitleva seaduse artiklis 24, mis on selles küsimuses ainus asjakohane säte, ei ole direktiivi kõnealuses sättes nimetatud konkreetset olukorda reguleeritud ega sarnast tähtaega ette nähtud.
Mis puudutab lõpuks Poola Vabariigi argumenti ELTL artikli 193 kohaldamise kohta, siis piisab, kui tõdeda, et nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 111 ja 112 on märgitud, näib, et direktiivi 2009/41 artiklit 7 ega artikli 8 lõiget 2 ei ole isegi osaliselt siseriiklikku õigusesse üle võetud, mistõttu ei saa direktiivi sätteid võrrelda rangemate kaitsemeetmetega. Järelikult ei saa ELTL artikli 193 kohaldamisele käesolevas asjas tugineda.
Neljanda etteheite teise osa kohta tunnistab Poola Vabariik, et direktiivi 2009/41 artikli 8 lõiget 3 ega artikli 9 lõike 2 punkti a ei ole siseriiklikku õigusesse sõna-sõnalt üle võetud, ning piirdub kinnitamisega, et direktiiviga taotletav eesmärk on GMO‑sid käsitleva seadusega saavutatud.
Kuid toimikust ilmneb – ja Poola Vabariik ka ei eita seda –, et GMO‑sid käsitlev seadus ega ka ükski teine ülevõtmisakt ei sisalda mingit kirjalikku menetlust, mis sarnaneks direktiivi 2009/41 artikli 9 lõike 2 punktis a ettenähtuga. Samuti tuleb tõdeda, et Poola õiguses puudub ka direktiivi artikli 8 lõikes 3 kirjeldatud üksikasjaliku menetluse vaste.
Eespool esitatud kaalutlustest järeldub, et neljanda etteheitega tuleb nõustuda.
Viies etteheide, et direktiivi 2009/41 artikli 10 lõige 4 on ebaõigesti üle võetud
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et GMO‑sid käsitleva seaduse artikli 24 lõikes 1a kehtestati 30‑päevane maksimaalne tähtaeg, mille võrra võib pikendada geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamise loa väljastamise tähtaega, kui üldsus osaleb loa väljastamise menetluses, kuigi direktiivi 2009/41 artikli 10 lõikes 4 ei ole niisugust tähtaega ette nähtud. Lisaks märgib komisjon, et keskkonnateabega tutvumist käsitlevast seadusest, millele Poola Vabariik sellega seoses viitab, ei ole teda kunagi teavitatud kui direktiivi ülevõtmise meetmest.
Poola Vabariik vaidleb vastu komisjoni väitele, mille kohaselt kõnealusest seadusest ei ole komisjoni kunagi teavitatud direktiivi 2009/41 ülevõtmise meetmetest teatamise raames. Peale selle väidab Poola Vabariik sisu kohta eelkõige, et kuna direktiivis ei ole ärakuulamise kestuse pikkust ette nähtud, võivad liikmesriigid ise niisuguse tähtaja kindlaks määrata. Kui avaliku ärakuulamise kestust ei piirata võib geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamise loa väljastamine pädeva asutuse poolt takerduda ning see läheb vastuollu õiguskindluse põhimõttega.
Euroopa Kohtu hinnang
Ehkki Poola Vabariik ei ole tõstatanud käesoleva etteheite läbivaatamist takistava asjaoluna selle vastuvõetamatust, tuleb siiski sissejuhatuseks märkida, et Euroopa Kohus võib omal algatusel kontrollida, kas ELTL artiklis 258 sätestatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamise tingimused on täidetud (vt eelkõige 8. märtsi 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑524/10: komisjon
vs.
Portugal, punkt 64, ja 15. novembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑34/11: komisjon
vs.
Portugal, punkt 42).
Sellest vaatenurgast tuleb analüüsida, kas põhjendatud arvamuses ja hagis on kõnealune etteheide esitatud järjekindlalt ja täpselt, et võimaldada Euroopa Kohtul liidu õiguse väidetava rikkumise ulatusest täpselt aru saada, mis on vajalik tingimus selleks, et Euroopa Kohtul oleks võimalik kontrollida, kas väidetav rikkumine on toime pandud (vt selle kohta 24. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑365/10: komisjon
vs.
Sloveenia, punkt 19, ja eespool viidatud 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Portugal, punkt 43).
Nimelt tuleneb hagi esitamise kuupäeval kehtinud kodukorra redaktsiooni artikli 38 lõikest 1 ja selle sättega seonduvast kohtupraktikast, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti‑ ja õigusväidetest ning see peab olema piisavalt selge ja täpne, et võimaldada kostjal enda kaitset ette valmistada ja Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel hagiavaldus põhineb, peavad ilmnema ühtselt ja arusaadavalt hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud üheselt mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus otsustab
ultra petita
või jätab mõne väite suhtes seisukoha võtmata (vt eelkõige 26. jaanuari 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑185/11: komisjon
vs.
Sloveenia, punkt 29; 19. aprilli 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑141/10: komisjon
vs.
Madalmaad, punkt 15, ning eespool viidatud 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 44).
Käesolevas asjas puudutavad komisjoni seisukohad üksnes direktiivi 2009/41 artikli 10 lõike 4 punktis b nimetatud avalikku küsitlust või ärakuulamist, ilma et institutsioon täpsustaks, kas tema etteheide artikli 10 lõike 4 ebaõige ülevõtmise kohta on seotud ka direktiivi artikli 10 lõike 4 punktis a nimetatud edasise teabe ootamise tähtaegadega.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kuivõrd käesolev etteheide, mis puudutab direktiivi 2009/41 artikli 10 lõike 4 punkti a ebaõiget ülevõtmist, ei vasta ühtsuse, selguse ja täpsuse nõuetele ning eirab seega käesoleva kohtuotsuse punktides 122 ja 123 viidatud kohtupraktikast tulenevaid kohustusi, ei ole Euroopa Kohtul võimalik käesolevat liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi kontrollida (vt selle kohta eespool viidatud 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 48), mistõttu tuleb etteheide tunnistada vastuvõetamatuks.
Mis puudutab direktiivi 2009/41 artikli 10 lõike 4 punkti b ebaõige ülevõtmise kohta esitatud etteheite põhjendatust, siis tuleb tõdeda, et komisjon piirdub väitega, et GMO‑sid käsitleva seaduse artikli 24 lõikes 1a kehtestatud tähtaega ei ole direktiivis ette nähtud, ilma et komisjon siiski esitaks argumente, mis põhjendaksid tema väidet, et see siseriiklik õigusnorm kujutab endast direktiivi artikli 10 lõike 4 ebaõiget ülevõtmist.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2009/41 artikli 10 lõike 4 punktis b on ette nähtud, et artiklites 8 ja 9 märgitud tähtaegade arvutamisel ei võeta arvesse aega, mille kestel pädev asutus korraldab avaliku küsitluse või ärakuulamise. Seevastu tuleb tõdeda, et direktiivi üheski sättes ei ole täpsustatud küsitluse ega ärakuulamise kestust. Liikmesriikidel on seega üldjuhul vabadus see kestus liidu õigust järgides kindlaks määrata, kui nad peavad seda vajalikuks.
Poola Vabariik kasutaski seda võimalust ja võttis vastu õigusnormi, mis piirab ärakuulamise aega 30 päevaga, mistõttu võib loa väljastamiseks ette nähtud tähtaega pikendada kõige enam 30 päeva võrra. Liikmesriik väidab, et sellist tähtaega kehtestama ajendasid teda kaalutlused, mille eesmärk on tagada haldusmenetluse nõuetekohane kulg. Lisaks leiab Poola Vabariik, et kuna niisuguse tähtaja puudumise korral ei ole ärakuulamise maksimaalne kestus piiratud, võib pädeva asutuse poolt loa väljastamine takerduda. Ta lisab, et niisugune tähtaeg on vajalik ka õiguskindluse tagamiseks.
Tuleb tõdeda, et kõnealuste siseriiklike õigusnormide eesmärgid ei ole direktiivi 2009/41 eesmärkidega vastuolus. Nendega on nimelt tagatud loataotluste tõhus menetlemine, arvestades samas nii teate esitanud isiku huvide ja õigustega kui ka siseriikliku asutuse vajadustega.
Neil asjaoludel tuleb viies etteheide osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuues etteheide, et direktiivi 2009/41 artikli 18 lõike 1 teist lõiku ning lõikeid 3 ja 4 ei ole üle võetud
Poolte argumendid
Selles etteheites väidab komisjon eelkõige, et Poola Vabariik ei ole teataja edastatud mõningate andmete konfidentsiaalsena käsitlemisel ette näinud direktiivi 2009/41 artikli 18 lõikest 1 tulenevat nõupidamist teatajaga ega geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamise andmekogust nende andmete kustutamist loataotlusest loobumise korral.
Poola Vabariik vastab, et liidu õiguse asjakohased sätted on GMO‑sid käsitleva seadusega nõuetekohaselt üle võetud. Nimelt võimaldab seaduse artikkel 14a üldsusele kättesaadavate andmete loetlemise teel määrata kindlaks teabe, mida ei tohi kunagi avalikustada, mistõttu on siseriiklike õigusnormide alusel võimalik eristada andmeid, mis ei või jääda konfidentsiaalseks, nendest, mida ei või avalikustada. Teatamiste raames saadud kogu teave, mida ei tohi avalikustada, sisaldub kõnealuses andmekogus. Loataotlusest loobumise korral kustutatakse need andmed andmekogust.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et Poola Vabariik väidab, et selle teabe kaitse, mille teataja on direktiivi 2009/41 artikli 18 lõike 1 kohaselt esitanud, piirdub üksnes andmetega, mille konfidentsiaalsena käsitlemist teataja võib nõuda. Liikmesriigi sõnul on niisugune kaitse välistatud direktiivi artikli 18 lõikes 2 loetletud teabe puhul, mistõttu teatajaga nõupidamise korraldamine oleks liigne, kuna vajadus tagada juurdepääs nendele andmetele tuleneb õigusnormidest. Liikmesriik lisab, et samuti ei ole tarvilik korraldada nõupidamisi sellise teabe kindlaksmääramiseks, mida pädev asutus peab käsitlema konfidentsiaalsena, kui eraldi sätetes on juba ette nähtud, et kõnealust teavet ei või avalikustada eelkõige vajaduse tõttu tagada isikuandmete või riigi ülimuslike huvide kaitse.
Tuleb aga tõdeda, et need argumendid põhinevad liidu õiguse asjaomaste sätete vääral tõlgendusel.
Nimelt piisab, kui tõdeda, et direktiivi 2009/41 artikli 18 lõikes 2 on loetletud andmed, mida mingil juhul ei tohi konfidentsiaalsena käsitleda. Sellest järeldub, et muud teavet võib käsitleda konfidentsiaalsena teataja taotlusel ning sel juhul on viimasel vastavalt direktiivi artikli 18 lõike 1 teisele lõigule õigus eelnevale nõupidamisele.
Seega ei saa nõustuda tõlgendusega, mille kohaselt direktiivi 2009/41 artikli 18 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluva teabe avalikustamata jätmine võib toimuda automaatselt.
Samamoodi ei ole põhjendatud Poola Vabariigi argument, et samuti ei ole tarvilik korraldada nõupidamisi sellise teabe kindlaksmääramiseks, mida pädev asutus peab käsitlema konfidentsiaalsena, kui eraldi sätetes on juba ette nähtud, et kõnealust teavet ei või avalikustada eelkõige vajaduse tõttu tagada isikuandmete või riigi ülimuslike huvide kaitse. Nimelt, õiguskindluse tagamiseks ja teataja õigustega arvestamiseks on direktiivi 2009/41 artiklis 18 ette nähtud menetluses tingimata vaja korraldada nõupidamine teatajaga ja seda ei saa asendada selliste õigusnormide kohaldamisega, mis sisalduvad eri siseriiklikes õigusallikates, mille konteksti ja vastastikust mõju võib teatajal olla keeruline mõista.
Peale selle ei ole Poola Vabariigi viide keskkonnateabega tutvumist käsitleva seaduse artikli 16 lõike 1 punktile 7 asjakohane, kuna see säte puudutab üksnes tundlikku äriteavet ja selles ei ole sõnaselgelt ette nähtud eelnevat nõupidamist teatajaga.
Lõpuks väidab Poola Vabariik oma seisukohtades, et kui teataja loobub geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamise loa taotlusest, eemaldatakse edastatud andmed käesoleva kohtuotsuse punktis 131 nimetatud andmekogust. Liikmesriik ei viita aga ühelegi siseriiklikule õigusnormile, mis võimaldaks seda väidet kinnitada, ning piirdub väitmisega, et keskkonnaminister, kes riigivõimu esindajana vastutab kõnealuse andmekogu pidamise eest, ei täidaks oma ülesandeid, kui ta neid andmeid ei eemaldaks, kuna andmekogus sisalduvad andmed võivad huvitatud isikuid eksitada.
Sellega seoses piisab, kui märkida, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 105 viidatud kohtupraktikale ei saa pelka halduspraktikat, mida haldusasutused võivad vastavalt oma suvale muuta ja mis ei ole piisavalt avalikustatud, pidada direktiivi ülevõtmise kohustuse nõuetekohaseks täitmiseks.
Järelikult on kuues etteheide põhjendatud.
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest järeldub, et tuleb asuda seisukohale, et kuna Poola Vabariik ei ole üle võtnud direktiivi 2009/41 artikli 3 lõiget 3, artiklit 7, artikli 8 lõikeid 2 ja 3, artikli 9 lõike 2 punkti a ning artikli 18 lõike 1 teist lõiku ning lõikeid 3 ja 4, on Poola Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 138 lõike 3 esimese lause kohaselt jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Käesolevas kohtuasjas tuleb arvesse võtta asjaolu, et Euroopa Kohus ei nõustunud komisjoni väidetega, mille kohaselt direktiivi 2009/41 artikli 2 punkte a, b, d ja e ning artikli 10 lõikeid 3 ja 4 ei ole nõuetekohaselt üle võetud.
Seetõttu tuleb otsustada, et Poola Vabariik ja komisjon kannavad kumbki oma kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Kuna Poola Vabariik ei ole üle võtnud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta direktiivist 2009/41/EÜ geneetiliselt muundatud mikroorganismide suletud keskkonnas kasutamise kohta artikli 3 lõiget 3, artiklit 7, artikli 8 lõikeid 2 ja 3, artikli 9 lõike 2 punkti a ning artikli 18 lõike 1 teist lõiku ning lõikeid 3 ja 4, on Poola Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Jätta Poola Vabariigi ja Euroopa Komisjoni kohtukulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.