CELEX: 62009CJ0482
Ochranné známky
Smernica 89/104/EHS
Článok 9 ods. 1
Pojem ‚strpenie‘
Prepadnutie práv v dôsledku strpenia
Začiatok plynutia lehoty na prepadnutie práv
Podmienky nevyhnutné na začatie plynutia lehoty na prepadnutie práv
Článok 4 ods. 1 písm. a)
Zápis dvoch zhodných ochranných známok opisujúcich zhodné výrobky
Funkcie ochrannej známky
Poctivé súbežné používanie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1 písm. a) a článku 9 ods. 1 prvej smernice Rady 89/104/EHS
z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1;
Mim. vyd. 17/001, s. 92).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pivovarom Budějovický Budvar, národným podnikom (ďalej len „Budvar“), so sídlom
v Českých Budějoviciach (Česká republika) a pivovarom Anheuser-Busch Inc. (ďalej len „Anheuser‑Busch“) so sídlom v Saint Louis
(Spojené štáty), týkajúceho sa ochrannej známky Budweiser, ktorej majiteľmi sú oba pivovary od 19. mája 2000.

Právny rámec

Právna úprava Únie
Článok 4 smernice 89/104, nazvaný „Ďalšie dôvody zamietnutia alebo vyhlásenia neplatnosti týkajúce sa konfliktu so skoršími
právami“, stanovoval:
„1.      Ochranná známka nebude zapísaná do registra a ak už bola zapísaná, musí byť vyhlásená za neplatnú:
a)      ak je táto ochranná známka zhodná so skoršou ochrannou známkou a tovary alebo služby, pre ktoré je táto ochranná známka podaná,
alebo pre ktoré je zapísaná, sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je chránená táto skoršia ochranná známka;
...
2.      ‚Skoršími ochrannými známkami‘ v zmysle odseku 1 sú:
a)      ochranné známky nasledujúcich typov s dátumom podania prihlášky skorším, než je dátum podania prihlášky príslušnej ochrannej
známky, pričom sa podľa potreby berú do úvahy nárokované priority v súvislosti s týmito ochrannými známkami:
i)      ochranné známky spoločenstva;
ii)      ochranné známky zapísané v členskom štáte alebo, v prípade Belgicka, Luxemburska a Holandska, na Úrade pre ochranné známky
štátov Beneluxu;
iii)      ochranné známky zapísané na základe medzinárodných dohôd účinných v členskom štáte;
b)      ochranné známky spoločenstva, ktoré si v súlade s nariadením o ochrannej známke spoločenstva platne nárokujú senioritu na
základe ochrannej známky uvedenej v písm. a) bod[och] ii) a iii), aj keď táto ochranná známka bola opustená alebo zanikla;
c)      prihlášky ochranných známok uvedené v písm. a) a b), s podmienkou ich zápisu;
d)      ochranné známky, ktoré v deň podania prihlášky ochrannej známky, prípadne ku dňu priority uplatnenej vo vzťahu k prihláške
ochrannej známky, sú v členskom štáte všeobecne známe v tom zmysle ako pojem ‚všeobecne známe‘ používa článok 6
bis
parížskeho dohovoru.
...“
Článok 5 smernice 89/104 s názvom „Práva z ochrannej známky“ vo svojom odseku 1 stanovoval:
„Zapísaná ochranná známka dáva svojmu majiteľovi výlučné práva. Majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré
nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali:
a)      akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná
známka zapísaná;
...“
Podľa článku 9 smernice 89/104, nazvaného „Prepadnutie práv v dôsledku strpenia“:
„1.      Ak v niektorom členskom štáte majiteľ skoršej ochrannej známky, ako je to uvedené [ako je definovaná –
neoficiálny preklad
] v článku 4 ods. 2, strpel používanie novšej ochrannej známky, zapísanej v tomto členskom štáte počas piatich po sebe idúcich
rokov, pričom o tomto používaní vedel, nebude už oprávnený na základe skoršej ochrannej známky požiadať o vyhlásenie novšej
ochrannej známky za neplatnú, ani brániť používaniu novšej ochrannej známky pre tovary alebo služby, pre ktoré sa táto novšia
ochranná známka používa, okrem prípadu, keď sa o zápis novšej ochrannej známky požiadalo v zlej viere.
2.      Každý členský štát smie stanoviť, že odsek 1 sa použije
mutatis mutandis
na majiteľa skoršej ochrannej známky uvedenej v článku 4 ods. 4 písm. a) alebo skorších práv uvedených v článku 4 ods. 4
písm. b) alebo c).
3.      V prípadoch uvedených v odseku 1 a 2 majiteľ novšej zapísanej ochrannej známky nie je oprávnený brániť využívaniu skoršieho
práva, i keby toto právo už nemohlo byť proti tejto [novšej –
neoficiálny preklad
] ochrannej známke použité.“
Smernica 89/104 bola zrušená a nahradená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii
právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 299, s. 25), ktorá nadobudla platnosť 28. novembra
2008. Na spor vo veci samej sa však vzhľadom na skutkové okolnosti vzťahuje smernica 89/104.

Vnútroštátna právna úprava
Ustanovenia smernice 89/104 boli prebraté do vnútroštátneho práva Spojeného kráľovstva zákonom o ochranných známkach z roku
1994 (Trade Marks Act 1994), ktorý nadobudol účinnosť 31. októbra 1994.
Zákon o ochranných známkach z roku 1994 nahradil s cieľom prebratia smernice 89/104 zákon o ochranných známkach z roku 1938
(Trade Marks Act 1938).

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania predávali spoločnosti Budvar a Anheuser‑Busch od svojho vstupu na trh Spojeného
kráľovstva v roku 1973, resp. 1974 obe svoje pivo pod slovným označením „Budweiser“ alebo pod názvom, ktoré toto označenie
zahrnuje.
Ako ďalej vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, označenia pív sú síce zhodné, samotné pivá spoločností Budvar
a Anheuser-Busch však nemajú rovnaké vlastnosti. Ich chuť, cena a prezentácia boli vždy rozdielne, pričom na trhoch, na ktorých
Budvar a Anheuser-Busch koexistovali, si spotrebitelia túto odlišnosť jasne uvedomovali, a to napriek tomu, že medzi týmito
pivami existuje určitý stupeň zámeny.
V novembri 1976 podala spoločnosť Budvar prihlášku slova „Bud“ ako ochrannej známky. Spoločnosť Anheuser-Busch podala proti
prihláške námietku.
V roku 1979 podala spoločnosť Anheuser-Busch proti spoločnosti Budvar žalobu z dôvodu neoprávneného používania označenia a požadovala,
aby bolo tejto spoločnosti zakázané používanie slova „Budweiser“. Budvar podala protižalobu z dôvodu neoprávneného používania
označenia a rovnako žiadala, aby bolo spoločnosti Anheuser-Busch zakázané používanie slova „Budweiser“.
Počas konania o žalobách z dôvodu neoprávneného používania označenia bolo konanie o námietkach proti zápisu slova „Bud“ prerušené.
Dňa 11. decembra 1979 podala spoločnosť Anheuser-Busch prihlášku slova „Budweiser“ ako ochrannej známky pre výrobky „pivo,
svetlé a tmavé“. Spoločnosť Budvar podala proti tejto prihláške námietky.
Pôvodná žaloba, ako aj protižaloba z dôvodu neoprávneného používania označenia boli zamietnuté v prvom stupni, ako aj v odvolacom
konaní, pričom príslušné súdy rozhodli, že ani jeden z účastníkov konania neuviedol nepravdivé tvrdenia a slovné označenie
„Budweiser“ má dvojaké dobré meno.
Slovo „Bud“ bolo následne riadne zapísané ako ochranná známka v prospech spoločnosti Budvar, pričom námietka podaná spoločnosťou
Anheuser‑Busch bola zamietnutá.
Spoločnosť Budvar podala 28. júna 1989 vlastnú prihlášku slova „Budweiser“ ako ochrannej známky a spoločnosť Anheuser-Busch
proti tejto prihláške podala námietku.
Vo februári 2000 odvolací súd Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) obidve námietky voči prihláške slova „Budweiser“
zamietol a rozhodol, že Budvar, ako aj Anheuser-Busch si toto slovo môžu nechať zapísať ako ochrannú známku. Podľa zákona
z roku 1994 o ochranných známkach vychádzal tento súd zo zákona z roku 1938 o ochranných známkach, ktorý výslovne pripúšťal
súbežný zápis zhodných alebo podobných a zameniteľných ochranných známok za predpokladu, že išlo o čestné súbežné používanie
(„honest concurrent use“) alebo o iné osobitné okolnosti.
Po tomto rozhodnutí boli 19. mája 2000 obidve spoločnosti zapísané ako majitelia slovnej ochrannej známky Budweiser do registra
ochranných známok Spojeného kráľovstva v súvislosti s výrobkami „pivo, svetlé a tmavé“.
Z toho vyplýva, že spoločnosť Budvar získala v Spojenom kráľovstve dva zápisy ochranných známok: jeden pre slovo Bud (prihláška
podaná v novembri 1976) a druhý pre slovo Budweiser (prihláška podaná v júni 1989). Spoločnosť Anheuser‑Busch je majiteľkou
zápisu slova Budweiser ako ochrannej známky (prihláška podaná v decembri 1979).
Dňa 18. mája 2005, teda štyri roky a 364 dní po tom, ako bola v prospech spoločností Budvar a Anheuser-Busch zapísaná ochranná
známka Budweiser, podala spoločnosť Anheuser-Busch na register ochranných známok Spojeného kráľovstva návrh, aby bol zápis
tejto ochrannej známky vykonaný v prospech spoločnosti Budvar vyhlásený za neplatný.
Vo svojom návrhu na vyhlásenie neplatnosti Anheuser-Busch po prvé tvrdila, že hoci boli ochranné známky Budweiser zapísané
v prospech oboch dotknutých spoločností v ten istý deň, ochranná známka spoločnosti Anheuser‑Busch je na základe článku 4
ods. 2 smernice 89/104 skoršou ochrannou známkou, keďže deň podania jej prihlášky predchádzal dňu podania prihlášky spoločnosti
Budvar. Po druhé, keďže ochranné známky a tovary sú zhodné v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice, spoločnosť
Anheuser-Busch ako majiteľka skoršej ochrannej známky mala právo domôcť sa vyhlásenia ochrannej známky spoločnosti Budvar
za neplatnú. Po tretie nedošlo k prepadnutiu práv v dôsledku strpenia, pretože lehota piatich rokov stanovená v článku 9 ods. 1
uvedenej smernice ešte neuplynula.
Register ochranných známok Spojeného kráľovstva vyhovel žiadosti o vyhlásenie neplatnosti podanej spoločnosťou Anheuser-Busch.
Dňa 19. februára 2008 High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) zamietol žalobu, ktorú podala spoločnosť
Budvar v súvislosti s výrobkami „pivo, svetlé a tmavé“.
Budvar podal proti tomuto rozhodnutiu na odvolací súd odvolanie a tento súd konštatoval, že má pochybnosti týkajúce sa výkladu
článku 9 smernice 89/104, najmä pokiaľ ide o pojmy „strpenie“ a „obdobie“, ktoré sú v ňom uvedené. Vnútroštátny súd sa tiež
pýta na výklad článku 4 ods. 1 písm. a) tej istej smernice. V tejto súvislosti uviedol, že spoločnosť Budvar pred ním tvrdila,
že napriek zjavne absolútnej ochrane, ktorá sa vzťahuje na skoršiu ochrannú známku v prípade, že zhodná novšia ochranná známka
opisuje zhodné výrobky, možno pripustiť výnimku z tejto ochrany za predpokladu dlhodobého čestného súbežného používania oboch
ochranných známok. V takomto prípade by totiž používanie zhodných ochranných známok každou z dotknutých spoločností nenarušilo
záruku pôvodu výrobkov, ktorú poskytuje ochranná známka, lebo tieto ochranné známky sa neobmedzujú na opis výrobkov jediného
podniku, ale opisujú výrobky jedného alebo druhého podniku.
Za týchto okolností Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
otázky:
„1.      Čo sa myslí pod pojmom ‚strpený‘ podľa článku 9 ods. 1 smernice Rady 89/104, najmä:
a)      Je pojem ‚strpený‘ pojmom práva Spoločenstva, alebo je možné, aby naň vnútroštátny súd uplatňoval vnútroštátne pravidlá strpenia
(vrátane oneskorenia alebo dlhodobého ustáleného čestného súbežného používania)?
b)      Ak je pojem ‚strpený‘ pojmom práva Spoločenstva, môže platiť, že majiteľ ochrannej známky strpel dlhodobé ustálené čestné
používanie zhodnej ochrannej známky iným subjektom, keď o tomto používaní dávno vedel, ale nemohol mu zabrániť?
c)      Je v každom prípade nevyhnutné, aby majiteľ ochrannej známky mal zapísanú ochrannú známku ešte predtým, ako sa môže začať
jeho ‚strpenie‘ používania i) zhodnej alebo ii) podobnej a zameniteľnej ochrannej známky iným subjektom?
2.      Kedy začína plynúť lehota ‚piatich po sebe nasledujúcich rokov‘, a najmä môže sa začať (a ak áno, môže uplynúť) predtým, ako
majiteľ skoršej ochrannej známky získa zápis svojej ochrannej známky; ak áno, aké podmienky musia byť splnené, aby táto lehota
začala plynúť?
3.      Má sa článok 4 ods. 1 písm. a) smernice Rady 89/104 použiť tak, že oprávňuje majiteľa skoršej ochrannej známky úspešne uplatniť
svoje právo, a to aj vtedy, ak išlo o dlhodobé čestné súbežné používanie dvoch zhodných ochranných známok pre zhodný tovar,
takže záruka pôvodu skoršej ochrannej známky neznamená, že ochranná známka označuje len tovar majiteľa skoršej ochrannej známky
a nikoho iného, ale naopak, označuje jeho tovar alebo tovar druhého používateľa?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke písm. a) a b)
Vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd v písm. a) a b) v podstate pýta, či je pojem „strpenie“ podľa článku 9 ods. 1 smernice
89/104 pojmom práva Únie, a ak áno, či majiteľ ochrannej známky strpel v zmysle tohto ustanovenia dlhodobé ustálené čestné
používanie zhodnej ochrannej známky iným subjektom, keď o tomto používaní dávno vedel, ale nemohol mu zabrániť.
Na úvod je potrebné konštatovať, že článok 9 ods. 1 smernice 89/104 neobsahuje nijakú definíciu pojmu „strpenie“, pričom tento
pojem nie je vymedzený ani v ostatných článkoch. Smernica v súvislosti s týmto pojmom ani výslovne neodkazuje na právo členských
štátov.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z potreby jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva,
že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho význam
a pôsobnosť, si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Európskej únii, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia
a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11; z 19. septembra
2000, Linster, C‑287/98, Zb. s. I‑6917, bod 43, a z 21. októbra 2010, Padawan, C‑467/08, Zb. s. I‑10055, bod 32).
Aj keď podľa tretieho odôvodnenia smernice 89/104 „sa nezdá, že by bolo v súčasnosti potrebné urobiť aproximáciu právnych
predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok v plnom rozsahu“, pravdou zostáva, že táto smernica harmonizuje ústredné
základné pravidlá v dotknutej oblasti, a to, ako vyplýva z rovnakého odôvodnenia, ustanovenia vnútroštátnych právnych predpisov,
ktoré najvýraznejšie ovplyvňujú fungovanie vnútorného trhu, a že toto odôvodnenie úplnú harmonizáciu týchto ustanovení nevylučuje
(rozsudky zo 16. júla 1998, Silhouette International Schmied, C‑355/96, Zb. s. I‑4799, bod 23, a z 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01, Zb. s. I‑2439, bod 27).
V siedmom odôvodnení smernice 89/104 sa pripomína, že „dosiahnutie cieľov, na ktoré je zameraná táto aproximácia právnych
predpisov [členských štátov], si vyžaduje, aby boli podmienky dosiahnutia a udržania zapísanej ochrannej známky vo všetkých
členských štátoch vo všeobecnosti zhodné“. V deviatom odôvodnení smernice sa zas uvádza, že „v záujme uľahčenia voľného pohybu
tovaru a služieb je podstatné, aby sa zabezpečilo, aby zapísané ochranné známky odteraz požívali v právnych systémoch všetkých
členských štátov tú istú ochranu“. A napokon jedenáste odôvodnenie tejto smernice stanovuje, že „kvôli právnej istote a kvôli
tomu, aby sa neoprávnene nezasiahlo [kvôli právnej istote a bez toho, aby sa tým neoprávnene zasiahlo –
neoficiálny preklad
] do záujmov majiteľov skorších ochranných známok, je dôležité zakotviť ustanovenie, že títo majitelia skorších ochranných
známok už nesmú žiadať o vyhlásenie neplatnosti, ani nesmú napádať používanie ochranných známok, ktoré sa začali používať
neskôr než ich ochranné známky, ak ich používanie vedome dostatočne dlhý čas tolerovali, s výnimkou prípadu, keď sa tieto
novšie ochranné známky používali v zlej viere“.
Súdny dvor s ohľadom na odôvodnenia smernice 89/104 rozhodol, že články 5 až 7 tejto smernice úplne harmonizujú pravidlá týkajúce
sa práv z ochrannej známky, a tým definujú práva majiteľov ochranných známok v Únii (rozsudky Silhouette International Schmied,
už citovaný, bod 25; z 20. novembra 2001, Zino Davidoff a Levi Strauss, C‑414/99 až C‑416/99, Zb. s. I‑8691, bod 39, ako aj
z 3. júna 2010, Coty Prestige Lancaster Group, C‑127/09, Zb. s. I‑4965, bod 27).
Z uvedených odôvodnení je potrebné rovnakým spôsobom vyvodiť, že z článku 9 smernice 89/104 vyplýva úplná harmonizácia podmienok,
za ktorých si majiteľ novšej zapísanej ochrannej známky môže v rámci prepadnutia práv v dôsledku strpenia udržať právo na
túto ochrannú známku, ak majiteľ zhodnej skoršej ochrannej známky žiada o vyhlásenie neplatnosti alebo napáda používanie tejto
novšej ochrannej známky.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z ustanovení smernice 89/104, najmä
z jej článku 9, vyplýva, že má za cieľ všeobecným spôsobom nastoliť rovnováhu medzi záujmom majiteľa ochrannej známky na zachovaní
jej základnej funkcie a záujmom ostatných hospodárskych subjektov na dostupnosti označení, ktoré môžu označovať ich tovary
a služby (rozsudok z 27. apríla 2006, Levi Strauss, C‑145/05, Zb. s. I‑3703, body 28 a 29).
Okrem toho je potrebné konštatovať, že pojem „strpenie“ sa používa aj v článku 54 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 207/2009
z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1), a to v rovnakom zmysle ako v článku 9 ods. 1 smernice
89/104.
Systém ochranných známok Spoločenstva predstavuje samostatný systém tvorený súborom právnych noriem a sledujúci ciele, ktoré
sú preň špecifické, pričom jeho uplatnenie je nezávislé od akéhokoľvek vnútroštátneho systému (pozri rozsudky z 25. októbra
2007, Develey/ÚHVT, C‑238/06 P, Zb. s. I‑9375, bod 65, ako aj zo 16. júla 2009, American Clothing Associates/ÚHVT a ÚHVT/American
Clothing Associates, C‑202/08 P a C‑208/08 P, Zb. s. I‑6933, bod 58).
Z toho vyplýva, že „strpenie“ v zmysle článku 9 ods. 1 smernice 89/104 predstavuje pojem práva Únie, ktorého zmysel a pôsobnosť
musia byť rovnaké vo všetkých členských štátoch. Prináleží preto Súdnemu dvoru, aby mu v rámci právneho poriadku Únie dal
autonómny a jednotný výklad.
Pokiaľ ide o prvú otázku písm. b), vnútroštátny súd poukazuje na to, že ak pojem „strpenie“ v zmysle článku 9 ods. 1 smernice
89/104 zahrnuje situácie, v ktorých majiteľ ochrannej známky nemôže zabrániť používaniu zhodnej ochrannej známky iným subjektom,
spoločnosti Anheuser-Busch a Budvar v spore vo veci samej obe nevyhnutne strpeli používanie slovného označenia „Budweiser“
v Spojenom kráľovstve počas viac ako 30 rokov.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa určenie významu a pôsobnosti pojmov, pre ktoré právo Únie neobsahuje definíciu,
musí zistiť podľa ich obvyklého významu v bežnom jazyku, pričom sa zároveň zohľadnia súvislosti, v ktorých sa používajú, ako
aj účel sledovaný právnou úpravou, v ktorej sa nachádzajú (pozri najmä rozsudky z 10. marca 2005, easyCar, C‑336/03, Zb. s. I‑1947,
bod 21; z 22. decembra 2008, Wallentin-Hermann, C‑549/07, Zb. s. I‑11061, bod 17, a z 29. júla 2010, UGT‑FSP, C‑151/09, zatiaľ
Zb. s. I‑7591, bod 39).
Okrem toho preambula aktu práva Únie môže spresniť jeho obsah (pozri rozsudky z 10. januára 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04,
Zb. s. I‑403, bod 76, ako aj Wallentin‑Hermann, už citovaný, bod 17).
Predovšetkým je potrebné konštatovať, že vo väčšine jazykových verzií smernice 89/104 sa na označenie „strpenia“ používa rovnaké
slovo tak v jedenástom odôvodnení, ako aj v článku 9 ods. 1. Skutočnosť, že anglická jazyková verzia používa v jedenástom
odôvodnení výraz „tolerated“ a v článku 9 ods. 1 výraz „acquiesced in“, nie je relevantná, keďže, ako vo svojich písomných
pripomienkach uvádza vláda Spojeného kráľovstva, z použitia výrazu „tolerated“ nevyplýva menej prísny výklad článku 9 ods. 1.
Následne je potrebné poukázať na to, že sloveso strpieť má v bežnom jazyku viac obvyklých významov a jeden z nich znamená
„ponechať“alebo „nezabrániť“.
„Strpenie“ sa líši aj od výrazu „súhlas“, tak ako je uvedený v článku 7 ods. 1 smernice 89/104, ktorý musí byť vyjadrený spôsobom
sprostredkujúcim jasným spôsobom vôľu vzdať sa svojho práva (pozri rozsudok Zino Davidoff a Levi Strauss, už citovaný, bod
45).
Ako v bode 70 svojich návrhov uviedla generálna advokátka s odkazom najmä na dánsku a švédsku jazykovú verziu článku 9 smernice
89/104, strpiteľ je pasívny a neprijíma opatrenia, ktoré má k dispozícii, aby napravil situáciu, ktorej si je vedomý a nemusí
si ju nevyhnutne želať. Inak povedané, pojem „strpenie“ naznačuje, že strpiteľ zostáva pasívny v situácii, proti ktorej by
mohol namietať.
Na účely článku 9 ods. 1 smernice 89/104 sa preto uvedený výraz „strpenie“ má vykladať v tom zmysle, že nemožno predpokladať,
že majiteľ skoršej ochrannej známky strpel dlhodobé ustálené čestné používanie zhodnej novšej ochrannej známky iným subjektom,
ktorého si bol dlhodobo vedomý, ak nemal nijakú možnosť tomuto používaniu brániť.
Tento výklad má oporu v kontexte článku 9 ods. 1 smernice 89/104, ako aj v cieli tejto smernice.
Po prvé jedenáste odôvodnenie uvedenej smernice totiž spresňuje, že majiteľ skoršej ochrannej známky musel dlhý čas „vedome
tolerovať“ používanie novšej ochrannej známky, teda „zámerne“ a „so znalosťou veci“. To isté odôvodnenie spresňuje, že sa
nesmie „neoprávnene“ zasiahnuť do záujmov majiteľa skoršej ochrannej známky. Generálna advokátka pritom v bode 72 návrhov
uviedla, že neoprávnené by bolo prepadnutie práva majiteľa skoršej ochrannej známky žiadať o vyhlásenie neplatnosti alebo
napadnúť používanie zhodnej novšej ochrannej známky napriek tomu, že nemal možnosť tak urobiť.
Po druhé, ako už bolo uvedené v bode 34 tohto rozsudku, smernica 89/104 má za cieľ všeobecným spôsobom nastoliť rovnováhu
medzi záujmom majiteľa ochrannej známky na zachovaní jej základnej funkcie a záujmom ostatných hospodárskych subjektov na
dostupnosti označení, ktoré môžu označovať ich tovary a služby. Tento cieľ poukazuje na to, že na zabezpečenie uvedenej základnej
funkcie musí mať majiteľ skoršej ochrannej známky v rámci uplatnenia článku 9 ods. 1 tejto smernice možnosť napadnúť používanie
novšej ochrannej známky, ktorá je zhodná s jeho ochrannou známkou.
Je potrebné doplniť, ako zdôraznila Európska komisia, že následkom akéhokoľvek súdneho alebo správneho podania zo strany majiteľa
skoršej ochrannej známky počas obdobia stanoveného v článku 9 ods. 1 smernice 89/104 je prerušenie lehoty na prepadnutie práv
v dôsledku strpenia.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na prvú otázku písm. a) a b) potrebné odpovedať v tom zmysle, že strpenie v zmysle článku
9 ods. 1 smernice 89/104 je pojem práva Únie a nemožno predpokladať, že majiteľ skoršej ochrannej známky strpel dlhodobé ustálené
čestné používanie zhodnej novšej ochrannej známky iným subjektom, ktorého si bol dlhodobo vedomý, ak nemal nijakú možnosť
tomuto používaniu brániť.

O prvej otázke písm. c) a druhej otázke
Vnútroštátny súd sa vo svojej prvej otázke písm. c) a v druhej otázke – ktoré je potrebné preskúmať spoločne – v podstate
pýta, či lehota na prepadnutie práv v dôsledku strpenia upravená v článku 9 ods. 1 smernice 89/104 môže začať plynúť predtým,
ako majiteľ skoršej ochrannej známky získa zápis svojej ochrannej známky, a ak áno, aké podmienky musia byť splnené, aby uvedená
lehota začala plynúť.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z jedenásteho odôvodnenia smernice 89/104, pravidlo prepadnutia práv v dôsledku
strpenia stanovené v článku 9 tejto smernice bolo vytvorené z dôvodu právnej istoty.
Zo znenia článku 9 ods. 1 smernice 89/104 vyplýva, že na to, aby v prípade používania novšej ochrannej známky, ktorá je so
skoršou ochranou známkou zhodná alebo podobná a zameniteľná, začala plynúť lehota na prepadnutie práv v dôsledku strpenia,
musia byť splnené štyri podmienky.
Po prvé, keďže uvedený článok 9 ods. 1 odkazuje na „novšiu zapísanú ochrannú známku“, zápis tejto ochrannej známky v dotknutom
členskom štáte predstavuje nevyhnutnú podmienku. Lehota na prepadnutie práv v dôsledku strpenia preto nemôže začať plynúť
od chvíle, keď sa novšia ochranná známka začala len používať, a to ani v prípade, že jej majiteľ ju neskôr nechá zapísať.
Pokiaľ ide o zápis novšej ochrannej známky v dotknutom členskom štáte, je potrebné poukázať na to, že piate odôvodnenie smernice
89/104 spresňuje, že „členské štáty môžu... voľne určovať ustanovenia o postupe týkajúcom sa zápisu, výmazu a vyhlásenia neplatnosti
ochranných známok získaných zápisom, keďže môžu napríklad určovať formu zápisu ochranných známok a postupy vyhlásenia ich
neplatnosti alebo rozhodovať o tom, či [sa] pri postupe registrácie alebo pri postupe vyhlásenia neplatnosti alebo pri oboch
postupoch treba odvolať [na] predchádzajúce práva, a ak umožnia pri postupe registrácie odvolanie sa na predchádzajúce práva,
či majú zavedené [na predchádzajúce práva, môžu zaviesť –
neoficiálny preklad
] konanie o námietkach alebo prieskumové konanie
ex officio
alebo oba postupy; keďže členské štáty môžu naďalej určovať dôsledky výmazu ochrannej známky alebo jej vyhlásenia za neplatnú“.
Po druhé musí o zápis novšej ochrannej známky jej majiteľ požiadať v dobrej viere.
Po tretie majiteľ novšej ochrannej známky musel ochrannú známku používať v členskom štáte, kde je zapísaná.
Po štvrté si majiteľ skoršej ochrannej známky musí byť vedomý zápisu novšej ochrannej známky a jej používania po tom, ako
bola zapísaná.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby overil, či sú tieto štyri podmienky potrebné na začatie plynutia lehoty na prepadnutie
práv v dôsledku strpenia splnené v spore vo veci samej.
Je však potrebné doplniť, že zápis skoršej ochrannej známky v dotknutom členskom štáte nepredstavuje nevyhnutnú podmienku
na začatie plynutia lehoty na prepadnutie práv v dôsledku strpenia.
Článok 9 ods. 1 smernice 89/104 poukazuje na to, že „skoršia ochranná známka“ je „tá, ktorá je definovaná v článku 4 ods. 2“
uvedenej smernice. V zmysle tohto článku možno ochrannú známku považovať za skoršiu bez toho, aby bola zapísaná, ako je to
v prípade „prihlášky ochranných známok... s podmienkou ich zápisu“, resp. „všeobecne známych“ ochranných známok, ako sú uvedené
v článku 4 ods. 2 písm. c), resp. d) tejto smernice.
Na prvú otázku písm. c) a na druhú otázku je preto potrebné odpovedať v tom zmysle, že zápis skoršej ochrannej známky v dotknutom
členskom štáte nepredstavuje nevyhnutnú podmienku na začatie plynutia lehoty na prepadnutie práv v dôsledku strpenia uvedenej
v článku 9 ods. 1 smernice 89/104. Nevyhnutnými podmienkami na začatie plynutia tejto lehoty, ktorých preskúmanie prináleží
vnútroštátnemu súdu, sú po prvé zápis novšej ochrannej známky v dotknutom členskom štáte, po druhé skutočnosť, že o zápis
novšej ochrannej známky sa požiadalo v dobrej viere, po tretie používanie novšej ochrannej známky jej majiteľom v členskom
štáte, v ktorom bola zapísaná, a po štvrté skutočnosť, že majiteľ skoršej ochrannej známky si bol vedomý zápisu novšej ochrannej
známky a jej používania po tom, ako bola zapísaná.

O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 4 ods. 1 písm. a) smernice 89/104 má vykladať v tom
zmysle, že majiteľ skoršej ochrannej známky sa môže domôcť zrušenia zhodnej novšej ochrannej známky, ktorá označuje zhodné
výrobky, v prípade dlhodobého čestného súbežného používania týchto dvoch ochranných známok.
Na úvod je potrebné uviesť, že spoločnosť Anheuser-Busch spochybňuje prípustnosť tejto otázky, keďže je založená na nepresnom
predpoklade, podľa ktorého ochranná známka Budweiser označuje tak jej výrobky, ako aj výrobky spoločnosti Budvar. Okrem toho
Anheuser-Busch používa ochrannú známku Budweiser ako takú na trhu Spojeného kráľovstva, kým Budvar svoje výrobky predáva pod
názvom „Budweiser Budvar“.
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym
súdom v právnom a skutkovom rámci, ktorý vymedzí na svoju zodpovednosť a ktorého presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať,
platí prezumpcia ich relevantnosti (pozri rozsudky zo 16. decembra 2008, Cartesio, C‑210/06, Zb. s. I‑9641, bod 67; zo 7. októbra
2010, dos Santos Palhota a i., C‑515/08, Zb. s. I‑9133, bod 20, ako aj z 5. apríla 2011, Société fiduciaire nationale d’expertise
comptable, C‑119/09, Zb. s. I‑2551, bod 21).
Z toho vyplýva, že tretia otázka je prípustná.
Aby bolo možné na túto otázku odpovedať, je potrebné pripomenúť, že článok 4 smernice 89/104 definuje ďalšie dôvody zamietnutia
alebo vyhlásenia neplatnosti týkajúce sa konfliktu so skoršími právami. Odsek 1 písm. a) tohto článku stanovuje, že zapísaná
ochranná známka môže byť vyhlásená za neplatnú, ak je zhodná so skoršou ochrannou známkou a tovary alebo služby, pre ktoré
je zapísaná, sú zhodné s tovarmi alebo so službami, pre ktoré je chránená uvedená skoršia ochranná známka.
V tejto súvislosti desiate odôvodnenie smernice 89/104 stanovuje, že ochrana poskytnutá zapísanej ochrannej známke, ktorej
funkciou je predovšetkým garantovať ochrannú známku ako označenie pôvodu, je v prípade zhodnosti známky a označenia, ako aj
zhodnosti tovarov a služieb, absolútna.
Podľa judikatúry Súdneho dvora podmienky uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 89/104 v podstate zodpovedajú podmienkam
článku 5 ods. 1 písm. a) tejto smernice, ktorý vymedzuje prípady, v ktorých majiteľ ochrannej známky môže zakázať tretím osobám
používať označenia, ktoré sú zhodné s jeho ochrannou známkou, pre tovary a služby zhodné s tovarmi a so službami, pre ktoré
bola uvedená ochranná známka zapísaná (rozsudok z 20. marca 2003, LTJ Diffusion, C‑291/00, Zb. s. I‑2799, bod 41).
Z toho vyplýva, že výklad Súdneho dvora týkajúci sa článku 5 ods. 1 písm. a) smernice 89/104 sa vzťahuje aj na jej článok
4 ods. 1 písm. a), keďže ide o výklad, ktorý je na toto ustanovenie možné preniesť
mutatis mutandis
(pozri rozsudok LTJ Diffusion, už citovaný, bod 43).
Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že výlučné právo upravené v článku 5 ods. 1 písm. a) smernice 89/104 bolo majiteľovi ochrannej
známky priznané na účely ochrany jeho špecifických záujmov ako majiteľa tejto ochrannej známky, teda na zabezpečenie toho,
aby uvedená ochranná známka mohla plniť vlastné funkcie, a preto výkon tohto práva musí byť vyhradený pre prípady, v ktorých
používanie označenia treťou osobou zasahuje alebo môže zasiahnuť do funkcií ochrannej známky. Medzi tieto funkcie patrí nielen
základná funkcia ochrannej známky, ktorou je zaručiť spotrebiteľom pôvod tovarov alebo služieb, ale takisto jej ostatné funkcie,
ako je zaručenie kvality týchto tovarov a služieb alebo komunikačná, investičná či reklamná funkcia (pozri najmä rozsudky
z 18. júna 2009, L’Oréal a i., C‑487/07, Zb. s. I‑5185, bod 58, ako aj z 23. marca 2010, Google France a Google, C‑236/08
až C‑238/08, Zb. s. I‑2417, bod 77).
Je potrebné dodať, že článok 5 ods. 1 písm. a) smernice 89/104 nevyžaduje dôkaz o tom, že v povedomí verejnosti existuje pravdepodobnosť
zámeny, aby bola poskytnutá absolútna ochrana v prípade zhodnosti označenia a ochrannej známky, ako aj tovarov alebo služieb
(rozsudok LTJ Diffusion, už citovaný, bod 49).
V tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na výklad článku 4 ods. 1 písm. a)
smernice 89/104 s ohľadom na základnú funkciu ochrannej známky.
Z vyššie uvedeného v tomto kontexte vyplýva, že toto ustanovenie sa má vykladať v tom zmysle, že novšia zapísaná ochranná
známka môže byť vyhlásená za neplatnú, ak je zhodná so skoršou ochrannou známkou, ak tovary, pre ktoré je táto ochranná známka
zapísaná, sú zhodné s tovarmi, pre ktoré je chránená uvedená skoršia ochranná známka, a ak používanie novšej ochrannej známky
zasahuje alebo môže zasiahnuť do základnej funkcie ochrannej známky, ktorou je zaručiť spotrebiteľom pôvod tovarov.
V tomto prípade je však potrebné konštatovať, že používanie ochrannej známky Budweiser spoločnosťou Budvar v Spojenom kráľovstve
nezasahuje a ani nemôže zasiahnuť do základnej funkcie ochrannej známky Budweiser, ktorej majiteľom je spoločnosť Anheuser‑Busch.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že okolnosti, z ktorých vyplynul spor vo veci samej, sú výnimočné.
Vnútroštátny súd totiž po prvé poukazuje na to, že spoločnosti Anheuser‑Busch a Budvar predávali v Spojenom kráľovstve svoje
pivá pod slovným označením „Budweiser“ alebo pod ochrannou známkou, ktorá toto označenie zahrnuje, takmer 30 rokov pred ich
zápisom.
Po druhé Anheuser-Busch a Budvar získali povolenie na zápis svojich ochranných známok Budweiser spoločne a v rovnakom čase
po tom, ako bol vo februári 2000 vyhlásený rozsudok Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).
Po tretie z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež vyplýva, že aj keď spoločnosť Anheuser-Busch podala prihlášku slova
„Budweiser“ ako ochrannej známky v Spojenom kráľovstve pred spoločnosťou Budvar, obidve uvedené spoločnosti používali svoje
ochranné známky Budweiser od začiatku v dobrej viere.
Po štvrté, ako bolo uvedené v bode 10 tohto rozsudku, vnútroštátny súd konštatoval, že hoci sú označenia zhodné, spotrebitelia
v Spojenom kráľovstve jasne vnímajú rozdiel medzi pivom spoločnosti Budvar a pivom spoločnosti Anheuser‑Busch, keďže ich chuť,
cena a prezentácia boli vždy rozdielne.
Po piate z koexistencie týchto dvoch ochranných známok na trhu Spojeného kráľovstva vyplýva, že aj keď sú ochranné známky
zhodné, pivá spoločnosti Anheuser‑Busch a spoločnosti Budvar sú jasne identifikovateľné ako pivá vyrábané rozdielnymi podnikmi.
Z toho vyplýva, ako Komisia správne uviedla vo svojich písomných pripomienkach, že článok 4 ods. 1 písm. a) smernice 89/104
sa musí vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej dlhodobé čestné súbežné používanie dvoch zhodných ochranných
známok označujúcich zhodné výrobky nezasahuje alebo nemôže zasiahnuť do základnej funkcie ochrannej známky, ktorou je zaručiť
spotrebiteľom pôvod tovarov alebo služieb.
Je potrebné dodať, že v prípade akéhokoľvek nečestného používania ochranných zámok Budweiser v budúcnosti by takáto situácia
podľa okolností mohla byť skúmaná z pohľadu pravidiel nekalej súťaže.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na tretiu otázku potrebné odpovedať v tom zmysle, že článok 4 ods. 1 písm. a) smernice
89/104 sa má vykladať v tom zmysle, že majiteľ skoršej ochrannej známky sa nemôže domôcť zrušenia zhodnej novšej ochrannej
známky, ktorá označuje zhodné výrobky, v prípade dlhodobého čestného súbežného používania týchto dvoch ochranných známok,
ak za okolností ako vo veci samej takéto používanie nezasahuje alebo nemôže zasiahnuť do základnej funkcie ochrannej známky,
ktorou je zaručiť spotrebiteľom pôvod tovarov alebo služieb.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Strpenie v zmysle článku 9 ods. 1 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských
štátov v oblasti ochranných známok je pojem práva Únie a nemožno predpokladať, že majiteľ skoršej ochrannej známky strpel
dlhodobé ustálené čestné používanie zhodnej novšej ochrannej známky iným subjektom, ktorého si bol dlhodobo vedomý, ak nemal
nijakú možnosť tomuto používaniu brániť.
2.
Zápis skoršej ochrannej známky v dotknutom členskom štáte nepredstavuje nevyhnutnú podmienku na začatie plynutia lehoty na
prepadnutie práv v dôsledku strpenia uvedenej v článku 9 ods. 1 smernice 89/104. Nevyhnutnými podmienkami na začatie plynutia
tejto lehoty, ktorých preskúmanie prináleží vnútroštátnemu súdu, sú po prvé zápis novšej ochrannej známky v dotknutom členskom
štáte, po druhé skutočnosť, že o zápis novšej ochrannej známky sa požiadalo v dobrej viere, po tretie používanie novšej ochrannej
známky jej majiteľom v členskom štáte, v ktorom bola zapísaná, a po štvrté skutočnosť, že majiteľ skoršej ochrannej známky
si bol vedomý zápisu novšej ochrannej známky a jej používania po tom, ako bola zapísaná.
3.
Článok 4 ods. 1 písm. a) smernice 89/104 sa má vykladať v tom zmysle, že majiteľ skoršej ochrannej známky sa nemôže domôcť
zrušenia zhodnej novšej ochrannej známky, ktorá označuje zhodné výrobky, v prípade dlhodobého čestného súbežného používania
týchto dvoch ochranných známok, ak za okolností ako vo veci samej takéto používanie nezasahuje alebo nemôže zasiahnuť do základnej
funkcie ochrannej známky, ktorou je zaručiť spotrebiteľom pôvod tovarov alebo služieb.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.