CELEX: 62014TJ0095
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Iraani suhtes võetud piiravad meetmed, mille eesmärk on tõkestada tuumarelvade levikut
Rahaliste vahendite külmutamine
Hindamisviga
Põhjendamiskohustus
Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele
Võimu kuritarvitamine
Omandiõigus
Võrdne kohtlemine

)
Vaidluse taust
Hageja, Iranian Offshore Engineering & Construction Company, asukoht Teheranis (Iraan), tegutseb nafta‑ või gaasiprojektide tarbeks taristute projekteerimise, ehitamise ja paigaldamisega nii meres kui ka maa peal.
ÜRO Julgeolekunõukogu võttis 9. juunil 2010 vastu resolutsiooni 1929 (2010) (edaspidi „resolutsioon 1929”), millega laiendatakse ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonidega 1737 (2006), 1747 (2007) ja 1803 (2008) kehtestatud piiravate meetmete kohaldamisala ning kehtestatakse Iraani Islamivabariigi vastu suunatud täiendavad piiravad meetmed.
Euroopa Ülemkogu rõhutas 17. juunil 2010 oma süvenevat muret seoses Iraani tuumaprogrammiga ja kiitis heaks resolutsiooni 1929 vastuvõtmise. Euroopa Ülemkogu tuletas meelde oma 11. detsembri 2009. aasta deklaratsiooni ja kutsus Euroopa Liidu Nõukogu võtma meetmeid resolutsioonis 1929 ette nähtud meetmete rakendamiseks, ning samuti kaasnevaid meetmeid, et toetada läbirääkimiste teel lahenduse leidmist kõikidele probleemidele, mis seonduvad Iraani Islamivabariigi tuuma- ja raketiprogramme toetavate tundlike tehnoloogiate väljatöötamisega. Need meetmed peaksid keskenduma kaubandusele, finantssektorile, Iraani transpordisektorile, nafta- ja gaasitööstuse võtmesektoritele ning täiendavalt ka Iraani revolutsioonilisele kaardiväele.
Nõukogu võttis 26. juulil 2010 vastu otsuse 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140/ÜVJP (
ELT L 195, lk 39
), mille II lisas on loetletud isikud ja üksused – lisaks I lisas loetletud isikutele ja üksustele, kelle on kindlaks teinud ÜRO Julgeolekunõukogu või resolutsiooni 1737 (2006) alusel moodustatud sanktsioonide komitee –, kelle rahalised vahendid külmutatakse. Otsuse põhjenduses 22 on viidatud resolutsioonile 1929 ja märgitud, et nimetatud resolutsiooni kohaselt on Iraani energiasektorist saadud tulude ja Iraanis tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlike tuumaenergiaalaste tegevuste rahastamise vahel potentsiaalne seos.
Nende sanktsioonide seas, mida Euroopa Liit on Iraani suhtes mitu aastat kohaldanud, muudeti nõukogu 1. detsembri 2011. aasta otsusega 2011/783/ÜVJP (
ELT L 319, lk 71
) otsust 2010/413/ÜVJP, kandes otsuse 2010/413 II lisas sisalduvasse nende isikute ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, uute isikute ja üksuste nimed.
Seega kanti otsusega 2011/783 hageja nimi esimest korda otsuse 2010/413 II lisas esitatud loetellu järgmise põhjendusega:
„Energiasektori firma, mis oli tihedalt seotud Qom/Fordow’s asuva uraani rikastamise tehase rajamisega. Tema suhtes kehtib Ühendkuningriigi, Itaalia ja Hispaania ekspordikeeld”.
Nõukogu võttis ka 1. detsembril 2011 vastu rakendusmääruse (EL) nr 1245/2011, millega rakendatakse määrust (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 319, lk 11
), ning millega muudetakse vastavalt otsusele 2011/783 nõukogu 25. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 423/2007 (
ELT L 281, lk 1
), VIII lisa, kandes sellesse muu hulgas hageja nime sama põhjendusega, nagu on esitatud otsuses 2011/783.
Hageja vaidlustas 27. veebruaril 2012 oma nime kandmise kõnealustesse loeteludesse ja esitas tühistamishagi otsuse 2011/783 ja rakendusmääruse nr 1245/2011 tühistamiseks teda puudutavas osas. Hagi registreeriti numbriga T‑110/12.
Nõukogu võttis 23. jaanuaril 2012 vastu otsuse 2012/35/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 19, lk 22
). Nimetatud otsuse põhjenduses 8 korratakse sisuliselt otsuse 2010/413 põhjenduse 22 sõnastust (eespool punkt 4). Lisaks on otsuse 2012/35 põhjenduses 13 märgitud, et Euroopa Liitu sisenemise piiranguid ning rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist tuleks kohaldada täiendavate isikute ja üksuste suhtes, kes toetavad Iraani valitsust, et võimaldada valitsusel jätkata tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikku tuumaenergiaalast tegevust või tuumarelva kandevahendite väljatöötamist, eelkõige isikute ja üksuste suhtes, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt.
Otsuse 2012/35 artikli 1 lõike 7 punkti a alapunktiga ii lisati otsuse 2010/413 artikli 20 lõikele 1 punkt, milles on ette nähtud, et külmutatakse järgmistele isikutele ja üksustele kuuluvad rahalised vahendid:
„c)
I lisas nimetamata muud isikud ja üksused, kes toetavad Iraani valitsust, ning nendega seotud isikud ja üksused, kes on loetletud II lisas.”
Edasi võttis nõukogu 23. märtsil 2012 vastu määruse (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 961/2010 (
ELT L 88, lk 1
). Otsuse 2012/35 artikli 1 lõike 7 punkti a alapunkti ii rakendamiseks on määruse nr 267/2012 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud, et külmutatakse rahalised vahendid, mis kuuluvad IX lisasse kantud isikutele, üksustele ja asutustele, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad:
„d)
on muud isikud, üksused või asutused, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt, või on nendega seotud isikud”.
Nõukogu võttis 15. oktoobril 2012 vastu otsuse 2012/635/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 282, lk 58
). Kõnealuse otsuse põhjenduses 16 on ette nähtud, et tuleks lisada uued isikud ja üksused otsuse 2010/413 II lisas esitatud loendisse isikutest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, eeskätt Iraani riigi omandis olevad nafta- ja gaasisektoris tegutsevad üksused, kuna nad on Iraani valitsusele olulised tuluallikad.
Otsuse 2012/635 artikli 1 lõike 8 punktiga a muudeti otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punkti c, milles on seega ette nähtud, et piiravate meetmete subjektid on:
„c)
I lisas nimetamata muud isikud ja üksused, kes toetavad Iraani valitsust ning nende omanduses või kontrolli all olevad üksused või nendega seotud isikud ja üksused, kes on loetletud II lisas.”
Nõukogu võttis 21. detsembril 2012 vastu määruse (EL) nr 1263/2012, millega muudetakse määrust nr 267/2012 (
ELT L 356, lk 34
). Määruse nr 1263/2012 artikli 1 lõikega 11 muudeti määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punkti d, milles on seega ette nähtud, et külmutatakse rahalised vahendid, mis kuuluvad IX lisasse kantud isikutele, üksustele ja asutustele, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad:
„d)
on muud isikud, üksused või asutused, kes toetavad Iraani valitsust ja nende omandis või kontrolli all olevaid üksusi materiaalselt, logistiliselt või rahaliselt, või on nendega seotud isikud või üksused”.
Üldkohus tühistas 6. septembri 2013. aasta otsusega Iranian Offshore Engineering & Construction
vs
. nõukogu (T‑110/12, EKL, edaspidi „6. septembri 2013. aasta otsus”,
EU:T:2013:411
) otsuse 2011/783 ja määruse nr 1245/11 hagejat puudutavas osas.
Nõukogu saatis 10. oktoobril 2013 hagejale kirja, milles teatas, et ta võtab eespool punktis 15 viidatud 6. septembri 2013. aasta otsuse (EU:2013:411) teadmiseks ning et tema arvates vastab hageja tema tegevuse tõttu energiasektoris ja eelkõige tema olulise rolli tõttu South Pars'i maardla arendamisel neile tingimustele, mis on vajalikud selleks, et tema suhtes saaks kohaldada asjaomaseid piiravaid meetmeid vastavalt otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktile c ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktile d, millega on silmas peetud isikuid või üksusi, kes toetavad Iraani valitsust eelkõige rahaliselt ja logistiliselt.
Hageja palus 14. oktoobril 2013 nõukogult, et viimane võimaldaks tal tutvuda neid tõendeid sisaldava toimikuga, mille põhjal nõukogu otsustas kanda hageja nime uuesti nende isikute ja üksuste loetellu, kelle suhtes sanktsioone kohaldatakse (edaspidi „vaidlusalused loetelud”).
Hageja esitas 31. oktoobril 2013 oma märkused, väites, et puuduvad õiguslikud või faktilised põhjendused, mis õigustaksid nõukogu viidatud põhjustel tema nime kandmist vaidlusalustesse loeteludesse.
Nõukogu võttis 15. novembril 2013 vastu otsuse 2013/661/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 306, lk 18
). Otsusega kanti hageja nimi otsuse 2010/413 II lisas toodud loetellu.
Nõukogu võttis samal päeval vastu määruse nr 267/2012 rakendamiseks rakendusmääruse (EL) nr 1154/2013 (
ELT L 306, lk 3
), millega hageja nimi kanti määruse nr 267/2012 II lisasse.
Otsuses 2013/661 ja määruses nr 1154/2013 (edaspidi „vaidlustatud aktid”) on hageja nime kandmist vaidlusalustesse loeteludesse põhjendatud järgmiselt:
„Oluline energiasektori üksus, mis toob Iraani valitsusele märkimisväärset tulu. IOEC annab Iraani valitsusele rahalist ja logistilist tuge”.
Nõukogu saatis 18. novembril 2013 hagejale kirja, milles nentis, et tema hinnangul on tal põhjust hageja nimi uuesti vaidlusalustesse loeteludesse kanda.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 7. veebruaril 2014.
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud aktid teda puudutavas osas;
—
kustutada tema nimi nimetatud aktide vastavatest lisadest;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Üldkohtul:
—
jätta hagiavaldus rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Oma hagi põhjendamiseks esitab hageja sisuliselt kolm järgmist väidet. Esiteks väidab hageja, et vaidlustatud aktid on põhjendamata, märkides seega, et rikutud on ELTL artiklit 296 ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet. Teiseks väidab hageja, et nõukogu tegi hindamisvea ja kuritarvitas oma võimu, samuti rikkus ta kohaldatavaid õigusnorme ja võrdse kohtlemise põhimõtet, sest ta kandis hageja nime vaidlusalustesse loeteludesse ilma faktilise aluseta ja ilma ühtegi tõendit esitamata. Kolmandaks väidab hageja, et teist korda seda kannet tehes rikkus nõukogu hageja omandiõigust ja proportsionaalsuse põhimõtet.
Enne nende erinevate väidete käsitlemist olgu märgitud, et hageja palub oma teises väites Üldkohtult tema nime kustutamist vaidlustatud aktide lisadest. Sellega seoses tuleb meenutada, et ELTL artikli 263 kohaselt piirdub Üldkohtu pädevus institutsioonide vastu võetud õigusaktide seaduslikkuse kontrollimisega ning ELTL artikli 266 kohaselt on tühiseks tunnistatud õigusakti vastu võtnud institutsiooni ülesanne võtta Üldkohtu otsuse täitmiseks vajalikud meetmed. Arvestades neid sätteid, mis ei võimalda Üldkohtul õigusakti kehtetuks tunnistada, tuleb tõlgendada teist nõuet nii, et sellega lihtsalt täpsustatakse esimest nõuet.
Esimene väide, mis käsitleb vaidlustatud aktide põhjendamist
[...]
Teine väide, mis käsitleb vaidlustatud aktide põhjenduste põhjendatust
Hageja väidab, et vaidlustatud aktide põhjendused ei ole põhjendatud, esitades seejuures kolm argumenti. Esiteks väidab ta, et ta ei ole energiasektori ettevõtja, vaid projekteerimise ja paigaldamisega tegelev ettevõtja, kes on spetsialiseerunud meres asuvate kohakindlate ja teisaldatavate rajatiste ehitamisele ja hooldusele. Teiseks väidab hageja, et ta on alates 2010. aastast täies ulatuses eraomandis. Tema toetus Iraani valitsusele piirdub nagu iga teise ettevõtja puhul tema poolt tasumisele kuuluvate maksude ja sotsiaalmaksete maksmisega. Sellega seoses täpsustab ta, et liidu õigusnormid ei luba kehtestada ettevõtja suhtes sanktsioone üksnes seetõttu, et ta täidab oma seaduslikke kohustusi. Kolmandaks väidab hageja, et nõukogu ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis tõendaks, et hageja toetab Iraani valitsust logistiliselt.
Mis puudutab esimest argumenti, siis vastab tõele, et hageja ei müü ega turusta selliseid energiatooteid nagu nafta või gaas. Ometi on tema projekteerimis‑, ehitus‑ ja hooldustegevus nende ressursside kasutamiseks vältimatult vajalik. Nimelt nähtub nii veebisaidilt, mille väljavõtted on esitatud hagi lisas, kui ka hageja põhikirjast, eelkõige selle teisest artiklist, et hageja pädevusvaldkond puudutab nafta ja gaasi ammutamist ning transporti eelkõige sel viisil, et ta ehitab mereplatvorme ning gaasi‑ ja naftajuhtmeid. Nendes väljavõtetes on mainitud, et hageja on Iraani gaasi‑ ja naftatööstuse jaoks meres asuvate taristute tootmisel ja paigaldamisel Iraani esimene peatöövõtja ning et hageja osutab neid mere‑ ja maismaateenuseid ka rahvusvahelisel tasandil, samuti on neis ka palju näiteid projektide kohta, näiteks South Pars'i maardla arendamine.
Seega tuleb esimene argument, mille kohaselt hageja ei ole vaidlustatud aktide põhjenduses nõukogu poolt nimetatud „oluline energiasektori üksus”, tagasi lükata.
Seoses teise argumendiga, mis puudutab Iraani valitsuse rahalist toetamist, tuleb kõigepealt märkida, et selle kriteeriumiga ei ole hõlmatud mis tahes vormis toetus Iraani valitsusele, vaid üksnes sellised toetuse viisid, mis nende kvantitatiivse või kvalitatiivse olulisuse tõttu aitavad kaasa Iraani tuumaenergiaalasele tegevusele.
Selline toetus võib tuleneda nimelt omandisuhetest, mis seovad ettevõtjat Iraani riigiga, kes saab lõpuks dividendid ja selle ettevõtja tegevusest tuleneva kasumi.
Edasi nähtub kohtupraktikast, et liidu pädev asutus peab vaidlustamise korral tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste põhjendatust, mitte puudutatud isik ise ei pea vastupidi tõendama nende põhjenduste alusetust (kohtuotsus, 18.7.2013, komisjon jt
vs
. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EKL,
EU:C:2013:518
, punkt 121).
Lõpuks tuleb meenutada, et vaidlustatud aktide õiguspärasust saab hinnata ainult nende faktiliste ja õiguslike asjaoludele põhjal, mille alusel need aktid vastu võeti, mitte nende asjaolude alusel, millest nõukogu sai teada pärast vaidlustatud aktide vastuvõtmist, ja seda isegi siis, kui nõukogu on arvamusel, et need asjaolud saavad õiguspäraselt olla nimetatud aktide vastuvõtmise aluseks. Üldkohus ei saa nimelt nõustuda nõukogu ettepanekuga asendada lõplikult nende aktide aluseks olevad põhjendused (vt selle kohta kohtuotsus, 26.10.2012, Oil Turbo Compressor
vs
. nõukogu, T‑63/12, EKL,
EU:T:2012:579
, punkt 29).
Käesolevas asjas möönab nõukogu, et hageja nime vaidlusalustesse loeteludesse kandmise ajal ei olnud Iraani valitsus enam hageja ainuaktsionär. Siiski väidab ta, et hageja esitas tõendid oma aktsionäride täpse koosseisu kohta alles repliigi staadiumis. Samas nähtub nõukogu sõnul neist hilinenult esitatud andmetest, et 51% hageja aktsiatest kuuluvad Oil Pension Fund Investment Company'le, kes on ise ka selline üksus, kelle nimi on kantud Iraani valitsuse rahalise toetamise tõttu vaidlusalustesse loeteludesse. Seega leiab nõukogu, et hageja on riigiosalusega üksuse – mida kontrollib lõppastmes Iraani valitsus – kontrolli all, kuid hageja eitab seda.
Eespool punktis 46 viidatud kohtupraktikat arvestades tuleb tõdeda, et nõukogu argumentidega ei saa nõustuda.
Nõukogu muutlikest argumentidest nähtub, et talle ei olnud hageja aktsionäride koosseis vaidlustatud aktide vastuvõtmise ajal täpselt teada ning et ta palub Üldkohtul sisuliselt asendada vaidlustatud aktide esialgne põhjendus põhjendusega, mille ta esitas oma vasturepliigis.
Järelikult ei ole nõukogu põhjendus, et hageja toob Iraani valitsusele märkimisväärset tulu, õiguslikult piisavalt põhjendatud.
Kuna aga vaidlustatud akte ei ole ainult põhjendatud sellega, et hageja toetab Iraani valitsust rahaliselt, vaid esitatud on ka logilistilise toetusega seonduv põhjendus, siis tuleb veel analüüsida viimati nimetatud põhjendust. Euroopa Kohus on nimelt piiravad meetmed kehtestanud otsuse seaduslikkuse kontrolli kohta otsustanud, et arvestades nende meetmete ennetavat olemust, kui liidu kohus leiab, et vähemalt üks märgitud põhjendustest on piisavalt täpne ja konkreetne, on tõendatud ja kujutab juba iseenesest piisavat alust sellele otsusele, siis asjaolu, et teised põhjendused seda ei ole, ei saa õigustada nimetatud otsuse tühistamist (kohtuotsus, 28.11.2013, nõukogu
vs
. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EKL,
EU:C:2013:776
, punkt 72).
Seoses kolmanda argumendiga väidab hageja, et ta ei ole logistikale keskendunud ettevõtja, mistõttu ei saa teda süüdistada Iraani valitsuse logistilises toetamises.
Vastupidi hageja väidetele tuleb selle kohta nentida, et otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktis c ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis d kasutatud mõiste „logistiline” määratlus ei piirdu ainult kaupade või isikute transpordiga. Seda mõistet käsitatakse tavapäraselt nii, et see hõlmab kogu tegevust, mis seondub ühe toimingu või keerulise protsessi korraldamise ja rakendamisega. Logistika on seega horisontaalne mõiste, mis võib hõlmata erinevat tüüpi toiminguid, nagu tooraine tarnimine, materjalide käitlemine, toodete tarnimine või ka teisaldamine. Järelikult tuleb logistilise toetamisena eelnimetatud sätete tähenduses käsitada tegevust, mis – isegi kui sellel puudub sellisena igasugune otsene või kaudne seos tuumarelva levikuga – võib siiski tegevuse kvantitatiivse või kvalitatiivse olulisuse tõttu tuumarelva levikule kaasa aidata, kuna see võimaldab Iraani valitsusel täita kindlaksmääratud logistilisi vajadusi, nagu käesoleval juhul nafta‑ ja gaasisektoris, tuues nimetatud valitsusele märkimisväärset tulu.
Nagu aga eespool juba märgitud, on hageja ‐ kes on Iraani esimene töövõtja meres asuvate taristute ehitamisel ja paigaldamisel – projekteerimis‑, ehitus‑ ja hooldustegevus Iraani gaasi‑ ja naftatööstuse nõuetekohaseks toimimiseks vältimatult vajalik. Kõnealune tööstus ei saaks toimida ilma puurimis‑, ammutamis‑ ja transpordiseadmeteta, eelkõige gaasi‑ ja naftajuhtmeteta. Hageja rajatised ja teostused on nende kvalitatiivse ja kvantitatiivse olulisuse tõttu seega Iraani nafta‑ ja gaasisektori vajaduste täitmiseks vajalikud, kusjuures seda sektorit kontrollib erinevate riigiettevõtete kaudu Iraani valitsus. Niisugune hageja logistiline toetus kõnealusele valitsusele vastab seega otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktis c ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis d sätestatud kriteeriumile, kuna otsuse 2010/413 põhjenduse 22 ja otsuse 2012/35 põhjenduse 8 kohaselt saab Iraan energiasektorist märkimisväärset tulu, mis võimaldab tal rahastada tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikku tuumaenergiaalast tegevust.
Seega ei teinud nõukogu hindamisviga, kui ta kandis hageja nime vaidlusalustesse loeteludesse põhjendusega, et hageja toetab Iraani valitsust logistiliselt.
Järelikult tuleb tagasi lükata ka need hageja väited, mille kohaselt nõukogu kuritarvitas võimu ja rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet. Need väited põhinevad tegelikult peamiselt tõdemusel, et hageja rahaliste vahendite külmutamine ei ole ühegi põhjendusega õigustatud. Kuid nagu eespool punktist 55 nähtub, kohaldas nõukogu, kui ta kandis hageja nime vaidlusalustesse loeteludesse põhjendusega, et hageja toetab Iraani valitsust logistiliselt, otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktis c, mida on muudetud otsusega 2012/635 (vt eespool punkt 13), ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis d (vt eespool punkt 14), sätestatud kriteeriumi nõuetele vastavalt.
Sellest järeldub, et teine väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, mis käsitleb omandiõigust ja proportsionaalsuse põhimõtet
[...]
Seega tuleb hagi jätta täies ulatuses rahuldamata.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna hageja on kohtuvaidluse kõikide oma nõuete osas kaotanud, mõistetakse käesoleva astme menetluse kohtukulud vastavalt nõukogu nõudele välja hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (seitsmes koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Iranian Offshore Engineering & Construction Co. kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

Van der Woude
Wiszniewska-Białecka
Ulloa Rubio
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. juunil 2015 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.