CELEX: 62008CJ0565
Neizpolnitev obveznosti države
Člena 43 ES in 49 ES
Odvetniki
Obveznost upoštevanja najvišjih tarif pri nagradi
Ovira za dostop do trga
Neobstoj

Komisija Evropskih skupnosti v tožbi Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Italijanska Republika s tem, da je sprejela določbe,
ki odvetnikom nalagajo obveznost upoštevanja najvišjih tarif, ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES.

Nacionalni pravni okvir
Odvetniški poklic v Italiji ureja kraljeva uredba‑zakon št. 1578 z dne 27. novembra 1933, ki ureja poklica odvetnika in pravnega
zastopnika (regio decreto legge št. 1578 – ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale) (GURI št. 281 z
dne 5. decembra 1933, str. 5521) in ki je bila, potem ko je bila spremenjena z zakonom št. 36 z dne 22. januarja 1934 (GURI
št. 24 z dne 30. januarja 1934), potrjena v zakon ter kakor je bila dalje spremenjena (v nadaljevanju: kraljeva uredba‑zakon).
Na podlagi členov od 52 do 55 kraljeve uredbe‑zakona je bil pod okriljem ministra za pravosodje ustanovljen Consiglio nazionale
forense (nacionalni svet poklicnih združenj odvetnikov, v nadaljevanju: CNF), ki ga sestavljajo odvetniki, ki jih izvolijo
njihovi stanovski kolegi, z enim predstavnikom za vsako področje v okviru pritožbenega sodišča.
Člen 57 kraljeve uredbe‑zakona določa, da CNF vsaki dve leti sprejme merila za določitev nagrad, ki se morajo izplačati odvetnikom
in pravnim zastopnikom na civilnem, kazenskem in zunajsodnem področju. Ta merila mora nato potrditi pravosodni minister, na
podlagi mnenja Comitato interministeriale dei prezzi (medministrski odbor za cene) in po posvetovanju s Consiglio di Stato
(vrhovno upravno sodišče).
V skladu s členom 58 kraljeve uredbe‑zakona se merila iz njenega člena 57 določijo glede na vrednost sporov in stopnjo sodnega
organa, ki odloča, v kazenskih postopkih pa glede na njihovo trajanje. Za vsak akt ali sklop aktov je treba določiti najvišji
in najnižji znesek nagrade. Na zunajsodnem področju je treba upoštevati pomembnost zadeve.
Člen 60 kraljeve uredbe‑zakona določa, da nagrado odmeri sodni organ na podlagi navedenih meril, ob upoštevanju zahtevnosti
in števila obravnavanih vprašanj. Ta odmera mora ostati znotraj predhodno določene najvišje in najnižje meje. V izjemnih primerih
pa lahko sodišče, ob upoštevanju posebne narave sporov in kadar to upravičuje posebna vrednost storitve, prekorači najvišjo
mejo. Po drugi strani pa lahko sodišče, kadar je obravnavana zadeva enostavna, določi nagrade, ki so nižje od najnižje meje.
V obeh primerih mora sodišče svojo odločitev obrazložiti.
V skladu s členom 61(1) kraljeve uredbe‑zakona se nagrade, ki jih odvetniki uporabljajo v odnosih s strankami na sodnem ali
zunajsodnem področju, če ni posebnega dogovora, določijo na podlagi meril iz člena 57, pri čemer se upoštevata zahtevnost
in število obravnavanih vprašanj. V skladu z odstavkom 2 istega člena so lahko te nagrade višje od nagrad, ki so izračunane
za stranko, ki ji je naloženo plačilo stroškov, če to upravičuje posebna narava spora ali vrednost storitve.
Člen 24 zakona št. 794 z dne 13. junija 1942 o odvetniških nagradah za pravne storitve v civilnih zadevah (legge n. 794 –
onorari di avvocato per prestazioni giudiziali in materia civile) (GURI št. 172 z dne 23. julija 1942) določa, da ni dovoljeno
odstopati od najnižjih nagrad, ki so določene za storitve odvetnikov, pri čemer so vsi drugačni dogovori nični.
Člen 13 zakona št. 31 z dne 9. februarja 1982 o svobodi opravljanja storitev odvetnikov, ki so državljani drugih držav članic
Evropske skupnosti (legge št. 31 – Libera prestazione di servizi da parte degli avvocati cittadini di altri Stati membri della
Comunità europea) (GURI št. 42 z dne 12. februarja 1982, str. 1030), s katerim je prenesena Direktiva Sveta z dne 22. marca
1977 o učinkovitem uresničevanju svobode opravljanja storitev odvetnikov (77/249/EGS) (UL L 78, str. 17), obveznost upoštevanja
veljavne poklicne tarife širi na odvetnike iz drugih držav članic, ki v Italiji opravljajo sodne in zunajsodne dejavnosti.
Pristojbine in nagrade odvetnikov so bile zaporedoma urejene z različnimi ministrskimi odloki, zadnji trije so bili odloki
št. 392 z dne 24. novembra 1990, št. 585 z dne 5. oktobra 1994 in št. 127 z dne 8. aprila 2004.
V skladu s sklepom CNF, ki je priložen ministrskemu odloku št. 127 z dne 8. aprila 2004 (GURI št. 115 z dne 18. maja 2004)
(v nadaljevanju: sklep CNF), so tarife, ki se uporabljajo za odvetniške nagrade, razdeljene na tri poglavja, to je na poglavje
I, ki se nanaša na sodne storitve na civilnem, upravnem in davčnem področju, poglavje II, ki se nanaša na sodne storitve na
kazenskem področju, in na poglavje III, ki se nanaša na zunajsodne storitve.
Člen 4(1) sklepa CNF za poglavje I prepoveduje kakršnokoli odstopanje od nagrad ali pristojbin, ki so določene za odvetniške
storitve.
V zvezi s poglavjem II člen 1(1) in (2) tega sklepa določa, da je treba pri določitvi nagrad, na katere se nanaša tabela,
upoštevati naravo, zapletenost in zahtevnost zadeve, obtožbe in točke obtožnice, število in pomembnost obravnavanih vprašanj
ter njihovo premoženjsko vrednost, trajanje postopka in postopka pred sodiščem, vrednost opravljene storitve, število odvetnikov,
ki so sodelovali pri obrambi in bili zanjo soodgovorni, doseženi izid – ob upoštevanju tudi civilnopravnih posledic – in finančni
položaj stranke. V zadevah, v katerih je zaradi zapletenosti obravnavanega dejanskega stanja ali pravnih vprašanj potreben
poseben trud, lahko nagrade dosežejo štirikratnik določenih najvišjih zneskov.
Glede poglavja III člen 1(3) sklepa CNF določa, da se lahko v zadevah, ki so posebej pomembne, zapletene ali težavne, najvišji
znesek nagrade poviša na dvakratnik, v zadevah, ki so izjemno pomembne, pa na podlagi mnenja pristojnega sveta odvetnikov
na štirikratnik. Člen 9 tega sklepa za primer očitnega nesorazmerja med storitvijo in nagradami, določenimi v tabeli, ki je
nastalo zaradi posebnih okoliščin v zadevi, podrobneje določa, da se lahko najvišji znesek na podlagi mnenja pristojnega sveta
odvetnikov poviša nad mejo, ki je določena v členu 1(3) tega sklepa, najnižji zneski pa se lahko znižajo.
Uredba-zakon št. 223 z dne 4. julija 2006 (GURI št. 153 z dne 4. julija 2006), ki je bila z zakonom št. 248 z dne 4. avgusta
2006 (GURI št. 186 z dne 11. avgusta 2006, v nadaljevanju: uredba Bersani) potrjena v zakon, je spremenila določbe, ki urejajo
nagrade odvetnikov. Člen 2 te uredbe z naslovom „Nujne določbe za zaščito konkurence v sektorju poklicnih storitev“ v odstavkih 1
in 2 določa:
„1.      V skladu s skupnostnim načelom svobodne konkurence ter načelom prostega pretoka oseb in storitev in z namenom uporabnikom
zagotoviti možnost dejanske izbire pri izvrševanju njihovih pravic in možnost primerjave storitev, ponujenih na trgu, so od
datuma začetka veljavnosti te uredbe razveljavljeni zakoni in drugi predpisi, ki v zvezi s samostojnimi poklici in intelektualnimi
dejavnostmi določajo:
(a)      fiksne ali najnižje obvezne tarife in s tem prepoved pogodbenega določanja plačila glede na uresničevanje zastavljenih ciljev;
[…]
2.      To ne vpliva na določbe v zvezi z […] morebitnimi najvišjimi tarifami, ki so bile na splošno predhodno uvedene zaradi varstva
uporabnikov. Sodišče v primeru sodne likvidacije in pravne pomoči stroške in nagrade odmeri na podlagi poklicne tarife. […]“
V skladu s členom 2233 italijanskega civilnega zakonika (codice civile) sodišče po pridobitvi mnenja poklicnega združenja,
ki mu pripada ponudnik storitev, na splošno določi plačilo na podlagi pogodbe o opravljanju storitev, če se stranke o plačilu
niso dogovorile in ga ni mogoče določiti na podlagi tarif ali veljavne običajne cene. Znesek plačila mora biti vsekakor prilagojen
pomembnosti dela in dostojanstvenosti poklica. Vsi sporazumi med odvetniki ali usposobljenimi pripravniki in njihovimi strankami,
v katerih so določena plačila za strokovne storitve, so nični, če niso sestavljeni v pisni obliki.

Predhodni postopek
Komisija je z uradnim opominom z dne 13. julija 2005 italijanske organe opozorila na možno neskladje nekaterih nacionalnih
določb, ki se nanašajo na zunajsodne dejavnosti odvetnikov, s členom 49 ES. Italijanski organi so odgovorili z dopisom z dne
19. septembra 2005.
Nato je Komisija z uradnim opominom dvakrat dopolnila že opravljeno analizo. V prvem dodatnem uradnem opominu z dne 23. decembra 2005
je navedla, da s členoma 43 ES in 49 ES niso združljive italijanske določbe, ki uvajajo obveznost upoštevanja določenih tarif
za sodne in zunajsodne dejavnosti odvetnikov.
Italijanska republika je odgovorila z dopisi z dne 9. marca, 10. julija in 17. oktobra 2006, v katerih je Komisijo obvestila
o novi italijanski zakonodaji, ki se uporablja glede odvetniških nagrad, to je o uredbi Bersani.
Komisija je v drugem dodatnem uradnem opominu z dne 23. marca 2007, v katerem je upoštevala to novo zakonodajo, še dopolnila
svoje mnenje. Italijanska republika je odgovorila z dopisom z dne 21. maja 2007.
Nato je Komisija z dopisom z dne 3. avgusta 2007 italijanske organe zaprosila za informacije glede podrobnih pravil za povračilo
stroškov odvetnikov. Italijanska republika je odgovorila z dopisom z dne 28. septembra 2007.
Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je na Italijansko republiko 4. aprila 2008 naslovila obrazloženo mnenje,
v katerem je navedla, da nacionalne določbe, ki odvetnikom nalagajo obveznost upoštevanja najvišjih tarif, niso skladne s
členoma 43 ES in 49 ES. Ta obveznost naj bi izhajala zlasti iz členov 57 in 58 kraljeve uredbe‑zakona, člena 24 zakona št. 794
z dne 13. junija 1942, člena 13 zakona št. 31 z dne 9. februarja 1982, upoštevnih določb ministrskih odlokov št. 392 z dne
24. novembra 1990, št. 585 z dne 5. oktobra 1994 in št. 127 z dne 8. aprila 2004 ter določb uredbe Bersani (v nadaljevanju:
sporne določbe). To državo članico je pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja sprejme potrebne ukrepe, da
se z njim uskladi. Italijanska republika je odgovorila z dopisom z dne 9. oktobra 2008.
Ker je Komisija presodila, da Italijanska republika ni odpravila očitane kršitve, se je odločila vložiti to tožbo.

Tožba
Trditve strank
Komisija v tožbi Italijanski republiki očita, da je sprejela določbe, ki odvetnikom nalagajo obveznost spoštovanja najvišjih
tarif pri določanju njihovih nagrad, s čimer je kršila člena 43 ES in 49 ES.
Po mnenju Komisije ta obveznost izhaja iz uredbe Bersani, ki je, ob tem ko je razveljavila fiksne in minimalne tarife, ki
so se uporabljale pri nagradah odvetnikov, z namenom varstva potrošnikov izrecno ohranila obveznost upoštevanja najvišjih
tarif. To razlago naj bi poleg tega v svojih uradnih dokumentih potrdili CNF, svet odvetnikov iz Turina in Autorità Garante
della Concorrenza e del Mercato (organ za varstvo konkurence in trga).
Na podlagi okoliščine, da naj bi ista uredba odpravila prepoved pogodbenega določanja plačila glede na uresničevanje zastavljenih
ciljev, ki se imenuje „
pacte de quota litis
“, naj ne bi bilo mogoče ovreči sklepa, da je upoštevanje teh najvišjih tarif obvezno vedno, kadar tak sporazum ni bil sklenjen.
Poleg tega naj v predhodnem postopku italijanski organi ne bi nikoli zanikali tega, da je upoštevanje teh najvišjih tarif
obvezno.
Poleg tega Komisija poudarja, da predvidene izjeme od najvišjih tarif, ki se uporabljajo pri nagradah odvetnikov, ne izključujejo,
temveč potrjujejo to, da se pri nagradah odvetnikov načeloma uporabljajo najvišje tarife.
Komisija trdi, da sporne določbe učinkujejo tako, da odvetnike s sedežem v drugih državah članicah odvračajo od tega, da bi
ustanovili odvetniško pisarno v Italiji ali da bi tam začasno opravljali svoje storitve, in zato omejujejo svobodo ustanavljanja
v smislu člena 43 ES in svobodo opravljanja storitev v smislu člena 49 ES.
Meni namreč, da obvezna najvišja tarifa, ki se uporablja neodvisno od kakovosti storitve, od dela, ki je potrebno za to, da
se ta storitev opravi, in od stroškov, ki nastanejo pri tem, strokovnjake s sedežem v drugih državah članicah lahko odvrne
od tega, da bi pravne storitve opravljali na italijanskem trgu.
Po mnenju Komisije te omejitve izhajajo, prvič, iz obveznosti, naložene odvetnikom, da svoje nagrade izračunajo na osnovi
izjemno zapletene lestvice, kar ustvarja dodaten strošek zlasti za odvetnike s sedežem zunaj Italije. Če so ti odvetniki doslej
uporabljali drug sistem za izračun svojih nagrad, naj bi morali ta sistem opustiti, da bi se prilagodili italijanskemu sistemu.
Drugič, obstoj najvišjih tarif, ki se uporabljajo pri nagradah odvetnikov, naj bi preprečeval to, da bi bile storitve odvetnikov
s sedežem v drugih državah članicah od Italijanske republike ustrezno nagrajene, in to, da bi nekateri odvetniki, ki zahtevajo
nagrado, ki je višja od nagrade, določene v spornih določbah, začasno opravljali svoje storitve v Italiji ali da bi v tej
državi članici ustanovili odvetniško pisarno. Po mnenju Komisije je namreč najvišja stopnja dobička določena neodvisno od
kakovosti opravljene storitve, izkušenj odvetnika, njegove specializacije, časa, ki ga nameni za zadevo, ekonomskega položaja
stranke in povrh še morebitne okoliščine, da je moral odvetnik prepotovati veliko razdaljo.
Komisija meni, tretjič, da italijanski tarifni sistem posega v pogodbeno svobodo odvetnika in mu tako onemogoča, da v nekaterih
primerih in/ali za nekatere stranke pripravi
ad hoc
ponudbe. Sporne določbe naj bi lahko tako povzročile to, da odvetniki s sedežem v drugih državah članicah ne bi bili konkurenčni,
saj jim onemogoča učinkovite načine za dostop na italijanski pravni trg. Zato Komisija meni, da sporne določbe odvetnike s
sedežem v drugih državah članicah ovirajo pri dostopu do italijanskega trga pravnih storitev.
Italijanska republika ne ugovarja obstoju omenjenih najvišjih tarif v italijanskem pravnem redu, temveč temu, da so zavezujoče,
pri čemer trdi, da obstajajo številne izjeme, ki omogočajo prekoračitev teh omejitev, bodisi na podlagi volje odvetnikov in
njihovih strank bodisi po posredovanju sodišča.
Po mnenju te države članice je v skladu s členom 2233 italijanskega civilnega zakonika glavno merilo za določitev odvetniške
nagrade pogodba, ki jo skleneta odvetnik in njegova stranka, medtem ko je opiranje na tarife, ki se uporabljajo pri nagradah
odvetnikov, le podredno merilo, ki se uporabi, če pogodbeni stranki plačila ne določita svobodno na podlagi svoje pogodbene
avtonomije.
Poleg tega naj bi bile v točki 10 poglavja III sklepa CNF kot alternativna metoda za izračun nagrad na zunajsodnem področju
izrecno predvidene nagrade, izračunane na urni osnovi.
Prav tako naj bi bila po sprejetju uredbe Bersani prepoved sklepanja sporazumov med stranko in odvetnikom, ki bi plačilo določali
glede na izid spora, v italijanskem pravnem redu dokončno odpravljena.
Glede odstopanj od najvišjih tarif, ki se uporabljajo za odvetniške nagrade, Italijanska republika poudarja, da se lahko odvetniki
in njihove stranke v vseh zadevah, ki so zaradi obravnavanih pravnih vprašanj posebej pomembne, zapletene ali težavne, dogovorijo,
ne da bi bilo potrebno kakršnokoli mnenje pristojnega sveta odvetnikov, da bodo nagrade povišane do dvakratnika najvišjega
zneska teh tarif ali, na kazenskem področju, celo do štirikratnika tega najvišjega zneska.
Nasprotno naj bi bilo na civilnem in zunajsodnem področju za povišanje nagrad do štirikratnika najvišjega predvidenega zneska,
če gre za zadeve, ki so izjemno pomembne, in za povišanje teh nagrad nad te najvišje zneske, če se ugotovi očitno nesorazmerje
med strokovno storitvijo in nagradami, določenimi s tarifami, ki se za te nagrade uporabljajo, potrebno predhodno mnenje pristojnega
sveta odvetnikov.
Italijanska republika podredno navaja, da sporne določbe ne vsebujejo nobenega ukrepa, ki bi omejeval svobodo ustanavljanja
ali svobodo opravljanja storitev, in da očitki Komisije niso utemeljeni.
Glede dodatnih stroškov naj namreč zaradi samega obstoja dvojne zakonodaje, to je zakonodaje izvorne države članice in gostujoče
države članice, ne bi bilo mogoče trditi, da so sporne določbe omejevalne, saj naj bi se strokovna pravila, ki veljajo v gostujoči
državi članici na podlagi Direktive 77/249 in Direktive 98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 za
olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena
(UL L 77, str. 36), za odvetnike iz drugih držav članic uporabljala neodvisno od pravil, ki se uporabljajo v izvorni državi
članici.
V zvezi z domnevnim zmanjšanjem dobička naj bi sporne določbe podrobno določale popolno povračilo vseh potnih stroškov na
podlagi dokazil in naj bi poleg tega priznavale nadomestilo stroškov za delovne ure, ki so bile izgubljene zaradi prevoza.
Ti stroški naj bi se prišteli k pristojbinam, nagradam in splošnim stroškom odvetnikov in naj bi bili v skladu z načelom prepovedi
diskriminacije povrnjeni tako odvetnikom s sedežem v Italiji, ki morajo potovati na nacionalnem ozemlju, kot odvetnikom s
sedežem v drugih državah članicah, ki morajo potovati v Italijo.
Presoja Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da iz vseh spornih določb izhaja, da so najvišje tarife, ki se uporabljajo za nagrade odvetnikov,
zavezujoča pravna pravila, ker so določene v pravnem predpisu.
Tudi če se domneva, da se lahko odvetniki in njihove stranke v praksi v pogodbi svobodno sporazumejo o plačilu odvetnikov
na urni osnovi ali glede na izid spora, kot navaja Italijanska republika, pa so najvišje tarife vseeno obvezne, če se odvetniki
in stranke ne dogovorijo drugače.
Komisija je med drugim pravilno štela, da obstoj izjem, ki pod nekaterimi pogoji omogočajo prekoračitev najvišjih zneskov
nagrad za dvakrat, štirikrat ali celo več, potrjuje, da se pri nagradah načeloma uporabljajo najvišje tarife.
Zato argumenta Italijanske republike, da v njenem pravnem redu odvetniki nimajo nobene dolžnosti spoštovanja najvišjih tarif
za določitev svojih nagrad, ni mogoče sprejeti.
Dalje, glede obstoja omejitev svobode ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev, ki sta določeni v členih 43 ES in
49 ES, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ukrepi, ki prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost izvrševanja teh svoboščin,
pomenijo take omejitve (glej v tem smislu sodbe z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑439/99, Recueil,
str. I‑305, točka 22; z dne 5. oktobra 2004 v zadevi CaixaBank France, C‑442/02, ZOdl., str. I‑8961, točka 11; z dne 30. marca 2006
v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, ZOdl., str. I‑2941, točka 31, in z dne 4. decembra 2008 v zadevi
Jobra, C‑330/07, ZOdl., str. I‑9099, točka 19).
Pojem omejitve zajema zlasti ukrepe države članice, ki čeprav veljajo brez razlikovanja, vplivajo na dostop gospodarskih subjektov
iz drugih držav članic na trg (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo CaixaBank France, točka 12, in sodbo z dne 28. aprila 2009
v zadevi Komisija proti Italiji, C‑518/06, ZOdl., str. I‑3491, točka 64).
V obravnavani zadevi ni sporno, da se sporne določbe brez razlikovanja uporabljajo za vse odvetnike, ki opravljajo storitve
na italijanskem ozemlju.
Vendar pa Komisija meni, da te določbe pomenijo omejitev v smislu zgoraj omenjenih členov, ker imajo lahko zaradi njih odvetniki
s sedežem v drugih državah članicah od Italijanske republike dodatne stroške zaradi uporabe italijanskega sistema nagrad in
manjši dobiček ter so zato manj konkurenčni.
Glede tega je treba najprej spomniti, da ureditev države članice ne pomeni omejitve v smislu Pogodbe ES zgolj zaradi dejstva,
da druge države članice uporabljajo pravila, ki so manj stroga ali ekonomsko zanimivejša za ponudnike podobnih storitev, ki
imajo sedež na njihovem ozemlju (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 28. aprila 2009, točka 63 in navedena
sodna praksa).
Obstoja omejitve v smislu Pogodbe torej ni mogoče izpeljati le iz dejstva, da se morajo odvetniki s sedežem v drugih državah
članicah od Italijanske republike pri izračunu svojih nagrad za storitve, ki so jih opravili v Italiji, navaditi na pravila,
ki se uporabljajo v tej državi članici.
V nasprotju s tem pa omejitev obstaja zlasti, če ti odvetniki nimajo možnosti, da bi dostopali do trga gostujoče države članice
v pogojih običajne in učinkovite konkurence (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo CaixaBank France, točki 13 in 14, in
sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C‑94/04 in C‑202/04, ZOdl., str. I‑11421, točka 59, in
z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C‑384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 45).
Ugotoviti pa je treba, da Komisija ni dokazala, da imajo sporne določbe tak cilj ali posledico.
Ni namreč uspela dokazati, da je zadevna ureditev zasnovana tako, da otežuje dostop na italijanski trg zadevnih storitev v
pogojih običajne in učinkovite konkurence. Glede tega je treba ugotoviti, da je za italijansko ureditev nagrad značilna fleksibilnost,
za katero se zdi, da omogoča ustrezno plačilo za vse vrste storitev, ki jih opravljajo odvetniki. Tako je mogoče v zadevah,
ki so posebej pomembne, zapletene ali težavne, nagrade povišati do dvakratnika najvišjih tarif, ki se uporabljajo po zakonu,
v zadevah, ki so izjemno pomembne, do štirikratnika teh tarif, če gre glede na okoliščine v zadevi za očitno nesorazmerje
med storitvijo odvetnika in najvišjimi določenimi tarifami, pa celo za več. V različnih okoliščinah lahko odvetniki s svojimi
strankami sklenejo tudi poseben dogovor, v katerem se določijo nagrade.
Ker Komisija tako ni dokazala, da sporne določbe odvetnikom iz drugih držav članic ovirajo dostop do zadevnega italijanskega
trga, njene argumentacije, s katero je želela dokazati obstoj omejitve v smislu členov 43 ES in 49 ES, ni mogoče sprejeti.
Zato je treba tožbo zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Italijanska
republika ni predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, vsaka stranka nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Evropska komisija in Italijanska republika nosita vsaka svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.