CELEX: 62008TJ0068
Televīzijas apraide
Direktīvas 89/552/EEK 3.a pants
Apvienotās Karalistes pasākumi saistībā ar šīs dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgiem notikumiem
Pasaules kausa izcīņa futbolā
Lēmums atzīt pasākumus par saderīgiem ar Kopienu tiesībām
Pamatojums
EKL 43., 49. un 86. pants
Īpašumtiesības

Atbilstošās tiesību normas
EKL 43. pants ir formulēts šādi:
“Ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus, aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību
citā dalībvalstī. Tāpat aizliedz ierobežojumus attiecībā uz to, kā dalībvalstu pilsoņi, kas izveidojuši uzņēmumu kādā dalībvalstī,
atver šā uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs.
Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt
uzņēmumus, jo īpaši sabiedrības, kas definētas 48. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem
paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība, ņemot vērā šā Līguma nodaļu par kapitālu.”
EKL 49. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu
pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.”
Saskaņā ar EKL 86. panta 1. punktu “attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas
vai ekskluzīvas tiesības, dalībvalstis nedz ievieš, nedz uztur spēkā tādus pasākumus, kas ir pretrunā šim Līgumam, jo īpaši
noteikumiem, kas ietverti [EKL] 12. pantā un 81. līdz 89. pantā”.
Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvas 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu,
kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā:
6. nod., 1. sēj., 224. lpp.), 3.a pantā, kas ieviests ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvu 97/36/EK,
ar ko groza Direktīvu [89/552] (OV L 202, 60. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 2. sēj., 321. lpp.), ir
noteikts:
“1.      Katra dalībvalsts var veikt pasākumus saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, lai nodrošinātu, ka tās jurisdikcijā esošās raidorganizācijas
izņēmuma kārtā neraidītu notikumus, ko šajā dalībvalstī uzskatītu par īpaši svarīgiem sabiedrībai, tādā veidā, ka ievērojamai
šīs dalībvalsts sabiedrības daļai ir liegta iespēja sekot šādiem notikumiem tiešraidē vai vēlākās reportāžās brīvā televīzijā.
Ja šī raidorganizācija tā rīkojas, attiecīgā dalībvalsts izveido sarakstu ar noteiktiem notikumiem, valsts vai starptautiskiem
pasākumiem, kurus tā uzskata par ļoti būtiskiem sabiedrībai. To veic skaidri un atklāti, un savlaicīgi. To veicot, attiecīgā
dalībvalsts arī nosaka, vai šos pasākumus vajadzētu atspoguļot tiešraidē pilnībā vai daļēji vai vajadzības gadījumā vai objektīvu
iemeslu dēļ valsts interesēs tos pilnībā vai daļēji raidīs vēlāk.
2.      Dalībvalstis steidzami informē Komisiju par jebkuriem pasākumiem, kas veikti vai kas jāveic, ievērojot 1. punktu. Trīs mēnešu
laikā pēc paziņojuma Komisija pārbauda, vai šie pasākumi atbilst Kopienas tiesību aktiem, un paziņo to citām dalībvalstīm.
Tā prasa Komitejas atzinumu, kas izstrādāts, ievērojot 23.a pantu [saskaņā ar 23.a pantu izveidotās Komitejas atzinumu].
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
tā steidzami publicē informāciju par veiktajiem pasākumiem un vismaz reizi gadā dalībvalstu veikto pasākumu apvienoto sarakstu.
3.      Dalībvalstis savu tiesību sistēmā ar pienācīgiem līdzekļiem nodrošina, ka tās jurisdikcijā esošās raidorganizācijas pēc šīs
direktīvas publicēšanas datuma izņēmuma kārtā neizmanto savas nopirktās ekskluzīvās tiesības un [nodrošina, lai to jurisdikcijā
esošās raidorganizācijas pēc šīs direktīvas publicēšanas dienas nopirktās ekskluzīvās tiesības izmantotu tādējādi, lai] neliegtu
būtiskai citas dalībvalsts sabiedrības daļai iespēju sekot līdzi notikumiem, ko šī cita dalībvalsts saskaņā ar iepriekšējiem
punktiem plāno raidīt tiešraidē pilnībā vai daļēji vai arī vajadzības gadījumā vai objektīvu iemeslu dēļ valsts interesēs
tos vēlāk pilnībā vai daļēji raidīs brīvā televīzijā, kā noteikusi šī cita dalībvalsts saskaņā ar 1. punktu.”
Direktīvas 97/36 preambulas 18.–22. apsvērums ir formulēti šādi:
“(18) tā kā ir būtiski, lai dalībvalstis varētu veikt pasākumus tiesību uz informāciju aizsardzībai un nodrošināt auditorijai plašas
iespējas redzēt tādu sabiedrībai svarīgu valsts vai starptautiska mēroga notikumu kā Olimpiskās spēles, Pasaules kausa izcīņa
futbolā un Eiropas futbola čempionāts televīzijas reportāžas; tā kā šajā nozīmē [tālab] dalībvalstīm saskaņā ar Kopienas tiesību
aktiem ir tiesības veikt pasākumus, lai panāktu, ka viņu jurisdikcijā esošajām raidorganizācijām ir ekskluzīvas tiesības [lai
noteiktu, kā to jurisdikcijā esošās raidorganizācijas izmanto ekskluzīvās tiesības] translēt šādus notikumus;
(19)      tā kā Kopienā jāveic pasākumi, lai izvairītos no iespējamas juridiskās nenoteiktības un tirgus traucējumiem un lai saskaņotu
televīzijas pakalpojumu brīvu cirkulāciju [apriti] nolūkā novērst iespēju apiet valsts veiktos pasākumus vispārējo likumīgo
interešu aizsardzībai;
(20)      tā kā jo īpaši šajā direktīvā jāparedz noteikumi attiecībā uz raidorganizāciju veiktu tādu ekskluzīvu translācijas tiesību
izmantošanu, kuras tās [varētu būt] nopirkušas attiecībā uz pasākumiem, ko par īpaši svarīgiem uzskata sabiedrība citā dalībvalstī,
nevis tajā, kuras jurisdikcijā ir raidorganizācija [..];
(21)      tā kā sabiedrībai nozīmīgi notikumi šajā direktīvā atbilst [tā kā sabiedrībai īpaši svarīgiem notikumiem šajā direktīvā būtu
jāatbilst] noteiktiem kritērijiem, tas ir, tie ir ievērojami notikumi, kas interesē plašu sabiedrību Eiropas Savienībā vai
attiecīgā dalībvalstī, vai arī tie ir valstiski svarīgi attiecīgajā dalībvalstī un tos iepriekš organizē pasākuma organizētājs,
kuram ir likumīgas tiesības pārdot tiesības attiecībā uz šo notikumu;
(22)      tā kā šajā direktīvā “brīva televīzija” nozīmē tādu programmu pārraidi sabiedriskajā vai komerckanālā, kuras sabiedrībai pieejamas
bez maksas līdzās katrā dalībvalstī visplašāk izplatītajiem apraides finansēšanas modeļiem (piemēram, televīzijas nodoklis
un/vai pamata abonēšanas maksa attiecībā uz kabeļu televīziju).”

Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Prasītāja
Fédération internationale de football association
(
FIFA
) ir asociācija, kuras sastāvā ietilpst 208 valstu futbola federācijas, un tā ir pasaules mēroga izpildinstitūcija futbola
jautājumos. Tās mērķi tostarp ir popularizēt futbolu visā pasaulē un rīkot starptautiskas sacensības tajā. Tās galvenais ienākumu
avots ir tās rīkotā Pasaules kausa izcīņas futbolā (turpmāk tekstā – “Pasaules kausa izcīņa”) pēdējā posma televīzijas apraides
tiesību pārdošana.
Ar Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes kultūras, plašsaziņas līdzekļu un sporta ministra (turpmāk tekstā
– “ministrs”) 1998. gada 25. jūnija lēmumu saskaņā ar
Broadcasting Act 1996
(1996. gada Televīzijas apraides likums) IV daļu tika izveidots šīs dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu saraksts,
kas ietvēra Pasaules kausa izcīņu.
Pirms šī saraksta pieņemšanas ministrs 1997. gada jūlijā apspriedās ar 42 dažādām organizācijām par to, kādi kritēriji būtu
jāņem vērā, lai novērtētu dažādu notikumu nozīmīgumu Apvienotās Karalistes sabiedrībai. Šīs procedūras noslēgumā tika pieņemts
kritēriju saraksts, kas ir ietverts 1997. gada novembrī sagatavotā Kultūras, plašsaziņas līdzekļu un sporta ministrijas dokumentā,
kuru ministrs piemērojot, lai izveidotu Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstu. Saskaņā ar šo dokumentu
notikumu var ierakstīt sarakstā tostarp, ja tas izraisa īpašu rezonansi visā valstī, nevis tikai starp personām, kas parasti
interesējas par attiecīgo sporta veidu. Saskaņā ar šo pašu dokumentu šādi kvalificēt var vissvarīgākos valsts vai starptautiskus
sporta pasākumus vai arī tādus pasākumus, kuros piedalās nacionālā izlase vai Apvienotās Karalistes sportisti. Tiem šiem kritērijiem
atbilstošajiem notikumiem, kuri piesaista daudzus televīzijas skatītājus vai parasti tiek pārraidīti tiešraidē brīvi pieejamos
televīzijas kanālos, ir lielākas iespējas tikt ierakstītiem sarakstā. Turklāt ministrs novērtējumā vērā ņemot arī citus faktorus,
kas saistīti ar ietekmi uz attiecīgo sportu, piemēram, iespēju piedāvāt kāda notikuma translāciju tiešraidē pilnā apmērā,
ietekmi uz ienākumiem attiecīgā sporta jomā, sekas uz televīzijas apraides tirgu un to, vai pastāv apstākļi, kas nodrošina
iespēju sekot notikumam televīzijas vai radio apraides ierakstā.
Pēc tam ministrs saskaņā ar
Broadcasting Act 1996
97. pantu uzsāka apspriešanās procedūru par konkrētiem sarakstā ierakstāmiem notikumiem. Šīs apspriešanās laikā ministrs lūdza
vairāku iesaistīto organizāciju un operatoru, kā arī televīzijas apraides tiesību īpašnieku, kā, piemēram,
FIFA
, viedokli. Turklāt ministra izveidota konsultatīva komiteja ar nosaukumu “Advisory Group on listed events” (sarakstā ierakstāmo
notikumu apspriešanas grupa) sniedza savu atzinumu par ierakstāmajiem notikumiem, ierosinot tajā ierakstīt Pasaules kausa
izcīņas finālu, pusfinālus un spēles, kurās piedalās Apvienotās Karalistes nacionālās izlases.
Saskaņā ar
Broadcasting Act 1996
, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar
Television Broadcasting Regulations 2000
(2000. gada Noteikumi par televīzijas apraidi), 98. pantu televīzijas raidorganizācijas ir iedalītas divās kategorijās. Pirmajā
kategorijā ir organizācijas, kas sniedz bezmaksas pakalpojumus, kurus turklāt var uztvert vismaz 95 % Apvienotās Karalistes
iedzīvotāju. Otrā kategorija ietver organizācijas, kas neatbilst šiem nosacījumiem.
Turklāt saskaņā ar
Broadcasting Act 1996
, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar
Television Broadcasting Regulations 2000
, 101. pantu tādu televīzijas raidījumu pakalpojumu sniedzējs, kuri ietilpst vienā no šīm kategorijām, drīkst tiešraidē pārraidīt
visu vai daļu no sarakstā iekļautajiem pasākumiem tikai tad, ja kāds otrajā kategorijā ietilpstošs pakalpojumu sniedzējs ir
ieguvis tiesības pārraidīt visu vai daļu no tā paša pasākuma tiešraidē tajā pašā vai galvenokārt tajā pašā reģionā. Ja šis
nosacījums nav izpildīts, organizācijai, kas vēlas tiešraidē pārraidīt visu vai daļu no attiecīgā pasākuma, iepriekš ir jāsaņem
atļauja no
Office of Communications
(Komunikāciju birojs).
Saskaņā ar
Code on Sports and Other Listed Events
(Sarakstā ierakstīto sporta un citu pasākumu kodekss), 2000. gadā spēkā esošajā redakcijā, 3. pantu sabiedrībai īpaši svarīgu
notikumu sarakstā ierakstītie pasākumi ir iedalāmi divās grupās. A grupā ir ietverti notikumi, kurus nevar pārraidīt tiešraidē
ekskluzīvi, ja vien nav izpildīti noteikti kritēriji. B grupā ir ietverti notikumi, kurus var pārraidīt tiešraidē ekskluzīvi
tikai tad, ja ir veikti pasākumi, lai nodrošinātu translēšanu ierakstā.
Saskaņā ar
Code on Sports and Other Listed Events
13. pantu
Office of Communications
atļauju var izsniegt A grupā ietilpstošajiem pasākumiem, pie kuriem pieder Pasaules kausa izcīņa, ja uz to attiecošās apraides
tiesības ar taisnīgiem un saprātīgiem nosacījumiem ir piešķirtas visām televīzijas raidorganizācijām un neviena organizācija,
kas ietilpst otrajā kategorijā, nav izteikusi vēlmi nopirkt šīs tiesības.
1998. gada 25. septembra vēstulē Apvienotā Karaliste saskaņā ar Direktīvas 89/552 3.a panta 2. punktu iesniedza Eiropas Kopienu
Komisijai ministra izveidoto notikumu sarakstu un citas ziņas par šīs dalībvalsts atbilstoši minētās direktīvas 3.a panta
1. punktu pieņemtajiem tiesību aktiem. Pēc vēstuļu apmaiņas starp Apvienoto Karalisti un Komisiju un 2000. gada 5. maijā notikušu
jaunu paziņojumu par pasākumiem Komisijas ģenerāldirektorāta (ĢD) “Izglītība” ģenerāldirektors ar 2000. gada 28. jūlija vēstuli
informēja Apvienoto Karalisti, ka Komisija neceļ iebildumus par šīs dalībvalsts pasākumiem, kas tāpēc tikšot tuvākajā laikā
publicēti
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
.
2005. gada 15. decembra spriedumā lietā T‑33/01
Infront WM
/Komisija (Krājums, II‑5897. lpp.) Vispārējā tiesa [tolaik – Pirmās instances tiesa] atcēla 2000. gada 28. jūlija vēstulē
ietverto lēmumu, tāpēc ka tas bija lēmums EKL 249. panta izpratnē, kas bija jāpieņem pašai Komisijas locekļu kolēģijai (iepriekš
minētais spriedums lietā
Infront WM
/Komisija, 178. punkts).
Izpildot iepriekš 15. punktā minēto spriedumu lietā
Infront WM
/Komisija, Komisija pieņēma 2007. gada 16. oktobra Lēmumu 2007/730/EK par to Apvienotās Karalistes pasākumu saderību ar Kopienu
tiesībām, kuri pieņemti saskaņā ar 3.a panta 1. punktu [..] Direktīvā [89/552] (OV L 295, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais
lēmums”).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“1. pants
Pasākumi, kas pieņemti atbilstīgi Direktīvas [89/552] 3.a panta 1. punktam un ko Apvienotā Karaliste ir paziņojusi Komisijai
2000. gada 5. maijā, un kas 2000. gada 18. novembrī ir publicēti
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
C 328, ir saderīgi ar Kopienu tiesībām.
2. pants
Pasākumus, kas izklāstīti šā lēmuma pielikumā, publicē
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
saskaņā ar Direktīvas [89/552] 3.a panta 2. punktu.”
Apstrīdētā lēmuma pamatojums it īpaši ir norādīts šajos apsvērumos:
“(4)      Apvienotās Karalistes pasākumos iekļautais to notikumu saraksts, kurus šī dalībvalsts uzskata par īpaši svarīgiem sabiedrībai,
ir sastādīts skaidri un pārredzami, un [šajā dalībvalstī] šajā sakarā ir notikušas plašas apspriedes.
(5)      Komisija ir pārliecinājusies, ka Apvienotās Karalistes pasākumos uzskaitītie notikumi atbilst vismaz diviem no kritērijiem,
ko uzskata par drošām pazīmēm, kas apliecina, ka notikumi ir svarīgi sabiedrībai: i) notikumam dalībvalstī ir īpaša vispārēja
rezonanse, tas interesē plašu sabiedrību, nevis tikai to iedzīvotāju daļu, kas parasti interesējas par attiecīgo sporta veidu
vai darbību; ii) notikumam piemīt izteikta kultūras vērtība, kas ir vispārēji atzīta dalībvalsts iedzīvotāju vidū, jo īpaši
tādēļ, ka tas stiprina kultūras identitāti; iii) attiecīgajā notikumā, kas norisinās starptautisku sacensību vai turnīra kontekstā,
piedalās valsts izlase, un iv) konkrēto notikumu parasti translē bezmaksas televīzijā, un tam ir plašs skatītāju loks.
(6)      Ievērojama daļa no Apvienotās Karalistes pasākumos uzskaitītajiem notikumiem, ieskaitot vasaras un ziemas Olimpiskās spēles,
kā arī [Pasaules kausa izcīņas futbolā un Eiropas futbola čempionātu] finālturnīrus, kā skaidri norādīts Direktīvas [97/36]
[preambulas] 18. apsvērumā, pieder pie notikumiem, ko tradicionāli uzskata par sabiedrībai īpaši svarīgiem. Šiem notikumiem
visā Apvienotajā Karalistē ir īpaša vispārēja rezonanse, jo tie ir īpaši populāri plašā sabiedrībā (neatkarīgi no dalībnieku
tautības), nevis tikai tajā iedzīvotāju daļā, kas parasti interesējas par sporta notikumiem.
[..]
(18)      Minētos notikumus, tostarp tos, kas tiek uzskatīti par vienu pasākumu, nevis atsevišķu notikumu sēriju [virkni], parasti translē
brīvi pieejama televīzija, un tie piesaista plašu televīzijas skatītāju loku. [..]
(19)      Apvienotās Karalistes pasākumi šķiet pietiekami proporcionāli [samērīgi], lai attaisnotu atkāpšanos no EK līgumā noteiktās
pakalpojumu sniegšanas brīvības, pamatojoties uz sabiedrības interešu prioritāti, proti, lai nodrošinātu plašas sabiedrības
piekļuvi pārraidēm, kas atspoguļo sabiedrībai īpaši svarīgus notikumus.
(20)      Apvienotās Karalistes pasākumi ir saderīgi ar [EK līguma] konkurences [tiesību normām], jo tiesīgās raidorganizācijas, kam
atļauts translēt uzskaitītos notikumus, ir noteiktas, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, kas cīņā par šo notikumu pārraides
tiesību iegūšanu pieļauj gan faktisku, gan potenciālu konkurenci. Turklāt uzskaitīto notikumu skaits nav tik neproporcionāls
[nesamērīgs], lai radītu patērētājiem brīvi pieejamas televīzijas un maksas televīzijas tirgus konkurences traucējumus.
(21)      Par Apvienotās Karalistes pasākumu proporcionalitāti [samērīgumu] liecina arī fakts, ka vairākiem uzskaitītajiem pasākumiem
ir paredzēts atspoguļojums bez tiešās translācijas.
[..]
(24)      No [..] sprieduma lietā [
Infront WM
/Komisija] izriet, ka paziņojums par to pasākumu saderību ar Kopienu tiesībām, kas pieņemti saskaņā ar Direktīvas [89/552]
3.a panta 1. punktu, ir uzskatāms par lēmumu, tādēļ tas jāpieņem Komisijai. Tātad ar šo lēmumu ir jāpasludina, ka Apvienotās
Karalistes paziņotie pasākumi ir saderīgi ar Kopienu tiesībām. Pasākumi, kas izklāstīti šā lēmuma pielikumā, jāpublicē
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
saskaņā ar Direktīvas [89/552] 3.a panta 2. punktu.”

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 6. februārī,
FIFA
cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 28. februārī,
FIFA
lūdza Vispārējo tiesu aicināt Komisiju procesa organizatorisko pasākumu ietvaros iesniegt vairākus dokumentus, kas saskaņā
ar tās apgalvoto ir būtiski tās tiesību izmantošanai, kā arī tiesas kontrolei, kas jāveic Vispārējai tiesai.
Ar 2008. gada 26. maija lēmumu Vispārējās tiesas septītās palātas priekšsēdētājs nolēma šajā stadijā atstāt bez izskatīšanas
FIFA
iesniegto pieteikumu procesa organizatorisko pasākumu veikšanai.
Ar dokumentiem, kas Vispārējā tiesā iesniegti attiecīgi 2008. gada 11. un 16. jūnijā, Apvienotā Karaliste un Beļģijas Karaliste
lūdza tām atļaut iestāties šajā tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam.
Ar 2008. gada 14. augusta rīkojumu Vispārējās tiesas septītās palātas priekšsēdētājs atļāva tām iestāties lietā. Personas,
kas iestājušās lietā, savus procesuālos rakstus un
FIFA
savus apsvērumus par tiem iesniedza noteiktajos termiņos.
Ar 2009. gada 15. decembra rīkojumu šī lieta mutvārdu procesam tika apvienota ar lietu T‑385/07
FIFA
/Komisija.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko pasākumu ietvaros
rakstveidā uzdeva
FIFA
vienu, bet Komisijai – divus jautājumus. Uz Vispārējās tiesas jautājumiem tika atbildēts noteiktajos termiņos.

FIFA
lūdz Vispārējo tiesu:
–        daļēji vai pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Pasaules kausa izcīņu;
–        piespriest Komisijai, Beļģijas Karalistei un Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
FIFA
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Beļģijas Karaliste un Apvienotā Karaliste lūdz Vispārējo tiesu prasību noraidīt.

Juridiskais pamatojums
1.
Par pieņemamību

Lietas dalībnieku argumenti
Beļģijas Karaliste apgalvo, ka prasība ir nepieņemama gan tāpēc, ka apstrīdētais lēmums uz
FIFA
neattiecas individuāli un tieši, gan tāpēc, ka Vispārējās tiesas kompetencē nav izvērtēt valsts pasākumu likumību. Turklāt
FIFA
neesot par Apvienotās Karalistes veiktajiem pasākumiem cēlusi prasību valsts tiesās, tāpēc tā Vispārējā tiesā esot celta
pēc termiņa beigām, un iespējama apstrīdētā lēmuma atcelšana neietekmējot attiecīgo valsts tiesību aktu spēkā esamību.

FIFA
uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir pārsūdzams akts, kas turklāt uz to attiecas tieši un individuāli.

Vispārējās tiesas vērtējums
Beļģijas Karalistes izvirzītie nepieņemamības iemesli attiecas uz sabiedrisko kārtību, jo tajos ir apstrīdētas
FIFA
tiesības celt prasību, prasības celšanas termiņa ievērošana un Vispārējās tiesas kompetence. Tāpēc Vispārējai tiesai pēc
savas ierosmes ir jāizvērtē šie šķēršļi tiesas procesam, lai gan Beļģijas Karalistei kā personai, kas iestājusies lietā, nav
tiesību tos izvirzīt saskaņā ar Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu un Vispārējās tiesas Reglamenta 116. panta 3. punktu,
jo Komisija prasības pieņemamību neapstrīd (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 1993. gada 24. marta spriedumu lietā
C‑313/90
CIRFS
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1125. lpp., 21.–23. punkts).
Jautājumā, vai apstrīdētais lēmums tieši attiecas uz
FIFA
, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, ka lēmumam ir tieši jāattiecas uz fizisko vai juridisko personu,
kā ir paredzēts EKL 230. panta ceturtajā daļā, prasa, lai apstrīdētais Kopienu pasākums tiešā veidā ietekmētu privātpersonas
juridisko situāciju un nedotu nekādu rīcības brīvību tā adresātiem, kuriem ir uzdota tā īstenošana, kas ir pilnīgi automātiska
un izriet vienīgi no Kopienu tiesiskā regulējuma, pastarpināti nepiemērojot citus noteikumus (skat. Tiesas 2008. gada 13. marta
spriedumu lietā C‑125/06 P Komisija/
Infront WM
, Krājums, I‑1451. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā
Broadcasting Act 1996
(skat. šī sprieduma 11. punktu) 101. pantā ir noteikts, ka neviena televīzijas raidorganizācija, kas ietilpst kādā no šī
sprieduma 10. punktā aprakstītajām kategorijām, nedrīkst veikt Apvienotās Karalistes sarakstā iekļauta notikuma ekskluzīvu
pārraidīšanu tiešraidē. Tikai tad, ja neviena organizācija, kas ietilpst otrajā kategorijā, nav izrādījusi interesi iegādāties
šī notikuma apraides tiesības un ir izpildīti šī sprieduma 13. punktā minētie nosacījumi,
Office of Communications
drīkst atļaut tiesības ieguvušajai organizācijai ekskluzīvi pārraidīt attiecīgo notikumu tiešraidē.
No šī tiesiskā regulējuma izriet, ka Pasaules kausa izcīņas, kura organizētāja Direktīvas 97/36 preambulas 21. apsvēruma izpratnē
ir
FIFA
, pārraides tiesību nodošana televīzijas raidorganizācijām, kas ir Apvienotās Karalistes jurisdikcijā, tā, ka citām organizācijām,
kas ir šīs pašas dalībvalsts jurisdikcijā un kas ir izrādījušas interesi tās iegādāties, tiek liegta iespēja pārraidīt visu
vai daļu no šī notikuma šajā valstī, nerada tiesiskas sekas, ko parasti izraisa šāds noteikums par ekskluzivitāti.
Lai gan šīs tiesiskās sekas tiešām izriet no Apvienotās Karalistes tiesību aktiem, nevis no apstrīdētā lēmuma, šajā pēdējā
saskaņā ar Direktīvas 89/552 3.a panta 3. punktu noteiktais savstarpējās atzīšanas mehānisms rada dalībvalstīm pienākumu saglabāt
šīs sekas. Proti, dalībvalstīm ir jānodrošina, lai to jurisdikcijā ietilpstošās televīzijas raidorganizācijas ievērotu apstrīdētā
lēmuma pielikumā konsolidētajā sarakstā iekļauto notikumu televīzijas apraides Apvienotajā Karalistē nosacījumus, kurus šī
dalībvalsts ir noteikusi savos pasākumos, kas ir apstiprināti un publicēti
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
. Taču pienākums nodrošināt šo rezultātu tieši ietekmē tādu televīzijas raidorganizāciju tiesisko situāciju, kuras ietilpst
citu dalībvalstu, nevis Apvienotās Karalistes jurisdikcijā un vēlas nopirkt sākotnēji
FIFA
piederējušās pārraides tiesības Apvienotajā Karalistē (šajā ziņā skat. iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Infront WM
, 62. un 63. punkts).
Tādējādi ar apstrīdēto lēmumu izveidotais savstarpējas atzīšanas mehānisms liek dalībvalstīm izslēgt tādu tiesību īstenošanu,
kas aprakstītas šī sprieduma 34. punktā, to kompetencē ietilpstošu televīzijas raidorganizāciju gadījumā, un tāpēc arī tiek
ietekmētas
FIFA
sākotnējās tiesības, kad tās tiek publiski piedāvātas organizācijām, kas ietilpst nevis Apvienotās Karalistes, bet kādas
citas dalībvalsts jurisdikcijā.
No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums tieši ietekmē
FIFA
tiesisko situāciju attiecībā uz tās sākotnējām tiesībām un nedod nekādu rīcības brīvību dalībvalstīm attiecībā uz sasniedzamo
rezultātu, kas ir automātiski noteikts un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma neatkarīgi no valsts iestāžu šā rezultāta
sasniegšanai īstenojamajos mehānismos paredzētā (šajā ziņā skat. iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Infront WM
, 60. un 61. punkts).
Apstrīdētais lēmums tātad tieši attiecas uz
FIFA
.
Jautājumā, vai uz
FIFA
apstrīdētais lēmums attiecas individuāli, ir jāatgādina, ka tiesību subjekti, kas nav lēmuma adresāti, var apgalvot, ka lēmums
tos skar individuāli, tikai tad, ja šis lēmums tos ietekmē zināmu tiem raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādas faktiskas situācijas
dēļ, kura tos atšķir no visām citām personām un tādējādi individuāli izceļ līdzīgi tam, kā būtu izcelts šāda lēmuma adresāts
(skat. iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Infront WM
, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā nav apstrīdēts, ka neatkarīgi no Pasaules kausa izcīņas pārraides tiesību juridiskā rakstura un avota tas ir notikums
Direktīvas 97/36 preambulas 21. apsvēruma izpratnē tādā ziņā, ka to iepriekš organizē organizators, kuram ir tiesiskas pilnvaras
pārdot šīs tiesības, un ka šis organizators ir
FIFA
. Tā kā šī situācija tāda bija arī apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī,
FIFA
tobrīd bija ļoti viegli identificējama.
Turklāt apstrīdētajā lēmumā
FIFA
ir nosaukta vārdā, jo lēmuma pielikumā ir norāde uz “
FIFA
Pasaules kausa izcīņas finālu”.
Tāpēc apstrīdētais lēmums uz
FIFA
attiecas individuāli.
Runājot par Beļģijas Karalistes argumentiem, ka Vispārējās tiesas kompetencē saskaņā ar EKL 230. pantu nav izvērtēt valsts
pasākumu likumību un ka
FIFA
nav apstrīdējusi Apvienotās Karalistes pasākumus valsts tiesās, pietiek norādīt, ka savā prasībā
FIFA
apstrīd tostarp apstrīdētā lēmuma 1. panta, ar kuru attiecīgie pasākumi ir atzīti par saderīgiem ar Kopienu tiesībām, likumību.
No tā izriet, ka kontrole, ko Vispārējai tiesai ir prasīts veikt šajā lietā, attiecas uz šī konstatējuma likumību, bet tas,
ka Apvienotās Karalistes pasākumi nav apstrīdēti valsts tiesās, nekādi neietekmē prasības pieņemamību; tā turklāt ir iesniegta
EKL 230. pantā paredzētajā termiņā (šajā ziņā skat. iepriekš 15. punktā minēto spriedumu lietā
Infront WM
/Komisija, 109. punkts).
Tādēļ Beļģijas Karalistes argumenti par prasības nepieņemamību ir noraidāmi.
2.
Par lietas būtību

FIFA
būtībā izvirza sešus pamatus: pirmkārt, par pamatojuma nesniegšanu, otrkārt, par Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punkta noteikumu
pārkāpumu, treškārt, par tās tiesību uz īpašumu aizskārumu, ceturtkārt, par Līguma tiesību normu par pakalpojumu sniegšanas
brīvību pārkāpumu, piektkārt, par Līguma konkurences tiesību normu pārkāpumu un, sestkārt, Līguma tiesību normu par brīvību
veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu.
Pirms
FIFA
izvirzīto pamatu izvērtēšanas uzsākšanas ir jāizklāsta daži vispārīgi apsvērumi, kas ņemami vērā to pamatotības novērtējumā.
Vispirms jānorāda, ka Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punktā ir konkretizēta dalībvalstu iespēja primāru vispārējo interešu
apsvērumu dēļ audiovizuālajā jomā ierobežot primārajās Kopienu tiesībās noteiktās pamatbrīvības.
Proti, pat ja dalībvalstu saskaņā ar Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punktu veiktie pasākumi tiek veikti nediskriminējoši attiecībā
gan pret uzņēmumiem, kas ir dibināti konkrētās valsts teritorijā, gan uzņēmumiem, kas ir dibināti citās dalībvalstīs, pietiek
ar to vien, ka šie pasākumi ir izdevīgi kādiem konkrētās valsts teritorijā dibinātiem uzņēmumiem, lai tos varētu uzskatīt
par tādiem, kas ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību EKL 49. panta izpratnē (šajā ziņā skat. Tiesas 1997. gada 5. jūnija
spriedumu lietā C‑398/95
SETTG
,
Recueil
, I‑3091. lpp., 16. punkts, un 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑250/06
United Pan‑Europe Communications Belgium
u.c., Krājums, I‑11135. lpp., 37. un 38. punkts). Tāpat šie pasākumi var radīt šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību, jo
tie var nostādīt citu dalībvalstu sabiedrības faktiskā vai juridiskā ziņā neizdevīgākā situācijā nekā šos pasākumus veikušās
dalībvalsts sabiedrības (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 11. maija spriedumu lietā C‑255/97
Pfeiffer
,
Recueil
, I‑2835. lpp., 19. punkts).
Taču šādi Līgumā garantēto pamatbrīvību ierobežojumi var tikt attaisnoti, ja tie atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem
un ja vien tie ir piemēroti, lai nodrošinātu tiem izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz tā sasniegšanai vajadzīgo (šajā
ziņā skat. iepriekš 49. punktā minētos spriedumus lietā
Pfeiffer
, 19. punkts, un lietā
United Pan‑Europe Communications Belgium
u.c., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka vārda brīvība, kas ir aizsargāta 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību
konvencijas 10. pantā, ir viena no pamattiesībām, kas ir garantēta Kopienu tiesību sistēmā, un ir primārs vispārējo interešu
apsvērums, kas var attaisnot šādus ierobežojumus (šajā ziņā skat. iepriekš 49. punktā minēto spriedumu lietā
United Pan‑Europe Communications Belgium
u.c., 41. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt saskaņā ar Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas 10. panta 1. punktu
vārda brīvība ietver arī iespēju brīvi saņemt informāciju.
Šajā lietā, kā ir norādīts apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā, Apvienotās Karalistes veiktie pasākumi rada pakalpojumu sniegšanas
brīvības ierobežojumus. Tomēr, kā izriet no Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvēruma, Direktīvas 89/552 3.a pantā paredzētie
pasākumi ir domāti, lai aizsargātu tiesības uz informāciju un nodrošinātu sabiedrībai plašas iespējas redzēt televīzijā sabiedrībai
svarīgus valsts vai cita mēroga notikumus. Saskaņā ar Direktīvas 97/36 preambulas 21. apsvērumu sabiedrībai īpaši svarīgi
notikumi ir ievērojami notikumi, kas interesē plašu sabiedrību Eiropas Savienībā vai noteiktā dalībvalstī, vai arī lielā daļā
noteiktas dalībvalsts, un tos iepriekš organizē pasākuma organizētājs, kuram ir likumīgas tiesības pārdot tiesības attiecībā
uz šo notikumu.
No tā izriet, ka, tā kā Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punktā paredzētie pasākumi attiecas uz sabiedrībai īpaši svarīgiem
notikumiem, tos attaisno primāri vispārējo interešu apsvērumi, ko turklāt
FIFA
neapstrīd.
Turklāt, kā ir norādīts šī sprieduma 50. punktā, attiecīgajiem pasākumiem vēl ir jābūt piemērotiem, lai nodrošinātu tiem izvirzītā
mērķa sasniegšanu, un tie nedrīkst pārsniegt tā sasniegšanai vajadzīgo.
Visbeidzot, runājot par Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvēruma piemērojamību, ir jānorāda, pirmkārt, ka Direktīvas 89/552
3.a pantā, uz kuru attiecas šis apsvērums, nav veikta tādu noteiktu notikumu saskaņošana, kurus dalībvalstis varētu uzskatīt
par sabiedrībai īpaši svarīgiem notikumiem. Proti, atšķirībā no šī panta versijas Eiropas Parlamenta lēmumā par Padomes kopējo
nostāju Direktīvas 97/36 pieņemšanai (OV 1996, C 362, 56. lpp.), kurā bija skaidri minētas vasaras un ziemas Olimpiskās spēles
un pasaules un Eiropas čempionāti futbolā, šajā tiesību normā nav norādes uz konkrētiem notikumiem, kurus varētu ietvert valsts
sarakstos.
No tā, kā turklāt norāda Komisija, izriet, ka Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvērumu nevar uztvert kā tādu, kas nozīmētu,
ka Pasaules kausa izcīņas ietveršana sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu valsts sarakstā automātiski ir saderīga ar Kopienu
tiesībām. Vēl jo mazāk šo apsvērumu var saprast kā tādu, kas norādītu uz to, ka Pasaules kausa izcīņu vienmēr var pilnībā
iekļaut šādā sarakstā neatkarīgi no intereses, kādu šo sacensību spēles izraisa attiecīgajā dalībvalstī.
Savukārt, ņemot vērā šī sprieduma 48.–53. punktā minēto, šis apsvērums netieši norāda uz to, ka, ja dalībvalsts ietver Pasaules
kausa izcīņas spēles sarakstā, ko tā ir izvēlējusies izveidot, tās paziņojumā Komisijai nav jānorāda īpašs pamatojums, kāpēc
tas ir sabiedrībai īpaši svarīgs notikums.

FIFA
izvirzīto pamatu pamatotība ir jāizvērtē, par mērauklu izmantojot šos apsvērumus.

Par pirmo pamatu – pamatojuma nesniegšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar
FIFA
teikto Komisija apstrīdētajā lēmumā nav minējusi nevienu iemeslu visu 64 Pasaules kausa izcīņas spēļu ierakstīšanai Apvienotās
Karalistes sarakstā. Lai arī Pasaules kausa izcīņa gan piemēra veidā esot minēta Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvērumā
kā sabiedrībai īpaši svarīgs notikums, tas gan nenozīmējot, ka visas Pasaules kausa izcīņas spēles automātiski būtu uzskatāmas
par tik nozīmīgām vai ka tām ir jānodrošina neierobežota sabiedrības piekļuve. Turklāt nekas neļaujot secināt, ka šajā apsvērumā
būtu domāta visa Pasaules kausa izcīņa kopumā. Šajā ziņā
FIFA
uzsver, ka minēto sacensību spēļu iedalījums, pirmkārt, “galvenajās”, kas ietver pusfinālus, finālu un attiecīgās valsts
komandas, šajā gadījumā – Apvienotās Karalistes nacionālās izlases, spēles un kas var tikt kvalificētas par šīs dalībvalsts
sabiedrībai īpaši svarīgiem notikumiem, un, otrkārt, “parastajās”, kas ietver visas pārējās spēles, kuras šādi var arī nekvalificēt,
būtu nekļūdīgs un atbilstu metodei, ko ir īstenojušas citas dalībvalstis, kas ir paziņojušas savus pasākumus saskaņā ar Direktīvas 89/552
3.a panta 2. punktu. Komisija pati esot atzinusi šādu spēļu iedalījumu savā darba dokumentā CC TVSF(97) par Direktīvas 89/552
3.a panta piemērošanu.
Uzskatīdama, ka tās kontrole par valstu īpaši svarīgo notikumu izvēli ir pavisam neliela un praktiski lieka, Komisija neesot
izpildījusi savu pienākumu sīki pārbaudīt Apvienotās Karalistes pasākumu saderību ar Kopienu tiesībām, kas ir apstāklis, kāpēc
tā nav atbilstoši pamatojusi apstrīdēto lēmumu saistībā ar visu Pasaules kausa izcīņas spēļu kvalificēšanu par šīs dalībvalsts
sabiedrībai īpaši svarīgām.

FIFA
uzsver arī, ka Apvienotās Karalistes iestādes, pieņemot 1998. gada 25. jūnija lēmumu (skat. šī sprieduma 7. punktu), nav
ņēmušas vērā skatītāju datus par 1998. gada Pasaules kausa izcīņu, jo šīs sacensības esot beigušās 1998. gada 12. jūlijā,
bet Komisija esot izmantojusi šos datus, pieņemot 2000. gada 28. jūlija lēmumu. Turklāt šīs iestādes minētos skatītāju datus
neesot ņēmušas vērā arī, pirms tās no jauna paziņoja Komisijai savu sarakstu 2000. gada 5. maijā (skat. šī sprieduma 14. punktu).
Ņemot vērā, ka, neraugoties uz
Advisory Group on listed events
(skat. šī sprieduma 9. punktu), Kultūras, plašsaziņas un sporta ministrijas kompetento ierēdņu un
Office of Fair Trading
(turpmāk tekstā – “
OFT
”; Apvienotās Karalistes Konkurences padome) ģenerāldirektora ierosinājumiem, kā arī ministrijas sākotnējo nostāju, kurā bija
ieteikts ierakstīt tikai “galvenās” spēles, 1998. gada 25. jūnija lēmuma sarakstā tika iekļautas visas Pasaules kausa izcīņas
spēles (skat. šī sprieduma 7. punktu), Komisijai esot bijis jāpamato savs lēmums piekrist visu spēļu ierakstīšanai Apvienotās
Karalistes sarakstā. Turklāt tā vietā, lai pilnībā atkārtotu pirms septiņiem gadiem 2000. gada jūlijā pieņemto lēmumu, Komisijai
esot bijis jānoskaidro 1998., 2002. un 2006. gada Pasaules kausa izcīņu skatītāju skaits.
FIFA
šajā ziņā norāda, ka Komisija pati min, ka tā ir ņēmusi vērā datus par 1998. gada Pasaules kausa izcīņas skatītāju skaitu,
pieņemot 2000. gada 28. jūlija lēmumu, kaut gan tie nebija pieejami brīdī, kad Apvienotā Karaliste izveidoja tās 1998. gada
25. jūnija sarakstu, kas apliecinot, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanā bija jāņem vērā jaunāki dati. Turklāt
FIFA
uzsver, ka iepriekš 15. punktā minētajā spriedumā lietā
Infront WM
/Komisija Vispārējā tiesa nav izteikusi savu viedokli par citiem pamatiem lēmuma atcelšanai, bet tikai par to, kas attiecās
uz formas trūkumu, un pamatojoties uz to tā atcēlusi 2000. gada 28. jūlija lēmumu.

FIFA
apgalvo, ka Komisija un Apvienotās Karalistes iestādes no 2006. gada augusta līdz 2007. gada februārim sarakstījās. Tā uzsver,
ka administratīvās procedūras par piekļuvi dokumentiem, kas tika uzsāktas gan Kopienu, gan valsts līmenī, tai nesniedza labvēlīgu
iznākumu.
FIFA
uzskata, ka Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jānorāda visi apstākļi, kas saistīti ar tās veikto Apvienotās Karalistes pasākumu
saderības ar Kopienu tiesībām novērtējumu, tostarp 1998., 2002. un 2006. gada Pasaules kausa izcīņu skatītāju skaits, kā arī
šīs sarakstes saturs tiktāl, ciktāl tā tajā ietverto informāciju ir ņēmusi vērā, pieņemot apstrīdēto lēmumu.
Visbeidzot,
FIFA
apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma pamatojumu nevar papildināt tiesvedības gaitā, tāpēc nevienu iemeslu, kas pirmo reizi ir minēts
Vispārējā tiesā, tādu kā tie, ko Komisija ir minējusi savai aizstāvībai, šajā ziņā nevarot ņemt vērā, lai kāds arī nebūtu
to pierādījumu spēks attiecībā uz lietas būtību.
No iepriekš minētā izrietot, ka saistībā ar novērtējumu, saskaņā ar kuru visas Pasaules kausa izcīņas spēles, nevis tikai
“galvenās” spēles ir Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgi notikumi, Komisija nav izpildījusi savu pienākumu norādīt
pamatojumu, pārkāpjot EKL 253. panta noteikumus.
Komisija ar personu, kas iestājušās lietā, atbalstu apstrīd šī pamata pamatotību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam atbilstoši attiecīgā dokumenta raksturam
un tajā ir skaidri un nepārprotami jābūt norādītai dokumentu sagatavojušās iestādes argumentācijai, lai ļautu ieinteresētajām
personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē
atkarībā no lietas apstākļiem, tostarp dokumenta satura, izvirzīto iemeslu rakstura un interesēm, kas varētu būt tā adresātiem
un citām personām, uz kurām dokuments attiecas tieši vai individuāli, saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā
būtu sīki norādīti visi būtiskie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo tas, vai dokumenta pamatojums atbilst EKL 253. panta
prasībām, ir jāvērtē nevis tikai atkarībā no tā teksta, bet arī tā konteksta, kā arī visām attiecīgo jomu regulējošajām tiesību
normām (Tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā C‑265/97 P
VBA
/
Florimex
u.c.,
Recueil
, I‑2061. lpp., 93. punkts).

FIFA
Komisijai pārmet, ka tā nav īpaši pamatojusi savu secinājumu, ka visas Pasaules kausa izcīņas spēles, nevis tikai “galvenās”
spēles ir uzskatāmas par Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgām. Turklāt jāuzsver, ka savā rakstveida atbildē uz
Vispārējās tiesas saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem uzdotu jautājumu (skat. šī sprieduma 25. punktu)
FIFA
ir skaidri apliecinājusi to, kas netieši izrietēja no vairākiem tās dokumentu punktiem, proti, ka tā uzskata, ka “galveno”
Pasaules kausa izcīņas spēļu ietveršana valsts sarakstā ir saderīga ar Kopienu tiesībām ar nosacījumu, ka ir ievērotas arī
skaidras un pārskatāmas procedūras prasības.
Taču, lai gan Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvērumā tiešām nav ieņemta nostāja izšķirošajā jautājumā par visu vai daļas
no Pasaules kausa izcīņas spēlēm iekļaušanu valsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā, neviens vērā ņemams apsvērums
neļauj secināt, ka principā šādi kvalificēt un tādējādi ietvert šādā sarakstā varētu tikai “galvenās” spēles.
Pasaules kausa izcīņa ir sacensības, ko pamatoti var uzskatīt drīzāk par vienu notikumu, nevis atsevišķu “galvenās” un “parastās”
spēlēs iedalāmu notikumu virkni. Šajā ziņā ir vispārzināms, ka Pasaules kausa izcīņā “parasto” spēļu rezultāti izšķir komandu
likteņus un tādējādi no tiem var būt atkarīga to dalība tādās “galvenajās” spēlēs, kurās piedalās nacionālā izlase. Tādējādi
“parastās” spēles izšķir, kas būs nacionālās izlases, kuras spēles ir “galvenās”, pretinieki nākamajos sacensību posmos. Turklāt
“parasto” spēļu rezultāti var pat izšķirt, vai šī nacionālā izlase piedalīsies vai nepiedalīsies nākamajā sacensību posmā.
Ņemot vērā īpašos apstākļus, kas ļauj Pasaules kausa izcīņu uzskatīt par vienu notikumu, kā ir uzsvērts apstrīdētā lēmuma
18. apsvērumā, Komisijai nebija sīkāk jāpamato savs vērtējums jautājumā par “parastajām” spēlēm, it īpaši tāpēc, ka atbilstošā
statistika neliecina, ka šīs spēles sistemātiski piesaistītu nelielu skaitu televīzijas skatītāju (skat. šī sprieduma 122.–129. punktu).
Šie apstākļi Komisijai ļāva pamatot lēmumu arī saistībā ar vispārējo rezonansi, ko Pasaules kausa izcīņa izraisa Apvienotajā
Karalistē, tādā ziņā, ka tas, kā ir norādīts apstrīdētā lēmuma 6. apsvērumā, ir sevišķi populārs notikums plašā sabiedrības
daļā, nevis tikai futbola līdzjutējiem.
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 6. un 18. apsvērumā (skat. šī sprieduma 18. punktu) norādītais pamatojums ļauj
FIFA
noskaidrot, kāpēc Komisija uzskatīja, ka visas Pasaules kausa izcīņas spēles pamatoti varēja ierakstīt Apvienotās Karalistes
sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā, un Vispārējai tiesai – veikt šī vērtējuma pamatotības kontroli, tāpēc apstrīdētais
lēmums šajā ziņā atbilst EKL 253. panta nosacījumiem.
Šo secinājumu neļauj apstrīdēt apstāklis, ka Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu saraksta pieņemšanas
gaitā vairākas institūcijas bija ierosinājušas sarakstā ierakstīt tikai “galvenās” spēles. Ņemot vērā, ka “parasto” spēļu
nozīmīgums pamato, ka visa Pasaules kausa izcīņa tiek kvalificēta par sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu, tas, ka daži ierēdņi
vai konsultatīvas iestādes, īstenojot savas pilnvaras, ir ierosinājušas ministram sarakstā ierakstīt tikai “galvenās” spēles,
neuzliek Komisijai pienākumu paskaidrot, kāpēc ministrs nav pieļāvis kļūdu, ieņemdams lai arī atšķirīgu, tomēr arī pamatotu
viedokli.
Tas pats attiecas uz argumentiem par Komisijas un Apvienotās Karalistes iestāžu sarakstes esamību, par kuru apstrīdētajā lēmumā
nekas nav minēts. Proti, tā kā apstrīdētā lēmuma pamatojums ir pietiekams, Komisijai nevar pārmest, ka tā nav tajā norādījusi
plašāku informāciju. Turklāt jautājums par to, vai no citiem pierādījumiem izriet, ka “parastās” spēles Apvienotās Karalistes
sabiedrībai faktiski nav īpaši svarīgas, attiecas uz apstrīdētā lēmuma likumību pēc būtības un tiks iztirzāts saistībā ar
otro pamatu (skat. šī sprieduma 118.–129. punktu).
Jautājumā par argumentu, ka dati par 1998. gada Pasaules kausa izcīņas skatītāju skaitu nebija pieejami 1998. gada 25. jūnijā,
proti, dienā, kad tika apstiprināts Apvienotās Karalistes saraksts (skat. šī sprieduma 7. punktu), lai gan Komisija esot izmantojusi
šos skaitļus, jākonstatē, ka dalībvalstij nekas neliedz iesniegt Komisijai pierādījumus, kas attiecas uz laika posmu pēc tās
sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu saraksta izveidošanas, ne arī Komisijai – tos ņemt vērā. Turklāt šādi pierādījumi var mudināt
Komisiju lūgt attiecīgajai dalībvalstij mainīt savus pasākumus, lai tos padarītu par saderīgiem ar Kopienu tiesībām, pamatojoties
uz pēc iespējas jaunākiem datiem. Šādu interpretāciju apstiprina apstāklis, ka Direktīvas 89/552 3.a panta 2. punktā dalībvalstis
ir aicinātas iesniegt Komisijai ziņas par to pasākumiem, pirms tiek izlemts tos veikt.
Tāpēc Komisijai apstrīdētajā lēmumā nebija īpaši jāizklāsta iemesls, kāpēc tā izvēlējusies ņemt vērā pierādījumus, kuru nebija
Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu saraksta izveidošanas laikā.
Pirmais pamats tādēļ ir noraidāms.

Par otro pamatu – Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punkta noteikumu pārkāpumu
Šis pamats ir formulēts divās daļās, no kurām pirmā ir par to, ka Apvienotās Karalistes pasākumi netika pieņemti skaidrā un
pārskatāmā procedūrā, un otrā par to, ka “parastās” spēles nav īpaši svarīgas šīs dalībvalsts sabiedrībai.
Par Apvienotās Karalistes iestāžu izmantoto procedūru
–       Lietas dalībnieku argumenti

FIFA
apgalvo, ka visu Pasaules kausa izcīņas spēļu ierakstīšanai Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā
bija raksturīga zināma neskaidrība un tā pati par sevi nav izprotama. Šajā ziņā
FIFA
norāda, ka ministrs nav ņēmis vērā ne vienbalsīgos padomus, ko tas saņēma no ministrijas atbildīgajiem ierēdņiem,
Advisory Group on listed events
un
Office of Fair Trading
(
OFT
, Apvienotās Karalistes Konkurences padome) ģenerāldirektora, ne ministrijas sākotnējo nostāju un ka iemesli, kāpēc šis viedoklis
ir mainīts, nekad nav tikuši izpausti. Taču iemeslu, kuru dēļ ministrs neņēma vērā šos neatkarīgos ieteikumus, neizpaušana
neesot saderīga ar prasībām pēc skaidrības un pārskatāmības, kurām jāvalda attiecīgajā procedūrā. Turklāt Apvienotās Karalistes
iestādes 1999. gada 23. septembra dokumentā esot melīgi norādījušas, ka, pieņemot 1998. gada 25. jūnija lēmumu (skat. šī sprieduma
61. punktu), esot ņemti vērā dati par 1998. gada Pasaules kausa izcīņas skatītāju skaitu, un to Komisija esot varējusi viegli
konstatēt.
Turklāt datos par 1994. gada Pasaules kausa izcīņas skatītāju skaitu esot pieļauta arī būtiska aritmētiska kļūda. Katrā ziņā
ne dati par 1998. gada, ne dati par 1994. gada Pasaules kausa izcīņu nepamatojot visu šo sacensību spēļu ierakstīšanu sarakstā.
Otrā saraksta paziņošana, kas notika 2000. gada 5. maijā (skat. šī sprieduma 14. punktu), nekādi neietekmējot iepriekš aprakstīto
situāciju, jo 1998. gada dati pirms šīs jaunās paziņošanas faktiski neesot tikuši pārskatīti.
Tā kā, pirmkārt, iemesli, kāpēc visas spēles tika ierakstītas Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā,
acīmredzami nebija tie paši, ko šīs dalībvalsts iestādes bija paziņojušas Komisijai, un, otrkārt, pirmie no minētajiem iemesliem
netika arī izpausti, Komisijai neatlika nekas cits kā vienīgi secināt, ka valsts procedūra neatbilst Direktīvas 89/552 3.a panta
1. punktā minētajām skaidrības un pārskatāmības prasībām. Šajos apstākļos Komisija esot pieļāvusi kļūdu, secinot, ka minētā
procedūra ir bijusi skaidra un pārskatāma. Šis iebildums neattiecoties uz pašas valsts procedūras likumību, bet tikai uz Komisijas
šajā ziņā veiktā novērtējuma likumību.
Visbeidzot,
FIFA
uzsver, ka ministra īstenotā apspriešanās par sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu atlases kritērijiem šo vērtējumu nemaina,
jo šo kritēriju atbilstību tā neapstrīdot.
Komisija ar personu, kas iestājušās lietā, atbalstu apstrīd
FIFA
apgalvojumu pamatotību.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam jāatgādina, ka Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punktā nav minēti konkrēti faktori, kam ir jāraksturo valstī īstenotās
sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu saraksta izveides procedūras. Šajā tiesību normā dalībvalstīm ir dota rīcības brīvība attiecīgo
procedūru organizēšanā attiecībā uz to posmiem, iespējamu ieinteresēto personu uzklausīšanu un administratīvo kompetenču sadalījumu,
tomēr precizējot, ka tām kopumā ir jābūt skaidrām un pārskatāmām.
Līgumā garantēto pamatbrīvību izmantošanas ierobežojumiem ar valsts pasākumiem, kuri ir pamatoti ar primāriem vispārējo interešu
apsvērumiem, vēl ir jābūt piemērotiem, lai nodrošinātu tiem izvirzītā mērķa sasniegšanu, un tie nedrīkst pārsniegt šā mērķa
sasniegšanai vajadzīgo (skat. šī sprieduma 50. punktu).
Tādējādi, pat ja tādu valsts tiesību aktu, uz kuriem attiecas Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punkts, mērķis ir nodrošināt
tiesības uz vārda brīvību (skat. šī sprieduma 51.–53. punktu), prasībām, kas izriet no pasākumiem, kas ir paredzēti, lai īstenotu
šādu politiku, katrā ziņā ir jābūt samērīgām ar minēto mērķi un to piemērošanas noteikumi nedrīkst būt nelabvēlīgi diskriminējoši
attiecībā uz citu dalībvalstu valstspiederīgajiem (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 28. novembra spriedumu lietā C‑379/87
Groener
,
Recueil
, 3967. lpp., 19. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑112/00
Schmidberger
,
Recueil
, I‑5659. lpp., 82. punkts).
Ņemot vērā tieši šos apstākļus, procedūrām, ko dalībvalstis ieviesušas, lai pieņemtu sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstu,
ir jābūt skaidrām un pārskatāmām tādā ziņā, ka to pamatā ir jābūt objektīviem kritērijiem, kas ieinteresētajām personām ir
iepriekš zināmi, lai novērstu, ka rīcības brīvība, kas dalībvalstīm ir, lai izlemtu, konkrēti kurus notikumus ierakstīt sarakstā,
tiek izmantota patvaļīgi (šajā ziņā skat. iepriekš 49. punktā minēto spriedumu lietā
United Pan‑Europe Communications Belgium
u.c., 46. punkts). Proti, lai gan patiešām notikuma ierakstīšanai sarakstā saskaņā ar Direktīvas 89/552 3.a pantu ir prasīts,
lai tas būtu sabiedrībai īpaši svarīgs, tomēr iepriekšēja specifisku kritēriju izstrāde, ar kuru palīdzību šis svarīgums tiek
novērtēts, ir būtisks faktors, lai valsts lēmumi tiktu pieņemti pārskatāmi un nepārsniedzot valsts iestādēm šajā ziņā esošo
rīcības brīvību (skat. šī sprieduma 112. punktu).
Procedūras skaidrības un pārskatāmības prasība arī nozīmē, ka to regulējošajos noteikumos ir jānorāda, kuras iestādes kompetencē
ir izveidot notikumu sarakstu, kā arī nosacījumi, ar kuriem ieinteresētās personas var formulēt savus apsvērumus.
Savukārt vienkārši tas, ka pastāv pierādījumi, kas var atspēkot valsts iestādes veiktu novērtējumu par konkrēta notikuma nozīmīgumu
sabiedrībai, attiecas nevis uz izmantotās procedūras skaidrību un pārskatāmību, bet gan uz šī novērtējuma pamatotību. Tāpat
tas tā ir tad, ja šie pierādījumi ir konsultatīvu institūciju, kompetentās iestādes dienestu vai ieinteresēto personu izteikti
viedokļi.
Šajā lietā vispirms ir jānorāda, ka
FIFA
apstrīd Apvienotās Karalistes izmantotās procedūras skaidrību un pārskatāmību tiktāl, ciktāl tās rezultātā sarakstā ir ierakstītas
visas Pasaules kausa izcīņas spēles, nevis tikai “galvenās” spēles.
Turklāt ir jāatzīst, ka
FIFA
izvirzītie iebildumi nav piemēroti, lai apstrīdētu Komisijas vērtējumu par Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu
notikumu saraksta izveidošanai ministra ievērotās procedūras skaidrību un pārskatāmību (skat. šī sprieduma 7.–9. punktu).
Pretēji
FIFA
apgalvotajam Direktīvas 89/552 3.a pantā noteiktā skaidrības un pārskatāmības prasība nav nedz vērsta uz to, lai, nedz izraisa,
ka kompetentajai valsts iestādei nāktos norādīt iemeslus, kāpēc tā nav ņēmusi vērā tai apspriešanās gaitā izteiktos viedokļus
vai apsvērumus.
Vēl jo vairāk tā tas ir gadījumā ar Pasaules kausa izcīņu, kas ir minēta Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvērumā un kuru
ir pamats uzskatīt drīzāk par vienu notikumu, nevis vairāku atsevišķu “galvenajās” un “parastajās” spēlēs iedalītu notikumu
virkni (skat. šī sprieduma 70. punktu).
Šajos apstākļos, ja ieinteresētā persona uzskata, ka apspriešanās gaitā izteiktie viedokļi vai pat kompetentās iestādes dienesta
izteiktā nostāja ietver pierādījumus, kas šīs iestādes beigās pieņemto vērtējumu par notikuma nozīmību sabiedrībai padara
par nepamatotu, tai ir iespēja, pirmkārt, valsts tiesās apstrīdēt šo vērtējumu un, otrkārt, Vispārējā tiesā apstrīdēt iespējamā
Komisijas lēmuma, ar kuru apstiprināts šis vērtējums, pamatotību, kā to turklāt ir izdarījusi
FIFA
saistībā ar šā pamata otro daļu.
Jautājumā par apgalvojumiem attiecībā uz Apvienotās Karalistes iestāžu vērā ņemtajiem datiem ir jāatzīst, ka arī ar tiem ir
apstrīdēts Komisijas pēc būtības veiktais vērtējums saistībā ar ministra viedokļa pamatotību attiecībā uz “parasto” spēļu
nozīmīgumu šīs dalībvalsts sabiedrībai. Tātad arī tie neattiecas uz to, vai Apvienotās Karalistes iestāžu īstenotā procedūra
ir bijusi skaidra un pārskatāma.
Savukārt arguments, ka dati par 1998. gada Pasaules kausa izcīņas skatītāju skaitu nebija pieejami 1998. gada 25. jūnijā,
proti, dienā, kad tika pieņemts Apvienotās Karalistes saraksts (skat. šī sprieduma 7. punktu), lai gan Komisija esot uz šiem
datiem pamatojusies, šī sprieduma 75. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ir noraidāms.

FIFA
argumenti tātad nepierāda, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka kārtība, kādā Apvienotā Karaliste Pasaules kausa
izcīņu ierakstījusi šīs dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā, ir skaidra un pārskatāma.
No tā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa ir noraidāma.
Par “parasto” spēļu nozīmīgumu Apvienotās Karalistes sabiedrībai
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pamatojot šo šī pamata daļu,
FIFA
apgalvo, pirmkārt, ka “parastās” spēles, izņemot futbola līdzjutēju aprindas, īpašu rezonansi nerada un, otrkārt, ka šīs spēles
parasti netiek pārraidītas brīvi pieejamos televīzijas kanālos un nepiesaista daudz televīzijas skatītāju. No tā izrietot,
ka “parastās” spēles neatbilst abiem Komisijas apstrīdētā lēmuma 6. un 18. apsvērumā izvirzītajiem kritērijiem, tāpēc šī iestāde
šajā ziņā esot pieļāvusi kļūdu.
Saskaņā ar
FIFA
teikto neesot pamata apgalvot, ka visas Pasaules kausa izcīņas spēles ir Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgi
notikumi, proti, ievērojami notikumi, kas interesē plašu sabiedrību, kā noteikts Direktīvas 97/36 preambulas 21. apsvērumā.
Šajā ziņā
FIFA
apgalvo, ka, lai gan dalībvalstis var brīvi izvēlēties, kurus notikumus tās uzskata par sabiedrībai īpaši svarīgiem notikumiem,
Komisijas pienākums ir pamatīgi pārbaudīt šīs izvēles likumību no Kopienu tiesību viedokļa. Tādējādi dalībvalstīm šajā jomā
esošā rīcības brīvība tām nedz ļauj ieņemt patvaļīgu nostāju, nedz ir neierobežota, un to izvēle nav ne prioritāra, ne noteicoša
un vēl jo mazāk – neapstrīdama.
Šajā gadījumā veiktie pētījumi apliecinot, ka personas, kas parasti neseko līdzi futbolam, par “parastajām” spēlēm izrāda
mazu interesi.
FIFA
arī uzsver, ka tā apstrīd nevis likumdevēja izvēli pieņemt Direktīvas 89/552 3.a pantā minētos noteikumus par sabiedrībai
īpaši svarīgiem notikumiem, bet gan to, kādu tvērumu Komisija šim jēdzienam ir piedēvējusi apstrīdētajā lēmumā. Šajā ziņā
FIFA
atkārtoti norāda, ka ir pamats uzskatīt, ka “galvenās” spēles ir sabiedrībai īpaši svarīgas šīs tiesību normas izpratnē,
kas turklāt atbilstot tās pašas nostādnēm. Saskaņā ar šīm nostādnēm pusfināli, fināls, kā arī tajos ietilpstošās nacionālās
izlases spēles un Pasaules kausa izcīņas atklāšanas spēle ir jātranslē tiešraidē brīvi pieejamā kanālā.
No pētījuma, kas izdarīts, izmantojot ziņas no
Broadcast Audience Research Board
[Apraides auditorijas izpētes padome] datubāzes, izrietot, ka vidējais skaits personu, kas nav futbola līdzjutēji un kas
ir nepārtraukti vismaz 30 minūtes skatījušās visas 2006. gada Pasaules kausa izcīņas “parastās” spēles, ir bijis tikai 2,8 %
no skatītāju kopskaita, savukārt 14,7 % personu, kas nav futbola līdzjutēji, esot nepārtraukti vismaz 30 minūtes skatījušās
visas 2006. gada Pasaules kausa izcīņas “galvenās” spēles, 18,5 % tikpat ilgi skatījušās finālu, 7,1 % – pusfinālus un 17 %
– Anglijas nacionālās izlases spēles.
Jautājumā par Apvienotās Karalistes Komisijai iesniegtajiem datiem
FIFA
atkārtoti norāda, ka dati par 1998. gada Pasaules kausa izcīņu 1998. gada 25. jūnijā, proti, dienā, kad tika izveidots šīs
dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu saraksts, nebija pieejami (skat. šī sprieduma 7. punktu), lai gan 1999. gada
23. septembra dokumentā (skat. šī sprieduma 79. punktu) esot minēts vidējais šo sacensību spēļu skatītāju skaits – 8,59 miljoni.
Nerunājot nemaz par to, ka šis skaitlis ir pārspīlēts, jo patiesais televīzijas skatītāju skaits esot bijis 6,518 miljoni,
tas nesniedzot nekādas norādes par “parasto” spēļu nozīmīgumu plašai sabiedrībai Apvienotajā Karalistē. Proti, pirmkārt, šajā
iznākumā vērā esot ņemtas arī “galvenās” spēles un, otrkārt, futbola līdzjutēji tajā neesot nošķirti no personām, kas, lai
arī nebūdamas futbola līdzjutēji, tomēr izvēloties skatīties kādu Pasaules kausa izcīņas spēli tāpēc, ka tās to uzskata par
sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu. Šī sprieduma 102. punktā minētā pētījuma rezultāti pierādot, ka plaša sabiedrība, izņemot
futbola līdzjutējus, īpašu interesi “parastajām” spēlēm nepievērš, tāpēc šīs spēles neizraisa rezonansi šajā sabiedrībā. Šie
secinājumi atbilstot Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei. Tātad šī iestāde esot pieļāvusi kļūdu, secinādama, ka “parastās”
spēles ir nozīmīgas personām, kas nav futbola līdzjutēji.
Komisija esot pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama arī, ka visas Pasaules kausa izcīņas spēles parasti tiek pārraidītas tiešraidē
brīvi pieejamā televīzijas kanālā, jo tas tā nebija attiecīgi 1994., 1998. un 2002. gada Pasaules kausa izcīņu sešpadsmit,
astoņu un astoņu spēļu gadījumā, pat ja vairākos gadījumos tās nenorisinājās vienlaikus ar citu spēli. Turklāt 2006. gada
Pasaules kausa izcīņā astoņas “parastās” spēles translēja radio raidorganizācijas, kas ietilpst
Broadcasting Act 1996
(skat. šī sprieduma 10. punktu) 98. pantā ietvertajā otrajā kategorijā. Turklāt 1994., 1998. un 2002. gada Pasaules kausa
izcīņā rastais risinājums esot bijis šādu spēli netranslēt, ja tā notiek vienlaikus ar kādu citu spēli.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī pieejamajiem datiem par 1994., 1998., 2002. un 2006. gada Pasaules kausa izcīņu
skatītāju skaitu izrietot, ka “parastās” spēles piesaista tikai nelielu daļu no televīzijas skatītājiem, kas skatās “galvenās”
spēles. Turklāt pretēji Komisijas apgalvotajam 1994. un 1998. gada Pasaules kausa izcīņu “parasto” spēļu skatītāju skaitu
nekādā ziņā nevarot uzskatīt par īpaši lielu salīdzinājumā ar Apvienotās Karalistes iedzīvotāju skaitu un “galveno” spēļu
skatītāju skaitu.
Proti, deviņas 1994. gada Pasaules kausa izcīņas spēles un divdesmit trīs 2002. gada Pasaules kausa izcīņas spēles, kas tika
pārraidītas tiešraidē, esot piesaistījušas mazāk kā 3 miljonus televīzijas skatītāju, divpadsmit 1998. gada Pasaules kausa
izcīņas spēles, kas tika pārraidītas tiešraidē, esot piesaistījušas mazāk kā 5 miljonus televīzijas skatītāju un piecas “parastās”
2006. gada Pasaules kausa izcīņas spēles esot piesaistījušas no 65 000 līdz 96 000 televīzijas skatītāju.
Tāpēc patiesībā prasības, kas paredzētas abos kritērijos, kurus Komisija izmantojusi, lai secinātu, ka Pasaules kausa izcīņas
“parastās” spēles ir īpaši svarīgas Apvienotās Karalistes sabiedrībai, proti, ka tās šajā dalībvalstī izraisa īpašu rezonansi
un ka tās vienmēr ir tikušas pārraidītas brīvi pieejamos televīzijas kanālos un ir piesaistījušas daudzus televīzijas skatītājus,
neesot izpildītas.
Turklāt saskaņā ar
FIFA
teikto nevarot apgalvot, ka “parastās” spēles būtu īpaši svarīgas Apvienotās Karalistes sabiedrībai, jo šīs dalībvalsts tiesību
aktos televīzijas raidorganizācijām nav uzlikts pienākums tās pārraidīt, lai gan šādi pienākumi esot noteikti citu notikumu
gadījumā. Vēl
FIFA
atspēko Komisijas argumentu, ka nav iespējams vienlaikus vienā kanālā pārraidīt divas vienlaikus notiekošas Pasaules kausa
izcīņas spēles, norādot, ka, ja attiecīgās spēles tiešām būtu sabiedrībai īpaši svarīgi notikumi, raidorganizācija varētu
tās pārraidīt vienlaikus divos tai piederošos kanālos (piemēram,
BBC
1 un
BBC
2) vai piešķirt apakšlicenci citai raidorganizācijai. Jautājumā par Komisijas argumentu, ka
FIFA
minētajos skaitļos nav ņemts vērā, ne kurā dienā, ne cikos spēle tiek pārraidīta, tā apgalvo, ka šie faktori būtiski neietekmē
skatītāju skaitu, un savu apgalvojumu pamatojumam min virkni Pasaules kausa izcīņu spēļu laika posmā no 1994. līdz 2006. gadam.

FIFA
turklāt norāda, ka, tā kā kāds notikums, pat ja tas tiek uzskatīts par īpaši svarīgu kādai sabiedrībai, ne vienmēr tāds ir
citai sabiedrībai, Komisijas apgalvojums, ka norāde Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvērumā uz Pasaules kausa izcīņu attiecoties
uz visām tās spēlēm, neiztur kritiku. Turklāt neesot loģiski Pasaules kausa izcīņu uzskatīt par nedalāmu notikumu, lai gan
tā tiek organizēta vairākos posmos un Apvienotās Karalistes sarakstā citi notikumi, kuros ir vairākas spēles, tostarp Pasaules
kausa izcīņa kriketā, tiek uzskatīti par dalāmiem notikumiem. Turklāt, izņemot Apvienoto Karalisti un Beļģijas Karalisti,
visas pārējās dalībvalstis esot izveidojušas notikumu sarakstus, kuros ir ierakstītas tikai spēles, kas atbilst Pasaules kausa
izcīņas “galvenajām” spēlēm, un kurus Komisija esot apstiprinājusi. Šis apstāklis liecinot, ka Pasaules kausa izcīņu var arī
neuzskatīt par nedalāmu notikumu.

FIFA
apgalvo, ka, ja pretēji tās izvirzītajiem argumentiem direktīvas 3.a panta 1. punkts būtu jāsaprot tādējādi, ka Pasaules
kausa izcīņa kopumā ir jāuzskata par sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvēruma formulējuma
dēļ, būtu jāuzskata, ka prasības pieteikumā netieši un katrā ziņā replikā ir bijusi izvirzīta EKL 241. pantā paredzētā iebilde
par šīs tiesību normas nepiemērojamību. Saistībā ar šo iebildi
FIFA
izvirza vairākus argumentus, kuru mērķis, pēc tās domām, ir apliecināt, ka nekas neliek uzskatīt Pasaules kausa izcīņu kopumā
par vienu sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu.
Komisija ar personu, kas iestājušās lietā, atbalstu apstrīd šīs otrā pamata daļas pamatotību un uzsver, ka
FIFA
nevar pamatoti izvirzīt EKL 241. pantā paredzēto iebildi jautājumā par Direktīvu 97/36.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka, nosakot, ka dalībvalstīm ir jānosaka sabiedrībai īpaši svarīgi notikumi Direktīvas 97/36 preambulas
21. apsvērumā minētajā izpratnē, Direktīvas 89/552 3.a pantā dalībvalstīm šajā ziņā ir piešķirta liela rīcības brīvība.
Otrkārt, lai arī Direktīvas 89/552 3.a pantā netiek saskaņoti konkrēti notikumi, kurus dalībvalstis varētu uzskatīt par tās
sabiedrībai īpaši svarīgiem (skat. šī sprieduma 55. un 56. punktu), tā kā Pasaules kausa izcīņa ir minēta Direktīvas 97/36
preambulas 18. apsvērumā, šo sacensību spēļu ierakstīšanu notikumu sarakstā Komisija nevar uzskatīt par esošu pretrunā Kopienu
tiesībām tāpēc, ka attiecīgā dalībvalsts tai nav paziņojusi īpašus iemeslus, kas pamato to īpašo svarīgumu sabiedrībai (skat.
šī sprieduma 57. punktu). Tomēr iespējamu Komisijas secinājumu, ka visa Pasaules kausa izcīņas ierakstīšana kādas dalībvalsts
sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā ir saderīga ar Kopienu tiesībām tāpēc, ka šīs sacensības pēc to raksturiezīmēm
var pamatoti uzskatīt par vienu notikumu, var apstrīdēt, pamatojoties uz konkrētiem pierādījumiem, kas liecina, ka “parastās”
spēles nav tik svarīgas šīs dalībvalsts sabiedrībai.
Proti, kā izklāstīts šī sprieduma 55. un 56. punktā, ne Direktīvas 97/36 preambulas 18. apsvērumā, ne Direktīvas 89/552 3.a pantā
nav iztirzāts jautājums par to, vai Pasaules kausa izcīņu var pamatoti visā pilnībā iekļaut sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu
sarakstā, neņemot vērā interesi, kādu attiecīgajā dalībvalstī izraisa tā spēles, tostarp “parastās” spēles.
Tādēļ spriest par Direktīvas 97/36 likumību saistībā ar visas Pasaules kausa izcīņas, nevis tikai tā “galveno” spēļu kvalificēšanu
par sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu (skat. šī sprieduma 110. punktu) ir bezjēdzīgi, jo tās preambulas 18. apsvērumā šis
jautājums nav iztirzāts. Tādējādi par jautājumu, vai
FIFA
šajā ziņā replikā pamatoti varēja izvirzīt iebildi saskaņā ar EKL 241. pantu un vai šāda iebilde ir jāuzskata par netieši
izvirzītu prasības pieteikuma stadijā, nav jālemj.
Treškārt, kā ir paskaidrots šī sprieduma 69. un 70. punktā, Pasaules kausa izcīņu drīzāk ir pamats uzskatīt par vienu notikumu,
nevis atsevišķu “galvenajās” un “parastajās” spēlēs iedalāmu notikumu virkni, tāpēc ministra rīcība nav patvaļīga, bet gan
ietilpst viņa rīcības brīvības robežās.
“Parasto” spēļu svarīgums turklāt izriet arī no tā vien, ka tās ir daļa no šīm sacensībām, tāpat kā tas ir gadījumā ar citiem
sporta veidiem, parasti niecīgā interese par kuriem pieaug, kad tie tiek praktizēti Olimpiskajās spēlēs.
No tā izriet, ka, neapstrīdēdama viedokli, ka Pasaules kausa izcīņas svarīguma novērtējumam Apvienotās Karalistes sabiedrībā
“galvenās” spēles nav jānošķir no “parastajām”, bet šīs sacensības jāvērtē kopumā, nevis kā atsevišķu notikumu virkne (apstrīdētā
lēmuma 6. un 18. apsvērums, skat. šī sprieduma 18. punktu), Komisija nav pieļāvusi kļūdu.
Apstrīdētā lēmuma 6. un 18. apsvērumā izklāstīto vērtējumu
FIFA
par šo jautājumu šajā pamatā izvirzītie argumenti neietekmē.
Proti, apstāklis, ka tikai 2,8 % personu, kas nav futbola līdzjutēji un kas ir nepārtraukti skatījušās vismaz 30 minūtes visas
2006. gada Pasaules kausa izcīņas “parastās” spēles (skat. šī sprieduma 102. punktu) nav izšķirošs, jo nebūt ne visām “parastajām”
spēlēm ir noteikti jābūt īpaši svarīgām Apvienotās Karalistes sabiedrībai, lai visu Pasaules kausa izcīņu pamatoti varētu
ierakstīt šādu šīs dalībvalsts notikumu sarakstā. Gluži pretēji, pietiek ar to vien, ka šī sprieduma 70. punktā aprakstītā
raksturiezīme attiecas uz vairākām “parastajām” spēlēm, kuru skaits un dalībnieki nav precizējami saraksta veidošanas vai
pārraides tiesību iegādes brīdī, lai pamatotu, ka spēles saistībā ar to nozīmīgumu sabiedrībai netiek iedalītas “galvenajās”
un “parastajās” spēlēs. No tā izriet, ka šajā pētījumā izmantoto aptauju mērķiem izmantotais kritērijs ir bijis pārāk ierobežots
un tādējādi nepiemērots gan Pasaules kausa izcīņas struktūrai, gan raksturīgajām īpašībām, kādām šīm sacensībām ir jāatbilst,
lai tās kopumā varētu kvalificēt par sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu.
Šis konstatējums padara nederīgu arī
FIFA
argumentu, ka vairākas 1994., 1998. un 2002. gada Pasaules kausa izcīņu “parastās” spēles netika pārraidītas tiešraidē vai
ka tās translēja radio raidorganizācijas, kas ietilpst
Broadcasting Act 1996
98. panta otrajā kategorijā (skat. šī sprieduma 10. punktu). Turklāt pretēji
FIFA
apgalvotajam apstrīdētā lēmuma 18. apsvērums (skat. šī sprieduma 18. punktu) attiecas nevis uz spēlēm, kuras vienmēr pārraida
tiešraidē, bet gan uz spēlēm, kuras vienmēr pārraida bezmaksas televīzijas kanālos, un tas atbilst šī paša lēmuma 5. apsvērumā
minētajam ceturtajam kritērijam.
Nevar piekrist arī argumentiem, kas pamatoti ar 1994., 1998., 2002. un 2006. gada Pasaules kausa izcīņu “parasto” spēļu skatītāju
skaitu (skat. šī sprieduma 105. punktu).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka pretēji
FIFA
apgalvotajam “parasto” spēļu skatītāju skaits salīdzinājumā ar “galvenajām” spēlēm neliecina par to, ka pirmās nav piesaistījušas
ievērojamu skaitu televīzijas skatītāju. Proti, saskaņā ar
FIFA
iesniegto statistiku “parastās spēles” ir piesaistījušas vidēji 60 % no skatītājiem, kuri skatījušies “galvenās” spēles 1994. gada
Pasaules kausa izcīņas gadījumā, un attiecīgi 1998., 2002. un 2006. gada Pasaules kausa izcīņu gadījumā šī procentuālā attiecība
ir 43, 30 un 33 %. Lai gan šie skaitļi tiešām ir mazāki par tiem, kas attiecas uz “galvenajām” spēlēm, “parasto” spēļu ietveršanai
valsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā nav vajadzīgs, lai tās piesaistītu tādu pašu skaitu televīzijas skatītāju
kā “galvenās” spēles. Šajā lietā šos skaitļus nevar uzskatīt par norādošiem uz televīzijas skatītāju skaitu, kādu parasti
Apvienotajā Karalistē piesaista spēles, kas nenotiek saistībā ar lielām starptautiska mēroga futbola sacensībām, kurās sacenšas
nacionālās izlases un kurās turklāt nepiedalās šīs dalībvalsts izlase.
Šo vērtējumu apliecina vairāki aspekti, uz kuriem norādīts Apvienotās Karalistes 1999. gada 24. marta paziņojumā Komisijai,
kura saturs ir ietverts prasības pieteikumam pievienotajā dokumentā ar nosaukumu “1998. gada 23. decembra vēstules Komisijai
projekts”. Tādējādi šī dokumenta E pielikumā ir ietverta 1998. gada Pasaules kausa izcīņas skatītāju skaita analīze. No šīs
analīzes izriet, ka “parastā” spēle starp Nīderlandi un Dienvidslāviju, no kuras iznākuma bija atkarīgs, kurš būs Anglijas
komandas pretinieks gadījumā, ja tā pieveiks Argentīnu, piesaistīja aptuveni 10,55 miljonus televīzijas skatītāju, bet šis
skaitlis ir labots uz 10,605 miljoniem citā prasības pieteikumam pievienotā dokumentā ar nosaukumu “Dati par tiešraides skatītājiem
Apvienotajā Karalistē” (turpmāk tekstā – “analītiskie dati par skatītājiem”). Savukārt “parastās” spēles starp, pirmkārt,
Brazīliju un Čīli un, otrkārt, Nigēriju un Dāniju piesaistīja attiecīgi 10,63 un 10,32 miljonus televīzijas skatītāju, un
šie skaitļi atbilst analītiskajiem datiem par skatītājiem, lai gan neviena no šīm spēlēm nebija saistīta ar kādu Apvienotās
Karalistes nacionālās izlases virzību. Turklāt Kamerūnas nacionālā izlase saskaņā ar abiem šiem dokumentiem vidēji piesaistīja
aptuveni 9,18 miljonus televīzijas skatītāju abās spēlēs, kas tika pārraidītas tiešraidē 1998. gada Pasaules kausa izcīņā
attiecīgi pret Austriju un Itāliju, bet spēles, pirmkārt, starp Amerikas Savienotajām Valstīm un Irānu un, otrkārt, starp
Spāniju un Bulgāriju piesaistīja attiecīgi 7,94 un 7,91 miljonu televīzijas skatītāju. Visbeidzot, saskaņā ar abiem šiem dokumentiem
Jamaikas valsts izlase vidēji piesaistīja 7,89 miljonus televīzijas skatītāju divās spēlēs attiecīgi pret Horvātiju un Argentīnu,
no kurām pirmā piesaistīja 10,234 miljonus televīzijas skatītāju.
Jāpiebilst, ka saskaņā ar šo pašu Apvienotās Karalistes iestāžu paziņojumu 1998. gada
Football Association Cup
(nacionālā futbola kausa izcīņa) fināls piesaistīja 7,81 miljonu televīzijas skatītāju, kas, ņemot vērā iepriekšējā punktā
norādīto skatītāju skaitu, apliecina Pasaules kausa izcīņas “parasto” spēļu iemantoto nozīmīgumu.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka saskaņā ar analītiskajiem datiem par skatītājiem sešpadsmit no 1994. gada Pasaules kausa izcīņas
“parastajām” spēlēm piesaistīja no 7,196 līdz 11,625 miljoniem televīzijas skatītāju, bet astoņas piesaistīja no 5,669 līdz
6,926 miljoniem televīzijas skatītāju. Saistībā ar 1998. gada Pasaules kausa izcīņu no šī paša dokumenta izriet, ka divdesmit
viena no “parastajām” spēlēm piesaistīja no 7,161 līdz 10,632 miljoniem televīzijas skatītāju un trīspadsmit piesaistīja no
5,254 līdz 6,761 miljonam televīzijas skatītāju. Attiecībā uz 2002. gada Pasaules kausa izcīņu analītiskie dati par skatītājiem
norāda, ka divdesmit četras “parastās” spēles piesaistīja no 3,073 līdz 5,317 miljoniem televīzijas skatītāju. 2006. gada
Pasaules kausa izcīņas analītiskie dati par skatītājiem norāda, ka vienpadsmit “parastās” spēles piesaistīja no 7,058 līdz
9,645 miljoniem televīzijas skatītāju, bet piecpadsmit tādas pašas kategorijas spēles piesaistīja no 5 līdz 6,692 miljoniem
televīzijas skatītāju.
Šie skaitļi gan absolūtā izteiksmē, gan salīdzinājumā ar 1998. gada
Football Association Cup
fināla skatītāju skaitu apliecina, ka “parastās” spēles Apvienotajā Karalistē piesaista ārkārtīgi plašu skatītāju loku, kas
nav izskaidrojams nekā citādi kā vienīgi ar šo spēļu iekļaušanu Pasaules kausa izcīņas kalendārā. Šis skatītāju skaits tātad
apliecina šī sprieduma 69., 70. un 117. punktā izdarīto vērtējumu un apstiprina apstrīdētā lēmuma 18. apsvērumā izklāstīto
viedokli, ka Pasaules kausa izcīņas spēles, tostarp “parastās”, vienmēr ir piesaistījušas daudzus televīzijas skatītājus.
Šo analīzi nevar apstrīdēt ar
FIFA
norādi uz atsevišķu “parasto” spēļu it kā ļoti nelielo skatītāju skaitu (skat. šī sprieduma 106. punktu). Šajā ziņā jānorāda,
ka, ņemot vērā, ka sacensības norisinājās Amerikas Savienotajās Valstīs, visas deviņas 1994. gada Pasaules kausa izcīņas spēles,
kas tika pārraidītas tiešraidē un piesaistīja vismaz 3 miljonus skatītāju, sākās pusvienos naktī (vidējais laiks pēc Griničas
meridiāna). Laika nobīde tāpat izskaidro novēroto dažu 2002. gadā Dienvidkorejā un Japānā notikušo Pasaules kausa izcīņas
spēļu skatītāju skaitu. Tādējādi no
FIFA
minētajām divdesmit trīs “parastajām” spēlēm, kas piesaistīja 3 miljonus skatītāju, četrpadsmit sākās laikā no plkst. 6.15
līdz 7.15 GMT un deviņas – laikā no plkst. 8.25 līdz 12.15. To, ka šīs parādības 1994. un 2002. gada sacensībās iemesls ir
nobīde laikā kopā ar attiecīgo spēļu norises laiku, apliecina ievērojami lielāks skatītāju skaits tādu “parasto” spēļu gadījumā,
kas netika pārraidītas pārāk agri no rīta vai darba laikā, nekā to spēļu gadījumā, kuras ir aprakstītas šī sprieduma 126. punktā.
Turklāt saskaņā ar lietā T‑385/07, ar kuru šī lieta ir apvienota mutvārdu procesā, atbildei uz repliku pievienoto paziņojumu
presei (skat. šī sprieduma 24. punktu)
FIFA
pati apliecina, kāda nozīme ir nobīdei laikā, kura nosaka spēles norises laiku katrā valstī, šo apstākli atzīstot par faktoru,
kas ir ietekmējis 2002. un 2006. gada Pasaules kausa izcīņu skatītāju skaitu Āzijā un Eiropā.
2002. gada Pasaules kausa izcīņas gadījumā visas
FIFA
minētās divpadsmit “parastās” spēles tika pārraidītas laikā no plkst. 13.30 līdz 16.30 GMT, proti, darba laikā. Jautājumā
par piecām 2006. gada Pasaules kausa izcīņas “parastajām” spēlēm, kas patiešām piesaistīja ļoti mazu skatītāju skaitu, pietiek
vien konstatēt, ka spēle starp Paragvaju un Trinidādu un Tobago norisinājās vienlaikus ar spēli starp Angliju un Zviedriju,
kura piesaistīja 18,464 miljonus skatītāju. Spēle starp Kostariku un Poliju sākās plkst. 14.28 un norisinājās vienlaikus ar
spēli starp Ekvadoru un Vāciju, kuru skatījās 2,725 miljoni televīzijas skatītāju. Spēle starp Irānu un Angolu sākās plkst. 14.30
un norisinājās vienlaikus ar spēli starp Portugāli un Meksiku, kuru vēroja 2,301 miljons televīzijas skatītāju. Spēle starp
Kotdivuāru un Serbiju un Melnkalni norisinājās vienlaikus ar spēli starp Nīderlandi un Argentīnu, kura piesaistīja 8,740 miljonus
televīzijas skatītāju, bet spēle starp Ukrainu un Tunisiju sākās plkst. 15.00 un norisinājās vienlaikus ar spēli starp Saūda
Arābiju un Spāniju, ko vēroja 1,872 miljoni televīzijas skatītāju. Šie apstākļi ir objektīvi iemesli, kas izskaidro, kāpēc
šo “parasto” spēļu skatītāju skaits atšķiras no parasti novērotā (skat. šī sprieduma 126. punktu).
Tāpēc “parasto” spēļu skatītāju skaits apstiprina, nevis atspēko šī sprieduma 118. punktā veikto vērtējumu.
Turklāt šī sprieduma 127. punktā izdarītais secinājums nav pretrunā Komisijas 2000. gada 10. maija Lēmuma 2000/400/EK par
[EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta Nr. IV/32.150 –
Eurovision
, OV L 151, 18. lpp.), uz kuru norāda
FIFA
(skat. šī sprieduma 103. punktu), 40. apsvērumā teiktajam. Saskaņā ar šo apsvērumu starptautiski notikumi principā valsts
sabiedrībai ir interesantāki par valsts notikumiem, ja tajos piedalās kāda valsts komanda vai čempions, bet starptautiskas
sacensības, kurās nepiedalās neviena valsts komanda vai čempions, parasti lielu interesi neizraisa. Taču lielā vairumā Pasaules
kausa izcīņu piedalās kāda Apvienotās Karalistes nacionālā izlase. Turklāt, pat ja izņēmuma gadījumā tas tā nav, šīs valsts
izlašu nepiedalīšanās parasti tiek konstatēta ne tikai pēc šīs dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu saraksta izveidošanas,
bet arī pēc televīzijas apraides tiesību nodošanas attiecībā uz attiecīgo gadu.
Jautājumā par argumentu, ka nav pienākuma pārraidīt “parastās” spēles (skat. šī sprieduma 108. punktu), pietiek vien norādīt,
ka izvēle nenoteikt televīzijas raidorganizācijām pienākumu pārraidīt kādu notikumu nekādi nenozīmē, ka šis notikums nav sabiedrībai
īpaši svarīgs notikums Direktīvas 89/552 3.a panta izpratnē, pat ja šādu pienākumu noteikšana ir viens no veidiem, kā valsts
likumdevējs parasti rīkojas. Proti, ievērojot samērīguma principu, iepriekš minētā panta mērķis ir novērst situāciju, ka ekskluzīvas
televīzijas apraides dēļ lielai dalībvalsts sabiedrības daļai nebūtu iespējas sekot līdzi zināmiem notikumiem brīvi pieejamā
televīzijā. Tātad tā mērķis nav netieši piespiest valstis, kas vēlas piešķirt šādu aizsardzību, kādam brīvi pieejamam televīzijas
apraides pakalpojumu sniedzējam noteikt pienākumu šos notikumus pārraidīt. Ja, lai kādu notikumu pamatoti varētu iekļaut sabiedrībai
īpaši svarīgu notikumu sarakstā, dalībvalstīm būtu kādam brīvi pieejamam televīzijas apraides pakalpojumu sniedzējam jānosaka
pienākums to pārraidīt, attiecīgā tiesību norma radītu tās mērķi pārsniedzošas sekas.
Tas, ka Apvienotā Karaliste attiecībā uz citiem notikumiem, piemēram, Pasaules kausa izcīņu kriketā, ir rīkojusies citādi,
vai tas, ka citas dalībvalstis savos sarakstos galvenokārt ir ierakstījušas Pasaules kausa izcīņas “galvenās” spēles, neietekmē
iepriekš minēto vērtējumu, kas ir ļāvis Pasaules kausa izcīņu kopumā pamatoti uzskatīt par šīs dalībvalsts sabiedrībai īpaši
svarīgu notikumu. Proti, tā kā Direktīvas 89/552 3.a pantā nav saskaņots, konkrēti kādus notikumus dalībvalstis var uzskatīt
par sabiedrībai īpaši svarīgiem (skat. šī sprieduma 55. punktu), minētajai tiesību normai var atbilst dažādi risinājumi, ar
kādiem Pasaules kausa izcīņas spēles tiek ierakstītas valsts sarakstā.
Ņemot vērā, ka
FIFA
argumenti par to, ka, apstiprinādama ministra vērtējumu, ka visa Pasaules kausa izcīņa ir Apvienotās Karalistes sabiedrībai
īpaši svarīgs notikums, Komisija esot pieļāvusi kļūdas, ir noraidāmi, ir jānoraida šī pamata otrā daļa, kā arī viss pamats
kopumā.

Par trešo pamatu – FIFA tiesību uz īpašumu aizskārumu
Lietas dalībnieku argumenti

FIFA
norāda, ka tiesības uz īpašumu ir nodrošinātas Kopienu tiesību sistēmā kā to vispārīgais princips. Šo tiesību izmantošanu
ar vispārīgām interesēm atbilstošiem mērķiem var ierobežot ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi nav pārmērīgi un nekaitē šo
tiesību būtībai. Intelektuālā īpašuma tiesību ekskluzīva izmantošana, izmantojot vai piešķirot licences, esot šādu tiesību
būtība.
Taču tiktāl, ciktāl ar apstrīdēto lēmumu ir apstiprināta Pasaules kausa izcīņas “parasto” spēļu ierakstīšana Apvienotās Karalistes
sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā, lai gan šīs spēles šādi nevar kvalificēt, ar to tiekot pieļauta ne tikai
FIFA
tiesību izmantot savu īpašumu ierobežošana, bet arī to iznīcināšana pašā būtībā neatkarīgi no ietekmes uz raidorganizācijām.
Proti, ar aizliegumu piešķirt ekskluzīvu licenci jebkuras Pasaules kausa izcīņas spēles raidīšanai tiešraidē Apvienotajā Karalistē
tiekot patvaļīgi liegta
FIFA
tiesību uz īpašumu būtība.
Nekāds vispārējo interešu mērķis nepamatojot tik kardinālu un nesamērīgu šo tiesību uz īpašumu aizskārumu, jo tikai “galveno”
spēļu ierakstīšana sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā esot atbilstoša un pilnībā pietiekama, lai nodrošinātu plašai
sabiedrībai iespēju sekot šiem notikumiem. Šajā ziņā
FIFA
piebilst, ka ekskluzīvu tiesību piešķiršanai un iegūšanai sporta pasākumu pārraidei ir izšķiroša nozīme un ka tāda ir iedibinātā
komercprakse, ko par tādu ir atzinusi pati Komisija. Proti, ekskluzivitāte ievērojami palielinot tiesību vērtību, tādējādi
atļaujot
FIFA
sasniegt tās statūtos noteiktos mērķus, bet, aizliedzot to piešķiršanu ekskluzīvā kārtā, tiekot ietekmēta to būtība.
Komisija tātad esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, apstrīdētajā lēmumā uzskatīdama, ka Apvienotās Karalistes pasākumi
šķiet samērīgi ar mērķi nodrošināt plašu sabiedrības pieeju īpaši svarīgu notikumu televīzijas apraidei.
Komisija ar personu, kas iestājušās lietā, atbalstu apstrīd šī pamata pamatotību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina – starp pusēm nav strīda par to, ka
FIFA
ir Pasaules kausa izcīņas organizatore Direktīvas 97/36 preambulas 21. apsvēruma izpratnē, tāpēc visām personām, kas vēlas
izmantot šī notikuma televīzijas apraides tiesības, tās ir jāiegādājas no tās vai no kādas citas no tās šīs tiesības ieguvušas
personas.
Tādējādi tiktāl, ciktāl šo tiesību vērtību var ietekmēt apstrīdētā lēmuma radītās juridiskās sekas (skat. šī sprieduma 33.–37. punktu),
tiek ietekmētas arī
FIFA
tiesības uz īpašumu.
Turklāt no judikatūras izriet, ka, ja dalībvalsts atsaucas uz tādām tiesību normām kā EKL 46. un 55. pants, lai pamatotu tiesisko
regulējumu, kas var radīt šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvībai vai brīvībai veikt uzņēmējdarbību, šis Kopienu tiesībās
paredzētais pamatojums ir jāinterpretē, ņemot vērā vispārējos tiesību principus, tostarp pamattiesības. Tādējādi attiecīgajam
valsts tiesiskajam regulējumam šajās tiesību normās paredzētos izņēmumus var piemērot tikai tad, ja tas atbilst pamattiesībām,
kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesas (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑260/89
ERT
,
Recueil
, I‑2925. lpp., 43. punkts). Tāpat nevar akceptēt, ka tādām pamattiesībām kā tiesības uz īpašumu neatbilstošam valsts pasākumam
(šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 10. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑20/00 un C‑64/00
Booker Aquaculture
un
Hydro Seafood
,
Recueil
, I‑7411. lpp., 67. punkts) varētu piemērot izņēmumus, kas ir atzīti tāpēc, ka tas atbilst tādiem primāriem vispārējo interešu
apsvērumiem kā plašas sabiedrības iespēja televīzijā sekot līdzi sabiedrībai īpaši svarīgiem notikumiem.
Tomēr pamattiesību uz īpašumu aizsardzības princips Kopienu tiesībās ir nevis absolūta prerogatīva, bet gan ir jāvērtē saistībā
ar to funkciju sabiedrībā. Tādēļ tiesību uz īpašumu izmantošanai var piemērot ierobežojumus ar nosacījumu, ka tie patiešām
atbilst vispārējo interešu mērķiem un salīdzinājumā ar sasniedzamo mērķi nerada nesamērīgu un nepieļaujamu iejaukšanos, kas
apdraudētu šādu garantēto tiesību pašu būtību (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑347/03
Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia
un
ERSA
, Krājums, I‑3785. lpp., 119. punkts, un 2005. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑154/04 un C‑155/04
Alliance for Natural Health
u.c., Krājums, I‑6451. lpp., 126. punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šī sprieduma 116.–134. punktā norādīto iemeslu dēļ un pretēji
FIFA
apgalvotajam Pasaules kausa izcīņu var pamatoti uzskatīt par Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu, jo
“parasto” spēļu skatītāju skaits apstiprina, nevis atspēko apstrīdētā lēmuma 6. un 18. apsvērumā veikto vērtējumu. Šajā kontekstā
apstāklis, ka Pasaules kausa izcīņa ir viens notikums, nozīmē, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka visu tā spēļu
ierakstīšana Apvienotās Karalistes sarakstā ir samērīgs pasākums.
Tātad ir jākonstatē, ka iebildums par to, ka “parasto” spēļu ierakstīšana Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu
notikumu sarakstā ir nesamērīga un nepieļaujama iejaukšanās
FIFA
tiesībās uz īpašumu tāpēc, ka šīs spēles nav šādi notikumi, ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu.
Turklāt, lai gan attiecīgie tiesību akti var ietekmēt maksu, ko
FIFA
saņems par Pasaules kausa izcīņas apraides tiesību Apvienotajā Karalistē piešķiršanu, tie neatņem šo tiesību komerciālo vērtību,
jo, pirmkārt, tie neuzliek
FIFA
pienākumu tās piešķirt ar jebkādiem nosacījumiem un, otrkārt, no slepenas un negodīgas rīcības no šo tiesību ieguvēju puses
FIFA
ir pasargāta gan Kopienu, gan valsts konkurences tiesībās. No tā izriet, ka, secinādama, ka Apvienotās Karalistes pasākumi
ir samērīgi, Komisija nav pieļāvusi kļūdu.
Trešais pamats tātad ir noraidāms.

Par ceturto un sesto pamatu – Līguma tiesību normu par pakalpojumu sniegšanas brīvību un tiesībām veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmajā no šiem pamatiem, kas ir jāizskata kopā,
FIFA
uzsver, ka apstrīdētais lēmums ierobežojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, jo, pirmkārt, tā rezultātā tiekot liegts pārdot
ekskluzīvas visu Pasaules kausa izcīņas spēļu apraides tiesības raidorganizācijām, kas ietilpst Apvienotās Karalistes tiesību
aktos noteiktajā otrajā kategorijā (skat. šī sprieduma 10. punktu), un, otrkārt, citās dalībvalstīs dibinātas šīs kategorijas
raidorganizācijas nevarot ekskluzīvi pārraidīt Pasaules kausa izcīņas spēles šajā dalībvalstī. Liedzot iespēju ekskluzīvi
iegādāties šāda veida apraides tiesības Apvienotajā Karalistē, citu dalībvalstu kompetencē esošās raidorganizācijas zaudējot
jebkādu interesi tās iegādāties, tādējādi tām liedzot šajā dalībvalstī pārraidīt kādu Pasaules kausa izcīņas spēli vispār.
Proti, ekskluzivitāte esot bijusi būtiska raidorganizācijām, kas vēlas padarīt savus pakalpojumus novatoriskākus vai tos īpaši
izvērst citās dalībvalstīs, nevis dalībvalstī, kurā tās ir dibinātas.
Šajā ziņā, pat ja pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus var pamatot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, šajā
sakarā veiktajiem valsts pasākumiem esot jābūt vajadzīgiem, piemērotiem un samērīgiem. Komisija, kurai šajā lietā esot pienākums
pierādīt, ka šie nosacījumi ir izpildīti, ir jāveic pamatīga pārbaude un jāpierāda, ka tā ir ieguvusi pierādījumus tam.
Taču šie ierobežojumi, kas turklāt ir atzīti apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā, esot ļoti nesamērīgi un nepiemēroti, un tos
esot bijis iespējams novērst vai atvieglot, ierakstot Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā tikai
tās Pasaules kausa izcīņas spēles, kurām ir šāds nozīmīgums, proti, “galvenās” spēles. Šis pieņēmums atbilstot
FIFA
nostādnēm – tā pati uzstāj uz pirmās spēles, pusfinālu, fināla un “galvenajās” spēlēs ietilpstošo valsts izlases spēļu translēšanu
bezmaksas kanālos, kamēr pārējās spēles var pārraidīt maksas kanālos.
FIFA
piebilst, ka katra notikuma ierakstīšanas Apvienotās Karalistes sarakstā samērīgums vai nesamērīgums ir jāizvērtē dažādi
un ka tā faktiski ietver tādu lēmumu kopumu, no kuriem katrs attiecas uz konkrētu notikumu.
Atbildot uz Apvienotās Karalistes argumentiem, kas ir pamatoti ar
Office of Communications
pilnvarām atļaut ekskluzīvu translēšanu tiešraidē,
FIFA
uzsver, ka kritērijiem neatbilstošās raidorganizācijas nebūs ieinteresētas iegādāties apraides tiesības, ja netiks garantēta
ekskluzivitāte.
Pamatā par tiesību veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu
FIFA
norāda, ka, tā kā EKL 66. pants ir viens no Direktīvas 97/36 juridiskajiem pamatiem un valsts pasākumiem, kas veikti saskaņā
ar Direktīvas 89/552 3.a pantu, ir jāatbilst visām Kopienu tiesību normām, valsts pasākumiem ir jābūt saderīgiem tostarp ar
EK līguma pantiem par tiesībām veikt uzņēmējdarbību. Saskaņā ar
FIFA
teikto apstrīdētajā lēmumā apstiprinātais Apvienotās Karalistes saraksts liedzot raidorganizācijām, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību
šajā dalībvalstī un vēlas šajā nolūkā piedāvāt maksas televīzijas pakalpojumus, iegādāties ekskluzīvas tiesības pārraidīt
Pasaules kausa izcīņas spēles.
Taču, lai gan tiešām valsts pasākumus, kas ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un ir piemērojami visām personām un uzņēmumiem,
kas veic uzņēmējdarbību uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, var attaisnot, ja tie atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem,
vēl ir vajadzīgs, lai tie būtu piemēroti tiem izvirzītā mērķa sasniegšanas nodrošināšanai un nepārsniegtu tā sasniegšanai
vajadzīgo.
Ņemot vērā, ka ekskluzīvas sporta pasākumu apraides tiesības ir svarīgs līdzeklis tiesību veikt uzņēmējdarbību īstenošanai
tiem, kas ir jaunienācēji Apvienotās Karalistes tirgū, apstāklis, ka potenciālam jaunienācējam nav iespēju ekskluzīvi pārraidīt
Pasaules kausa izcīņas spēles, esot tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojums. Tātad, neatzīdama šo apstākli, Komisija apstrīdētajā
lēmumā esot pieļāvusi kļūdu.
Komisija ar personu, kas iestājušās lietā, atbalstu apstrīd
FIFA
šajos pamatos izvirzīto argumentu pamatotību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Nav apstrīdēts, ka ar apstrīdēto lēmumu, kā turklāt ir atzīts apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumā, saskaņā ar Direktīvas 89/552
3.a pantu izveidotā savstarpējās atzīšanas mehānisma dēļ tiek ierobežota EKL 49. pantā iedibinātā pakalpojumu sniegšanas brīvība
kopējā tirgū.
Turklāt, kā apgalvo
FIFA
, Apvienotās Karalistes pasākumi citās dalībvalstīs dibinātām raidorganizācijām var radīt faktiskā un juridiskā ziņā neizdevīgāku
situāciju nekā šajā dalībvalstī dibinātajām raidorganizācijām. Šajā ziņā, lai gan šī sprieduma 10.–13. punktā aprakstītie
tiesību akti ir vienādi piemērojami abu Apvienotās Karalistes tiesību aktos paredzēto kategoriju raidorganizācijām, šajos
apstākļos ir mazāk iespējams, ka neviena pirmās kategorijas raidorganizācija, kas, visticamāk, būs dibināta šajā dalībvalstī,
nebūs ieinteresēta pārraidīt Pasaules kausa izcīņu, tādējādi dodot iespēju konkurentiem, kas vēlas uzsākt uzņēmējdarbību šajā
dalībvalstī, iegūt
Office of Communications
atļauju pārraidīt minēto notikumu gandrīz ekskluzīvi, nekā pretējais. No tā izriet, ka Apvienotās Karalistes pasākumi tiešām
rada šķēršļus EKL 43. pantā iedibinātajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību.
Tomēr šos pakalpojumu sniegšanas brīvības un brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus var pamatot, jo ar tiem ir paredzēts
aizsargāt tiesības uz informāciju un nodrošināt sabiedrībai plašu piekļuvi sabiedrībai īpaši svarīgu valsts vai cita mēroga
pasākumu televīzijas pārraidēm saskaņā ar papildu nosacījumiem, ka tie var nodrošināt tiem izvirzītā mērķa sasniegšanu un
nepārsniedz tā sasniegšanai vajadzīgo (skat. šī sprieduma 48.–54. punktu).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka
FIFA
apstrīd apstrīdētā lēmuma likumību no Līguma noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību viedokļa tiktāl, ciktāl Komisija
ir apstiprinājusi “parasto” spēļu iekļaušanu Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā. Pēc
FIFA
domām, šīs spēles neatbilstot šai kvalifikācijai, tāpēc pakalpojumu sniegšanas brīvības un brīvības veikt uzņēmējdarbību
ierobežojums esot nesamērīgs.
Jānorāda, ka šajā
FIFA
argumentā tiek jaukti, pirmkārt, notikuma īpašs svarīgums sabiedrībai, kas ir pirmais no izpildāmajiem nosacījumiem un primārs
vispārējo interešu apsvērums, kas pamato Līgumā garantētas pamatbrīvības ierobežojumu (skat. šī sprieduma 48.–53. punktu),
un, otrkārt, attiecīgā ierobežojuma samērīgums, kas ir otrais no nosacījumiem, kuram ir jāatbilst šādu brīvību ierobežojošajiem
valsts tiesību aktiem, lai tie būtu saderīgi ar Kopienu tiesībām (skat. šī sprieduma 54. punktu).
Šajos apstākļos ir jāuzsver no šī sprieduma 116.–134. punkta izrietošais, ka pretēji
FIFA
ceturtajā pamatā apgalvotajam Pasaules kausa izcīņu var pamatoti uzskatīt par vienu Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši
svarīgu notikumu, jo “parasto” spēļu skatītāju skaits apstiprina, nevis atspēko apstrīdētā lēmuma 6. un 18. apsvērumā veikto
vērtējumu. Tātad ir jākonstatē, ka iebildums par to, ka attiecīgās spēles nav īpaši svarīgas sabiedrībai un tāpēc Apvienotās
Karalistes pasākumi esot nesamērīgi, katrā ziņā ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu. Tādēļ šis iebildums neatspēko Komisijas
secinājumu, ka visu Pasaules kausa izcīņas spēļu ierakstīšana Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā,
ņemot vērā, ka šīs sacensības ir viens pasākums, ir piemērota un samērīga.
Tādi paši apsvērumi attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību. Proti, lai gan savos argumentos par sesto pamatu
FIFA
nav tieši norādījusi, vai tā apstrīd Komisijas apstrīdētajā lēmumā ieņemtās nostājas par Apvienotās Karalistes saraksta saderību
ar Kopienu tiesībām pamatotību tikai tiktāl, ciktāl Komisija ir apstiprinājusi “parasto” spēļu ierakstīšanu tajā, no tās prasības
pieteikuma, kā arī tās atbildes uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu (skat. šī sprieduma 68. punktu) izriet, ka tas tā
ir.
Taču šī sprieduma 161. punktā izklāstīto apsvērumu dēļ argumentiem par Līgumā paredzēto tiesību normu brīvības veikt uzņēmējdarbību
jomā pārkāpumu nevar piekrist.
Tādējādi ceturtais un sestais pamats ir noraidāmi.

Par piekto pamatu – Līguma tiesību normu konkurences jomā pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

FIFA
uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā nav neviena vērtējuma jautājumā par konkurences izkropļošanu, ko ir radījusi visu Pasaules
kausa izcīņas spēļu ierakstīšana Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā. Taču šāda izkropļošana
esot radusies, tāpēc ka esot samazinājies uz Pasaules kausa izcīņas televīzijas apraides tiesībām Apvienotajā Karalistē pretendējošo
raidorganizāciju skaits, kas ietekmējot
FIFA
kā šī pasākuma organizatores ienākumus. Turklāt apstrīdētajā lēmumā neesot identificētas ne preces, ne tirgi, uz kuriem attiecas
apstrīdētā lēmuma 20. un 21. apsvērumā izdarītais vērtējums (skat. šī sprieduma 18. punktu). Tomēr konkrēto tirgu definīcija
esot obligāti nepieciešama konkurences situācijas analīzei, vēl jo vairāk tāpēc, ka Apvienotās Karalistes saraksts attiecas
uz četrām dažādām futbola sacensībām.

FIFA
apgalvo, ka pirmajā Apvienotās Karalistes tiesību aktos noteiktajā kategorijā ietilpstošo raidorganizāciju definīcija apzināti
ir sagatavota tā, lai ļautu tikai šīs dalībvalsts vecākajām raidorganizācijām izpildīt paredzētos nosacījumus un tādējādi
iegūt ekskluzīvas tiesības pārraidīt Pasaules kausa izcīņas spēles tiešraidē. Šīs tiesības praksē vienmēr kopš 1966. gada
esot kopīgi ieguvušas divas raidorganizācijas –
BBC
un
ITV
, tāpēc, pirmkārt, neesot pastāvējusi nekāda konkurence tiesību pārraidīt Pasaules kausa izcīņas spēles Apvienotajā Karalistē
iegādē un, otrkārt,
BBC
un
ITV
kopīgi esot atradušās dominējošā stāvoklī. Komisija tāpēc, apstrīdētā lēmuma 20. apsvērumā secinādama, ka Apvienotās Karalistes
pasākumi pieļauj reālu un potenciālu konkurenci šajā ziņā, esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā. Turklāt šo pasākumu dēļ tiekot
kropļoti reklāmas tirgus un tirgus sporta pasākumu pārraidei maksas kanālos.
Tādējādi Apvienotās Karalistes tiesību aktos esot piešķirtas speciālas tiesības
BBC
un
ITV
, bet šo tiesību piešķiršanas kritēriju objektivitāte šo vērtējumu neietekmē. Vienmēr kopīgi iegādādamās tiesības uz Pasaules
kausa izcīņu, šīs raidorganizācijas rīkojoties kā viena organizācija. Tādējādi saskaņā ar
FIFA
teikto tās kopīgi atrodoties dominējošā stāvoklī un, ņemot vērā attiecīgo tiesību piešķiršanu, varot to izmanot ļaunprātīgi.
FIFA
šajā ziņā norāda, ka, lai secinātu, ka dalībvalsts pārkāpj EKL 86. panta 1. punkta un 82. panta, skatot tos kopsakarā, noteikumus,
nav jākonstatē, ka šāda dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana faktiski ir notikusi, jo tam pietiek ar šādas ļaunprātīgas
izmantošanas iespēju. Apvienotās Karalistes pasākumi esot radījuši tādu tirgus struktūru, kas atļauj un veicina ļaunprātīgu
rīcību.
Turklāt
BBC
un
ITV
, ņemot vērā, ka tās neesot tiešraidē raidījušas 40 no 244 spēlēm pēdējās četrās Pasaules kausa izcīņas sacensībās, neesot
pilnībā izmantojušas tiesības, ko tās ir iegādājušās. Šādi rīkodamās, tās esot ierobežojušas raidījumu pārraidi, pārkāpjot
EKL 82. panta noteikumus. Tas, ka attiecīgās tiesības iegādājās šīs divas raidorganizācijas, esot arī ierobežojis tādu tirgu
kā maksas sporta kanālu tirgus un Pasaules kausa izcīņas televīzijas reklāmas tirgus attīstību, jo, tā kā svarīgajos laika
posmos visas apraides tiesības ir maksas kanāliem, tajos pastāvot lieli šķēršļi līdzvērtīga nozīmīguma sporta pasākumu apraides
tiesību iegūšanai.

FIFA
arī apgalvo, ka attiecīgo speciālo tiesību piešķiršana
BBC
un
ITV
kopā ar šīm abām raidorganizācijām saistošo vienošanos kopīgi iegādāties Pasaules kausa izcīņas apraides tiesības esot EKL
81. panta 1. punkta noteikumiem pretējs pasākums, ar kuru tie tiekot pārkāpti.
Komisija ar personu, kas iestājušās lietā, atbalstu apstrīd
FIFA
apgalvojumu pamatotību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jānorāda, ka
FIFA
saistībā ar šo pamatu izvirzītie argumenti ir analizējami kā divi iebildumi.
Pirmais iebildums ir par sekām, kas izriet no tā, ka, ņemot vērā, cik liela nozīme Apvienotās Karalistes tiesību aktos izveidotajā
otrajā kategorijā ietilpstošajām raidorganizācijām ir Pasaules kausa izcīņas spēļu ekskluzīvai pārraidei televīzijā, tās nav
ieinteresētas iegādāties neekskluzīvas apraides tiesības. Šī apstākļa dēļ saskaņā ar
FIFA
teikto konkurence tiek ierobežota vairākos tirgos, piemēram, minēto tiesību iegādes tirgos, reklāmas tirgos un tirgos sporta
pasākumu pārraidei maksas kanālos, tādēļ ka šajos tirgos darbojošos raidorganizāciju skaits samazinās. Šajā pašā ziņā
FIFA
Komisijai pārmet arī, ka tā nav noteikusi šos tirgus un nav izklāstījusi savu vērtējumu par šiem ierobežojumiem.
Šajā ziņā jānorāda, ka attiecīgās sekas netieši izriet no Apvienotās Karalistes pasākumu radītajiem pakalpojumu sniegšanas
brīvības ierobežojumiem. Taču, kā nospriests, vērtējot otro un ceturto pamatu, Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama,
ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi, kas izriet no visu Pasaules kausa izcīņas spēļu ierakstīšanas Apvienotās
Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstā, ir pamatoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem un nav ne
nepiemēroti, ne nesamērīgi. Ietekmi uz potenciālo konkurentu skaitu, kas nenovēršami rodas šo pakalpojumu sniegšanas brīvības
šķēršļu rezultātā, nevar uzskatīt par pretēju Līguma pantiem konkurences jomā. Šajos apstākļos Komisijai nebija sekas jāizvērtē
pamatīgāk, nekā tā to ir izdarījusi.
Otrais iebildums ir par it kā
BBC
un
ITV
piešķirtajām speciālajām tiesībām, kuras pieļauj vai padara iespējamu šīm raidorganizācijām esošā dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu
izmantošanu konkrētajā tirgū, proti, saskaņā ar
FIFA
teikto – Pasaules kausa izcīņas spēļu apraides tiesību tirgū.
Saskaņā ar EKL 86. panta 1. punktu, kas ir valsts pasākumiem piemērojamais konkurences noteikums (Tiesas 1999. gada 16. septembra
spriedums lietā C‑22/98
Becu
u.c.,
Recueil
, I‑5665. lpp., 31. punkts), dalībvalstīm patiešām ir aizliegts, nepārkāpjot EKL 12. un 81.–89. panta noteikumus, ar normatīvu
vai administratīvu pasākumu palīdzību publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kam tās ir piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības,
radīt tādas situācijas, kuras tiem nevarētu rasties pašiem, rīkojoties autonomi (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 13. decembra
spriedumu lietā C‑18/88
GB‑Inno‑BM
,
Recueil
, I‑5941. lpp., 20. punkts).
Šajā ziņā, lai gan tiešām speciālas vai ekskluzīvas tiesības šīs tiesību normas izpratnē tiek piešķirtas, kad dalībvalsts
piešķir aizsardzību ierobežotam skaitam uzņēmumu un šī aizsardzība var būtiski ietekmēt citu uzņēmumu spēju veikt attiecīgo
saimniecisko darbību tajā pašā teritorijā būtībā līdzvērtīgos apstākļos (Tiesas 2001. gada 25. oktobra spriedums lietā C‑475/99
Ambulanz Glöckner
,
Recueil
, I‑8089. lpp., 24. punkts), Apvienotās Karalistes tiesību aktos šāda aizsardzība attiecīgajām raidorganizācijām nav piešķirta.
Tādējādi šādas tiesības ir tad, ja valsts pārvaldes iestādes piešķir monopoltiesības (Tiesas 1998. gada 12. februāra spriedums
lietā C‑163/96
Raso
u.c.,
Recueil
, I‑533. lpp., 23. punkts), ja tās var apturēt konkurenta ienākšanu šo tiesību īpašnieka darbības vai blakus tirgū tādu iemeslu
dēļ, kas ir saistīti ar negatīvo ietekmi, ko šāda ienākšana tirgū radītu minētā īpašnieka darbības norisei un ienesīgumam
(iepriekš 176. punktā minētais spriedums lietā
Ambulanz Glöckner
, 7., 23. un 25. punkts) vai darba spēka vajadzībām (iepriekš 175. punktā minētais spriedums lietā
Becu
u.c., 23. punkts), vai ja īpašniekam ar tiesību aktu, kas uz to attiecas, palīdzību tiek dotas tiesības ietekmēt tā konkurentu
attiecīgās darbības izpildes nosacījumus atkarībā no savām interesēm vai sekas, kādas to darbībai ir šajā tirgū vai blakus
tirgū (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 19. marta spriedumu lietā C‑202/88 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑1223. lpp., 51. punkts; iepriekš 142. punktā minēto spriedumu lietā
ERT
, 37. punkts; iepriekš 175. punktā minēto spriedumu lietā
GB‑Inno‑BM
, 25. punkts, un 2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑49/07
MOTOE
, Krājums, I‑4863. lpp., 43. punkts).
Tomēr, nebūt neaizliedzot un nepilnvarojot
BBC
vai
ITV
aizliegt jebkurai raidorganizācijai iegādāties Pasaules kausa izcīņas spēļu apraides tiesības vai ietekmēt to apraides nosacījumus,
Apvienotās Karalistes tiesību aktos ir tikai novērsta iespēja tās pārraidīt ekskluzīvi šīs dalībvalsts teritorijā, nenošķirot
šajā ziņā abu kategoriju raidorganizācijas (skat. šī sprieduma 10. un 11. punktu). Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka
FIFA
kļūdaini apgalvo, ka
BBC
un
ITV
ir vienīgās raidorganizācijas, kurām ir atļauts iegādāties ekskluzīvas tiesības Pasaules kausa izcīņas apraidei Apvienotajā
Karalistē. Gluži pretēji, kā jau norādīts, vispirms
Broadcasting Act 1996
101. pantā noteiktais vienādi attiecas uz abu Apvienotās Karalistes tiesību aktos paredzēto kategoriju raidorganizācijām.
Turklāt šis aizliegums ir piemērojams vienlaikus ar
Broadcasting Act 1996
99. pantu, kurā par spēkā neesošiem ir atzīti visi līgumi par sarakstā iekļautu notikumu translēšanu tiktāl, ciktāl to mērķis
ir piešķirt ekskluzīvas tiesības, neņemot vērā, kas tā ir par raidorganizāciju.
No tā izriet, ka Apvienotās Karalistes tiesību aktos ir aizliegta visu raidorganizāciju ekskluzivitāte nevis tikai apraides
posmā, bet arī apraides līgumu noslēgšanas posmā, tāpēc neviena Apvienotās Karalistes jurisdikcijā esoša raidorganizācija
nevar likumīgi noslēgt līgumu par šīs dalībvalsts sarakstā iekļauta notikuma ekskluzīvu translēšanu. Šajos tiesību aktos savukārt
abu tajos paredzēto kategoriju raidorganizācijām ir vienādi atļauts izteikt piedāvājumus iegādāties neekskluzīvas tiesības
raidīt Pasaules kausa izcīņas spēles.
Šajos apstākļos tas, ka tikai tādas zināmas pirmās kategorijas raidorganizācijas kā
BBC
un
ITV
galu galā pēc
Office of Communications
atļaujas saņemšanas translē Pasaules kausa izcīņu Apvienotajā Karalistē, tāpēc ka to konkurenti ir ieinteresēti tikai ekskluzīvā
apraidē un tāpēc neiesniedz pieteikumus vajadzīgo tiesību iegādei (skat. šī sprieduma 13. punktu), nav pielīdzināms speciālu
vai ekskluzīvu tiesību piešķiršanai EKL 86. panta 1. punkta izpratnē. Šis apstāklis, pat pieņemot, ka tas būtu pierādīts,
izriet no svarīguma, kāds maksas kanālus izmantojošo raidorganizāciju uzņēmējdarbības modelī tiek piešķirts ekskluzivitātei,
nevis no kāda no Apvienotās Karalistes tiesību aktiem izrietoša aizlieguma, jo šo tiesību aktu noteikumi ir vienādi piemērojami
abu kategoriju raidorganizācijām. No tā izriet, ka Apvienotās Karalistes pasākumi paši par sevi neietekmē maksas kanālu izmantotāju
spēju saistībā ar Pasaules kausa izcīņas televīzijas apraides tiesību iegādi veikt savu darbību būtībā līdzīgos nosacījumos,
kādi attiecas uz
BBC
vai
ITV
.
Tādēļ piektais pamats ir noraidāms.

Par FIFA iesniegto pieteikumu veikt procesa organizatoriskos pasākumus
No
FIFA
ierosināto pamatu vērtējuma izriet, ka nav jāveic tās lūgtie procesa organizatoriskie pasākumi (skat. šī sprieduma 20. un
21. punktu).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar
FIFA
teikto tās pieteikums ir domāts, lai tā un Vispārējā tiesa varētu pārbaudīt, pirmkārt, vai Komisijas rīcībā esošie pierādījumi
tai tiešām ir ļāvuši secināt, ka visas Pasaules kausa izcīņas spēles tradicionāli ir tikušas uzskatītas par Apvienotās Karalistes
sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu un izraisa īpašu rezonansi plašā sabiedrībā, otrkārt, vai Komisija ir pamatoti apstiprinājusi
visu šo spēļu ierakstīšanu Apvienotās Karalistes sarakstā un, treškārt, vai Komisija ir pietiekami pierādījusi, ka pamatbrīvību
tiesību uz īpašumu un konkurences jomā ierobežojumi ir pamatoti. Turklāt šie pierādījumi ļaušot
FIFA
pierādīt, ka Komisija, neizskaidrojot, kāpēc tā nav ņēmusi vērā Apvienotās Karalistes iestāžu pēc 2000. gada 28. jūlija iesniegto
informāciju, nav norādījusi pietiekamu apstrīdētā lēmuma pamatojumu. Attiecīgie pierādījumi esot nozīmīgi arī tamdēļ, lai
novērtētu, vai Apvienotās Karalistes iestāžu īstenotā procedūra ir bijusi skaidra un pārskatāma, tostarp ievērojot Komisijai
sniegtās ziņas, kuru nebija brīdī, kad tika izveidots Apvienotās Karalistes saraksts, un kompetento valsts iestāžu pretējos
viedokļus.
Šajos apstākļos
FIFA
ir lūgusi Vispārējo tiesu aicināt Komisiju iesniegt visu saraksti, kas notikusi starp to un Apvienotās Karalistes iestādēm
par Apvienotās Karalistes sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstu, ieskaitot vēstules, kas nosūtītas pēc 2005. gada 15. decembra,
proti, dienas, kad pasludināts iepriekš 15. punktā minētais spriedums lietā
Infront WM
/Komisija.
Šajā ziņā ir jāteic, ka, vērtējot
FIFA
izvirzītos pamatus, ir ticis nolemts, ka visi argumenti, kuru pamatojumam tā vēlas minēt faktorus, kas, iespējams, ir ietverti
dokumentos, kurus tā lūdz uzrādīt, nevar ietekmēt apstrīdētā lēmuma likumību.
Tostarp, lai gan attiecībā uz “parasto” spēļu svarīgumu Apvienotās Karalistes sabiedrībai un līdz ar to – Pasaules kausa izcīņas
uzskatīšanu kopumā par šai dalībvalstij svarīgu notikumu –
FIFA
ir iesniegusi veselu virkni statistikas datu, kas sava rakstura dēļ ir vissvarīgākie un kas, pēc tās domām, pierāda šajā
ziņā izvirzīto apgalvojumu pareizību, Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka tie neatspēko Komisijas izdarītos secinājumus. Tas
pats attiecas uz apgalvojumu, ka neesot ņemtas vērā ziņas par laika posmu pēc 2000. gada, jo
FIFA
ir faktiski iesniegusi uz to attiecošos statistiku un Vispārējā tiesa ir nolēmusi, ka tie neļauj apstrīdēt Komisijas secinājumu
pamatotību. Jautājumā, vai Komisija ir ņēmusi vērā ziņas, kas nebija pieejamas laikā, kad Apvienotās Karalistes iestādes izveidoja
šīs dalībvalsts sabiedrībai īpaši svarīgu notikumu sarakstu, pietiek vien atgādināt, ka šāda vērā ņemšana nenorāda uz kādu
procesuālu vai materiālu noteikumu pārkāpumu (skat. šī sprieduma 75., 76. un 95. punktu), tāpēc šajā ziņā procesa organizatoriskie
pasākumi nav jāveic.
Šajos apstākļos gan pieteikums par procesa organizatorisko pasākumu veikšanu, gan prasība ir pilnībā jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
FIFA
spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Beļģijas Karaliste un Apvienotā Karaliste saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punktu sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Fédération internationale de football association
(
FIFA
) sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)
Beļģijas Karaliste un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Forwood
Truchot
Schwarcz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 17. februārī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normasII – 2
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmumsII – 4
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 8
Juridiskais pamatojumsII – 9
1.  Par pieņemamībuII – 9
Lietas dalībnieku argumentiII – 9
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 10
2.  Par lietas būtībuII – 12
Par pirmo pamatu – pamatojuma nesniegšanuII – 14
Lietas dalībnieku argumentiII – 14
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 15
Par otro pamatu – Direktīvas 89/552 3.a panta 1. punkta noteikumu pārkāpumuII – 17
Par Apvienotās Karalistes iestāžu izmantoto procedūruII – 18
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 18
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 18
Par “parasto” spēļu nozīmīgumu Apvienotās Karalistes sabiedrībaiII – 21
–  Lietas dalībnieku argumentiII – 21
–  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 23
Par trešo pamatu – FIFA tiesību uz īpašumu aizskārumuII – 28
Lietas dalībnieku argumentiII – 28
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 29
Par ceturto un sesto pamatu – Līguma tiesību normu par pakalpojumu sniegšanas brīvību un tiesībām veikt uzņēmējdarbību pārkāpumuII – 31
Lietas dalībnieku argumentiII – 31
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 32
Par piekto pamatu – Līguma tiesību normu konkurences jomā pārkāpumuII – 33
Lietas dalībnieku argumentiII – 33
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 35
Par FIFA iesniegto pieteikumu veikt procesa organizatoriskos pasākumusII – 37
Par tiesāšanās izdevumiemII – 38
*
Tiesvedības valoda – angļu.