CELEX: 62010CJ0443
Prosti pretok blaga
Količinske omejitve
Ukrepi z enakim učinkom
Uvoz vozila, ki je bilo v eni državi članici že registrirano, ki ga opravi oseba, ki prebiva v drugi državi članici
Ekološki bonus
Pogoji
Potrdilo o registraciji, iz katerega je razvidno, da gre za razstavno vozilo

Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 34 PDEU in 36 PDEU ter člena 1 Direktive Sveta
1999/37/ES z dne 29. aprila 1999 o dokumentih za registracijo vozil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek
4, str. 351), kakor je bila spremenjena z Direktivo Komisije 2003/127/ES z dne 23. decembra 2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini,
poglavje 7, zvezek 7, str. 710) (v nadaljevanju: Direktiva 1999/37).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. Bonnardom in generalnim direktorjem Centre national pour l'aménagement des
structures des exploitations agricoles (nacionalni center za načrtovanje v zvezi s kmetijskimi strukturami (Cnasea)), ker
je ta zavrnil izplačilo spodbude, imenovane „bonus écologique – Grenelle de l’environnement“ (ekološki bonus – okrogla miza
o okolju (v nadaljevanju: ekološki bonus)), za nakup razstavnega vozila iz druge države članice.

Pravni okvir

Ureditev Unije
Člen 1 Direktive 1999/37 določa:
„Ta direktiva velja za dokumente, ki so jih izdale države članice ob registraciji vozila.
Direktiva ne posega v pravice držav članic, da za začasno registracijo vozil uporabljajo dokumente, ki morda ne izpolnjujejo
vseh zahtev te direktive.“
Člen 3(1), prvi pododstavek, te direktive določa:
„Države članice izdajo potrdilo o registraciji za vozila, ki morajo po njihovi nacionalni zakonodaji biti registrirana. Potrdilo
je sestavljeno bodisi iz enega dela v skladu s Prilogo I ali iz dveh delov v skladu s Prilogama I in II.“
Točka II.7 Priloge I k Direktivi 1999/37 določa, da lahko države članice v Delu I potrdila o registraciji vključijo dodatne
podatke.

Nacionalna ureditev
Člen 63(5) zakona št. 2007‑1824 z dne 25. decembra 2007 o davčnih spremembah za leto 2007 (JORF z dne 28. decembra 2007, str.
21482), določa:
„Ustanovi se sklad za dodeljevanje spodbud za pridobitev vozil, ki manj onesnažujejo okolje, ki je pristojen za […] dodeljevanje
spodbud za pridobitev vozil, ki manj onesnažujejo okolje, ki se lahko dopolnijo, če je to primerno, s spodbudami ob umiku
vozil, ki onesnažujejo.
Upravljavec sklada in pogoji za upravljanje so določeni z dekretom.“
Člen 1 dekreta št. 2007‑1873 z dne 26. decembra 2007 o uvedbi sklada za dodeljevanje spodbud za pridobitev vozil, ki manj
onesnažujejo okolje (JORF z dne 30. decembra 2007, str. 21846, v nadaljevanju: dekret št. 2007‑1873 v prvotni različici),
kakor je bil spremenjen z dekretom št. 2009‑66 z dne 19. januarja 2009 (JORF z dne 20. januarja 2009, str. 1098, v nadaljevanju:
spremenjeni dekret št. 2007-1873), določa:
„Sklad za dodeljevanje spodbud za pridobitev vozil, ki manj onesnažujejo okolje, ki je ustanovljen s členom 63 zakona št. 2007‑1824
z dne 25. decembra 2007 o davčnih spremembah za leto 2007, dodeli spodbudo vsaki osebi, razen državni upravi, ki dokaže, da
ima prebivališče ali sedež v Franciji, ki v okviru zakupne pogodbe z možnostjo nakupa ali v okviru pogodbe, sklenjene najmanj
za dve leti, kupi ali zakupi kopensko motorno vozilo, ki na dan izdaje računa izpolnjuje te pogoje:
1.      V skladu s členom R. 311‑1 zakona o varnosti cestnega prometa spada v kategorijo osebnih vozil ali dostavnih vozil in v katero
koli kategorijo vozil, ki so predmet merjenja emisij ogljikovega dioksida v skladu z določbami Direktive 80/1268/EGS z dne
16. decembra 1980 ali Uredbe (ES) št. 715/2007 z dne 20. junija 2007.
2.      Ne sme biti predhodno prvič registrirano v Franciji ali tujini.
3.      V Franciji je registrirano z dokončnimi registrskimi tablicami.
4.      Ni namenjeno temu, da bi ga pridobitelj odsvojil kot novo vozilo.
[…]“
Člen 2, drugi odstavek, dekreta št. 2007‑1873 v prvotni različici, je določal:
„Glede novih osebnih vozil, ki so bila uporabljena za razstavne namene, pooblaščenim zastopnikom in pogodbenim trgovcem znamk
vozil ni mogoče dodeliti spodbude iz člena 1. Vendar se za uporabo sheme spodbud iz člena 1 šteje, da so ta osebna vozila,
ki so bila uporabljena za razstavne namene, nova, če so bila prodana ali oddana v dvanajstih mesecih od prve registracije.“
Člen 2, drugi odstavek, spremenjenega dekreta št. 2007‑1873, določa:
„Glede novih vozil, ki spadajo v eno od kategorij, določenih s točko 1 tega člena, in ki so bila uporabljena za razstavne
namene, pooblaščenim zastopnikom in pogodbenim trgovcem znamk vozil ni mogoče dodeliti spodbude iz člena 1. Vendar se za uporabo
sheme spodbud iz člena 1 šteje, da so ta vozila, ki so bila uporabljena za razstavne namene v Franciji, nova, če so bila prodana
ali oddana v dvanajstih mesecih od prve registracije.“
Člen 29 ministrskega odloka z dne 5. novembra 1984 o registraciji vozil, ki ga je nadomestil ministrski odlok z dne 9. februarja 2009,
ki ta člen povzema brez sprememb, določa:
„Razstavno vozilo je novo vozilo, katerega skupna masa je manj kot 3,5 tone in ki je bilo v obdobju od najmanj treh mesecev
do največ enega leta uporabljeno za razstavne namene, pooblaščeni zastopniki in pogodbeni trgovci znamk (vključno z izdelovalci
in uvozniki) pa so ga uporabljali pri predstavljanju, prodaji strankam in testih za te stranke.
Vsako vozilo, ki ga je treba registrirati, ne glede na vrsto in karoserijo, je lahko uporabljeno za razstavne namene, če izpolnjuje
navedene pogoje (osebni avtomobil, motorno kolo, dostavno vozilo, prikolica itd.)
Zgoraj določeni roki začnejo teči z dnem prve registracije, ki je naveden na potrdilu o registraciji.
Na podlagi člena 1635(a)(H)(II) splošnega zakonika o davkih se za ta vozila izdajajo brezplačna prometna dovoljenja. Na teh
prometnih dovoljenjih je navedba ‚razstavno vozilo‘.“

Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
P. Bonnarde je januarja 2009 pri pooblaščenem zastopniku v Belgiji pridobil vozilo, ki je pripadalo družbi PSA Belgique. Vozilo
je bilo prvič registrirano v tej državi članici, preden ga je P. Bonnarde uvozil v Francijo, kjer ga je registriral 4. februarja 2009.
P. Bonnarde je iz naslova pridobitve razstavnega vozila, ki manj onesnažuje, ki je bilo prvič registrirano le osem mesecev
pred pridobitvijo in je imelo približno 6000 prevoženih kilometrov, vložil zahtevek za dodelitev ekološkega bonusa.
Generalni direktor Cnasea je z odločbo z dne 23. februarja 2009 ta zahtevek zavrnil, ker je bilo to vozilo prvič registrirano
20. maja 2008 v tujini, in sicer v Belgiji, in ker P. Bonnarde ni predložil potrdila o registraciji z navedbo „razstavno vozilo“,
čeprav je bil k temu pozvan.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 28. februarja 2009 pri tribunal administratif de Limoges vložila tožbo za razglasitev
ničnosti te odločbe.
P. Bonnarde je pred tem sodiščem trdil, da belgijska zakonodaja ne predpisuje predložitve potrdila z navedbo „razstavno vozilo“.
Tudi če belgijski organi za katero koli razstavno vozilo izdajo potrdilo o registraciji, ni potrebno, da je na njem posebna
navedba „razstavno vozilo“. P. Bonnarde meni, da je glede na to, da njegovo vozilo ne onesnažuje bolj kot francosko razstavno
vozilo, zahteva po predložitvi potrdila o registraciji, ki vsebuje tako navedbo, diskriminatorna.
Ni sporno, da je tožeči stranki v postopku v glavni stvari glede na stopnjo emisije ogljikovega dioksida njegovega vozila
mogoče dodeliti ekološki bonus. Prav tako niso izpodbijane trditve tožeče stranke o starosti in stanju tega vozila in o tem,
da ni mogoče predložiti potrdila o registraciji z navedbo „razstavno vozilo“, ki bi ga izdali pristojni organi Kraljevine
Belgije.
Tribunal administratif de Limoges je menilo, da je odločitev v sporu, o katerem odloča, odvisna od razlage prava Unije, zato
je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba določbe prava Unije, zlasti določbe Pogodbe o delovanju Evropske unije, s katerimi se zagotavlja prosto gibanje,
in določbe zgoraj navedenih direktiv, ki se nanašajo na dokumente za registracijo vozil, razlagati tako, da nasprotujejo zakonodaji
države članice, ki za registracijo vozil predvideva poseben dokument, kot je potrdilo o registraciji, na katerem mora biti
navedba ‚razstavno vozilo‘ in glede katerega ni mogoče šteti, da je njegov predmet začasna registracija v smislu člena 1 Direktive
[1999/37/ES], in da te določbe zato ovirajo to, da je priznanje ugodnosti vezano na predložitev takega dokumenta?
2.      Če se na prvo vprašanje odgovori nikalno, ali je treba te določbe razlagati tako, da se ob pridobitvi vozila v drugi državi
članici ne smejo uporabiti nacionalni predpisi, v skladu s katerimi je dodelitev spodbude ob pridobitvi vozila, ki manj onesnažuje
okolje in ki je že bilo registrirano, odvisna od pogoja, da je na potrdilu za to registracijo na podlagi predpisov države
članice navedba „razstavno vozilo“, če prodajalec vozila ni mogel biti upravičen do te spodbude in če:
–        bodisi pridobitelj predloži potrdilo o registraciji, ki je bilo izdano v drugi državi članici in velja posebej za vozila,
namenjena za razstave,
–        bodisi ima vozilo zlasti glede na datum, ko je bilo prvič dano v promet, lastnosti, ki so z nacionalnimi predpisi zahtevane,
da bi bilo opredeljeno kot razstavno vozilo?“

Vprašanji za predhodno odločanje
Z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali Direktiva 1999/37 oziroma člena
34 PDEU in 36 PDEU nasprotujejo zakonodaji države članice, kot je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki določa,
da je spodbudo mogoče dodeliti, samo če je bilo predloženo potrdilo o registraciji razstavnih vozil, na katerem mora biti
navedba „razstavno vozilo“.
Uvodne ugotovitve
Najprej je treba pojasniti, da je – kakor sta poudarili francoska vlada in Evropska komisija – člen 2, drugi odstavek, dekreta
št. 2007‑1873 v prvotni različici, določal, da „so ta osebna vozila, ki so bila uporabljena za razstavne namene, nova, če
so bila prodana ali oddana v dvanajstih mesecih od prve registracije“, medtem ko isti člen spremenjenega dekreta št. 2007‑1873
določa, da „so ta vozila, ki so bila uporabljena za razstavne namene v Franciji, nova, če so bila prodana ali oddana v dvanajstih
mesecih od prve registracije“.
Pojasniti je treba, da predložitveno sodišče Sodišču postavlja vprašanje v zvezi s členom 2, drugi odstavek, dekreta št. 2007‑1873
v prvotni različici. Odgovor na vprašanje, ali Direktiva 1999/37 ali člena 34 PDEU in 36 PDEU nasprotujejo zahtevi države
članice, ki za dodelitev ekološkega bonusa predpisuje predložitev potrdil o registraciji razstavnih vozil z navedbo „razstavno
vozilo“, se obravnava enako ne glede na to, ali gre za dekret št. 2007‑1873 v prvotni različici ali za spremenjeni dekret
št. 2007‑1873. Predložitveno sodišče pa bo nato moralo določiti nacionalno zakonodajo, ki se uporablja
ratione temporis
.
Razlaga Direktive 1999/37
Skladnost nacionalne določbe, ki določa, da mora biti na potrdilu o registraciji razstavnih vozil navedba „razstavno vozilo“,
in zaradi katere se ob uporabi drugih nacionalnih določb ekološki bonus lahko dodeli samo za vozila, opremljena s potrdilom
o registraciji, ki potrjuje njihovo naravo dostavnega vozila, z zakonodajo Unije, je najprej treba preučiti ob upoštevanju
obveznosti, ki za države članice izhajajo iz Direktive 1999/37.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je pravzaprav treba vse nacionalne ukrepe na področju, ki je bilo predmet temeljite uskladitve
na ravni Skupnosti, presojati glede na določbe tega ukrepa uskladitve, ne pa glede na primarno pravo (sodbi z dne 11. decembra 2003
v zadevi Deutscher Apothekerverband, C‑322/01, Recueil, str. I-14887, točka 64, in z dne 16. decembra 2008 v zadevi Gysbrechts
in Santurel Inter, C‑205/07, ZOdl., str. I-9947, točka 33).
Vendar je v tem primeru gotovo, da z Direktivo 1999/37 uskladitev ni bila temeljito izvedena. Glede tega lahko države članice,
kot je izrecno določeno v točki II.7 Priloge I k tej direktivi, v Del I potrdila o registraciji poleg podatkov, ki morajo
biti navedeni v skladu s to prilogo, vključijo dodatne podatke.
V skladu z navedeno točko II.7 tako Direktiva 1999/37 ne nasprotuje nacionalnim določbam, po katerih se v Del I potrdila o
registraciji poleg informacij, ki v njem morajo biti navedene, vključijo dodatne informacije, če te določbe ne nasprotujejo
določbam PDEU.
Zato je treba ugotoviti, ali člena 34 PDEU in 36 PDEU omejujeta nacionalne določbe, kot so te v postopku v glavni stvari.
Razlaga členov 34 PDEU in 36 PDEU
Poudariti je treba, da prepoved ukrepov z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu, določena s členom 34 PDEU, v skladu
z ustaljeno sodno prakso velja za vse ukrepe držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirali
trgovino znotraj Skupnosti (glej zlasti sodbe z dne 16. novembra 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑217/99, Recueil,
str. I‑10251, točka 16; z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑65/05, ZOdl., str. I-10341, točka 27; z dne
15. marca 2007 v zadevi Komisija proti Finski, C‑54/05, ZOdl., str. I-2473, točka 30, in z dne 24. aprila 2008 v zadevi Komisija
proti Luksemburgu, C‑286/07, ZOdl., str. I‑63, točka 27). Za uvoznika tako zgolj dejstvo, da mu v zadevni državi članici preprečijo
vstop na trg ali trženje proizvodov, pomeni oviro za prosti pretok blaga (zgoraj navedena sodba Komisija proti Luksemburgu,
točka 27).
Poleg tega je treba ukrepe, ki jih ena država članica izvaja z namenom ali z učinkom manj ugodnega obravnavanja proizvodov,
ki prihajajo iz drugih držav članic, in ovire za prosti pretok blaga, ki ob neusklajenosti nacionalnih zakonodaj nastanejo
kot posledica uporabe določb v zvezi s pogoji, ki jih mora blago, ki prihaja iz drugih držav članic, kjer je zakonito proizvedeno
in/ali trženo, izpolnjevati, čeprav se te določbe brez razlikovanja uporabljajo za vse proizvode, v skladu s členom 34 PDEU
šteti za „ukrepe z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu“ (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Deutscher Apothekerverband,
točka 67).
V postopku v glavni stvari ni sporno, da vse države članice ne določajo, da morajo potrdila o registraciji razstavnih vozil
vsebovati posebno navedbo „razstavno vozilo“. Če za razstavna vozila, uvožena iz držav članic, ki izpolnjujejo pogoje, ki
jih za dodelitev ekološkega bonusa določa francoska nacionalna zakonodaja, in sicer tiste, ki se nanašajo na starost in stanje
vozila ter na njegovo stopnjo emisije ogljikovega dioksida, tega bonusa ni mogoče pridobiti, ker na njihovem potrdilu o registraciji
ni te posebne navedbe, je treba ugotoviti, da ta navedba pomeni tak pogoj za pridobitev ekološkega bonusa, ki nekatere zainteresirane,
ki prebivajo v Franciji, odvrne od tega, da bi v to državo članico uvozili razstavna vozila, ki so bila predhodno registrirana
v drugi državi članici (glej po analogiji sodbi z dne 20. septembra 2007 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑297/05, ZOdl.,
str. I‑7467, točka 73, in z dne 5. junija 2008 v zadevi Komisija proti Poljski, C‑170/07, ZOdl., str. I-87, točka 44).
Glede tega je treba ugotoviti, da čeprav se z nacionalno zakonodajo v postopku v glavni stvari za dodelitev ekološkega bonusa
zahteva predložitev potrdila o registraciji z navedbo „razstavno vozilo“ za vsa razstavna vozila, ne glede na to, odkod prihajajo,
ta zahteva drugače učinkuje na vozila, ki prihajajo iz države članice, ki na potrdilih o registraciji tako navedbo zahteva,
kot na tista, ki prihajajo iz države članice, ki je ne zahteva (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Luksemburgu,
točka 28).
Tudi če namen nacionalne zakonodaje v postopku v glavni stvari ni manj ugodno obravnavanje proizvodov, ki prihajajo iz drugih
držav članic, kar mora preveriti predložitveno sodišče, dejstvo, da na potrdilu o registraciji razstavnih vozil mora biti
navedba „razstavno vozilo“, da bi se pridobila pravica do ekološkega bonusa, lahko znatno vpliva na ravnanje kupcev in tako
na dostop teh vozil do trga te države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 10. februarja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji,
C‑110/05, ZOdl., str. I-519, točka 56).
Zahteva take navedbe na potrdilih o registraciji uvoženih razstavnih vozil za dodelitev ekološkega bonusa zato pomeni oviro
za prosti pretok blaga, ki jo člen 34 PDEU prepoveduje.
Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se nacionalna ureditev, ki pomeni ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve,
lahko upraviči z enim od razlogov splošnega interesa, naštetih v členu 36 PDEU, ali z nujnimi zahtevami. V obeh primerih mora
nacionalna določba zagotavljati uresničevanje zastavljenega cilja in ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno za njegovo
doseganje (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Nizozemski, točka 75, in Komisija proti Poljski, točka 46, ter
sodbo z dne 9. decembra 2010 v zadevi Humanplasma, C‑421/09, ZOdl., str. I-12869, točka 34).
Francoska vlada navaja, da nacionalno določbo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, upravičuje namen varovanja okolja
in boja proti goljufijam. Francoska republika želi s to določbo še zlasti spodbujati pridobitev vozil, ki manj onesnažujejo,
in če razstavna vozila niso rabljena ali so zelo malo rabljena, se lahko tudi za taka vozila dodeli ekološki bonus. Vendar
pa so bila razstavna vozila v nasprotju z novimi že prvič registrirana. Zato mora pridobitelj takega vozila predložiti potrdilo
o registraciji, na katerem je navedba „razstavno vozilo“, da bi s tem dokazal, da ne gre za rabljeno vozilo, temveč za vozilo,
ki je bilo razstavljeno.
Cilja varstva okolja in boja proti goljufijam v skladu z ustaljeno sodno prakso lahko upravičita nacionalne ukrepe, ki lahko
ovirajo trgovino znotraj Skupnosti, če so ti ukrepi sorazmerni z zastavljenim ciljem (glej zlasti sodbo z dne 10. aprila 2008
v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑265/06, ZOdl., str. I‑2245, točka 38; zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Luksemburgu,
točka 38, ter sodbo z dne 4. junija 2009 v zadevi Mickelsson in Roos, C‑142/05, ZOdl., str. I‑4273, točka 32).
Tudi če zahteva navedbe „razstavno vozilo“ na potrdilih o registraciji uvoženih razstavnih vozil olajša identifikacijo razstavnih
vozil, za katera je tudi mogoče dodeliti ekološki bonus, in je z njo mogoče doseči cilja varstva okolja in boja proti goljufijam,
je vseeno treba preveriti, ali je ta navedba potrebna za uresničitev teh ciljev in ali jih je mogoče uresničiti z drugimi,
manj omejujočimi ukrepi.
V postopku v glavni stvari zatrjevana potrebnost spornega ukrepa ni dokazana, ker je francoska vlada v pisnih stališčih in
med obravnavo priznala, da bi bilo ekološki bonus mogoče dodeliti za razstavno vozilo, pridobljeno v drugi državi članici,
ob predložitvi posebnega potrdila, da gre za to kategorijo vozila, ali če se na drug način dokaže, da to vozilo izpolnjuje
enake pogoje, kot so določeni za nacionalna razstavna vozila.
Zato je zahteva, da mora biti na potrdilu o registraciji razstavnega vozila navedba „razstavno vozilo“, samo eno od sredstev,
ki jih imajo pristojni organi na voljo za boj proti goljufijam in varstvo okolja.
Iz tega izhaja, da je ta ukrep treba šteti za čezmeren in torej za nesorazmeren z zastavljenim ciljem.
Glede na zgoraj navedeno je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti, da člena 34 PDEU in 36 PDEU nasprotujeta zakonodaji
države članice, ki za dodelitev ekološkega bonusa ob registraciji uvoženih razstavnih vozil v tej državi članici zahteva predložitev
potrdila o prvi registraciji takih vozil, na katerem mora biti navedba „razstavno vozilo“.

Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
Člena 34 PDEU in 36 PDEU nasprotujeta zakonodaji države članice, ki za dodelitev spodbude, imenovane „ekološki bonus – okrogla
miza o okolju“, ob registraciji uvoženih razstavnih vozil v tej državi članici zahteva predložitev potrdila o prvi registraciji
takih vozil, na katerem mora biti navedba „razstavno vozilo“.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.