CELEX: 62012CJ0058
Žalba
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Tržište industrijskih plastičnih vreća
Pripisivanje društvu majci protupravnog ponašanja društva kćeri
Uzimanje u obzir ukupnog prihoda grupe radi izračunavanja gornje granice novčane kazne
Prekomjerna duljina postupka pred Općim sudom
Načelo djelotvorne sudske zaštite

Svojom žalbom Groupe Gascogne SA (u daljnjem tekstu: žalitelj) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. studenoga 2011., Groupe Gascogne/Komisija (T‑72/06, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio tužbu tužitelja kojom je on zahtijevao djelomično poništenje i preinaku Odluke Komisije C(2005) 4634
final
od 30. studenoga 2005., o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] (predmet COMP/F/38.354 – Industrijske vreće) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), ili, podredno, ukidanje pobijane presude u dijelu u kojem je potvrđen iznos novčane kazne koja mu je izrečena tom odlukom.
Pravni okvir
Uredba (EZ) br. 1/2003
Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] (
SL 2003, L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), koja je zamijenila Uredbu Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prvu uredbu o provedbi članaka [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] (
SL 1962, 13, str. 204
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), propisuje u svom članku 23. stavku 2., kojim je zamijenjen članak 15. stavak 2. Uredbe br. 17:
„Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati [izreći] novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
(a)
krše odredbe članka [81. UEZ‑a] ili [82. UEZ‑a] […]
[…]
Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
[…]”
Direktiva 83/349/EEZ
Iz uvodne izjave 1. Sedme direktive Vijeća br. 83/349/EEZ od 13. lipnja 1983. na temelju članka [44. stavka 2. točke (g) UEZ‑a] o konsolidiranim financijskim izvještajima (
SL L 193, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 45.), kako je izmijenjena Direktivom Europskog parlamenta i Vijeća br. 2003/51/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2003. (
SL L 178, str. 16
., u daljnjem tekstu: Direktiva 83/349) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 32.), proizlazi da ista ima za cilj koordiniranje nacionalnih zakonodavstava o godišnjim financijskim izvještajima određenih oblika trgovačkih društava, posebno društava koja su dio poduzeća, kao cjeline.
Poduzeća koja podliježu obvezi sastavljanja konsolidiranih financijskih izvještaja definirana su u članku 1. stavcima 1. i 2. Direktive 83/349. Sukladno odredbama tog stavka 1., riječ je osobito o svakom poduzeću majci koje:
„(a)
ima većinu glasačkih prava dioničara ili članova u drugom poduzeću (poduzeće kći);
ili,
(b)
ima pravo imenovati ili opozvati većinu članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela drugog poduzeća (poduzeća kćeri), a istodobno je dioničar ili član tog poduzeća;
ili
(c)
ima pravo izvršavati prevladavajući utjecaj na poduzeće (poduzeće kći) čiji je dioničar ili član […]”
Sukladno članku 16. stavku 3. iste direktive, „[k]onsolidirani financijski izvještaj pruža istinit i pošten prikaz aktive, pasive, financijskog stanja i dobiti ili gubitka poduzeća uključenih u konsolidaciju kao cjeline”.
Okolnosti spora i sporna odluka
Žalitelj je dioničko društvo osnovano u skladu s francuskim pravom koje od 1994. ima kontrolu nad Gascogne Sack Deutschland GmbH, ranije Sachsa Verpackung GmbH (u daljnjem tekstu: Sachsa).
Žalitelj izravno drži 10 % udjela Sachse. Njegovo društvo kći u 100 %-tnom vlasništvu, Gascogne Deutschland GmbH, drži preostalih 90 % udjela Sachse.
British Polythene Industries plc obavijestio je 2001. Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru industrijskih vreća.
Nakon što je pristupila provjerama tijekom lipnja 2002., Komisija je pokrenula upravni postupak 29. travnja 2004. i donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u odnosu na nekoliko društava, među kojima, posebno, i u odnosu na žalitelja.
Komisija je 30. studenoga 2005. donijela spornu odluku, u članku 1. stavku 1. točki (k), u kojem se navodi da su Sachsa i žalitelj prekršili članak 81. UEZ‑a sudjelujući, prvi put od 9. veljače 1988. do 26. lipnja 2002. i drugi put od 1. siječnja 1994. do 26. lipnja 2002., u više sporazuma i usklađenih djelovanja u sektoru industrijskih plastičnih vreća u Belgiji, Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Luksemburgu i Nizozemskoj, koji su se odnosili na određivanje cijena i uspostavu zajedničkih modela izračunavanja cijena, podjelu tržišta i dodjele prodajnih kvota, podjele kupaca, poslova i narudžbi, usklađeno dostavljanje ponuda na određene javne natječaje i razmjenu individualiziranih informacija.
Stoga je Komisija Sachsi u članku 2. stavku 1. točki (i) sporne odluke izrekla novčanu kaznu u iznosu od 13,20 milijuna eura, ističući kako je, u odnosu na taj iznos, žalitelj odgovoran solidarno u visini od 9,90 milijuna eura.
Pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. veljače 2006. žalitelj je pokrenuo postupak protiv sporne odluke. U bitnom, zahtijevao je da Opći sud poništi spornu odluku u dijelu u kojem se ista odnosi na njega, preinači je u dijelu kojim je Sachsi izrečena novčana kazna viša od 10 % njegovog prihoda ili, podredno, smanji iznos novčane kazne koja je izrečena zajednički i solidarno Sachsi i njemu.
U prilog svojoj tužbi žalitelj je istaknuo tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog, istaknut kao glavni, temeljio se na povredi članka 81. UEZ‑a koja se ogleda u tome što mu je Komisija pogrešno pripisala postupanje Sachse počevši od 1. siječnja 1994., i stoga pogrešno utvrdila njegovu zajedničku i solidarnu odgovornost za plaćanje dijela novčane kazne koja je izrečena potonjem. U okviru drugog tužbenog razloga, istaknutog podredno, žalitelj je tvrdio da je Komisija povrijedila članak 81. UEZ‑a time što je pogrešno protumačila pojam poduzetnika u smislu tog članka i nije poštovala članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 na način da je u svrhu utvrđivanja gornje granice novčane kazne pogrešno za osnovu uzela konsolidiran prihod grupe na čijem se čelu on nalazi. Treći žalbeni razlog, istaknut podredno prethodnima, temeljio se na povredi načela proporcionalnosti koja se ogleda u tome što je Komisija žalitelju izrekla previsoku novčanu kaznu.
Podneskom od 20. listopada 2010. žalitelj je zatražio ponovno otvaranje pisanog dijela postupka zbog pojavljivanja novog pravnog pitanja tijekom postupka, i to stupanja na snagu Lisabonskog ugovora i, točnije, članka 6. UFEU‑a, kojim je Povelja temeljnih prava Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja) uzdignuta u rang primarnog prava.
Na raspravi održanoj 2. veljače 2011. žalitelj je istaknuo, pored tužbenih razloga navedenih u tužbi, nekoliko prigovora na temelju Povelje i posebno se pozvao na povredu pretpostavke nedužnosti zajamčene njezinim člankom 48. U tom pogledu Opći sud je presudio u točkama 27., 28. i 30. pobijane presude:
„27
[…] [P]rigovori tužitelja koji se temelje na povredi načela pretpostavke nedužnosti i prava na obranu, zajamčenih člankom 48. [P]ovelje, dodatan su argument u odnosu na one koji su izneseni u okviru tužbenih razloga istaknutih u stadiju tužbe i ne pokazuju dovoljno usku vezu s prvotno razvijenim argumentima da bi se smatralo da proizlaze iz normalnog razvoja rasprave tijekom sudskog postupka. Ti se prigovori stoga moraju smatrati novima.
Potrebno je stoga utvrditi predstavlja li stupanje na snagu Ugovora o Europskoj uniji 1. prosinca 2009., i posebno njegovog članka 6., koji dodjeljuje [P]ovelji istu pravnu snagu kao i Ugovorima, novu činjenicu koja opravdava podnošenje novih prigovora. U tom pogledu potrebno je primijetiti da su načela na koja se pozvao tužitelj bila dio pravnog sustava Unije i njime zaštićena, kao opća načela prava Unije, na dan donošenja [sporne] odluke […]
[...]
Iz navedenog slijedi da se tužitelj ne može pozivati na izmjene nastale u pravnom sustavu Unije stupanjem na snagu Lisabonskog ugovora kako bi se u stadiju rasprave pozvao na povredu članka 48. [P]ovelje [...]”
Što se tiče triju razloga istaknutih u tužbi kojima se traži poništenje, Opći ih je sud otklonio kao neosnovane.
S obzirom na prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na pogrešno pripisivanje žalitelju postupanja koje je poduzela Sachsa, Opći sud najprije je podsjetio, u točkama 69. i 70. pobijane presude, na praksu Suda iz koje proizlazi da, kada društvo majka drži 100 % kapitala društva kćeri koje je počinilo povredu pravila tržišnog natjecanja, postoji oboriva pretpostavka prema kojoj navedeno društvo majka izvršava odlučujući utjecaj na ponašanje svog društva kćeri. Opći sud potom je utvrdio, u točki 72. navedene presude, kako je nesporno da „je tužitelj držao izravno i neizravno 100 % temeljnog kapitala Sachse i da je stoga imao mogućnost izvršavati kontrolu nad ponašanjem Sachse na tržištu”. Napokon, Opći sud je razmotrio, u točkama 73. do 93. pobijane presude, argumente na koje se žalitelj pozvao radi dokazivanja da je Sachsa određivala svoj smjer djelovanja i da je stoga bila samostalna. Nakon što je utvrdio, u točki 74. navedene presude, da „[i]ako je točno da određeni čimbenici koje je tužitelj istaknuo dokazuju da je Sachsa uživala veliku samostalnost, činjenica je da je tužitelj doista intervenirao u poslovanje svog društva kćeri, da mu je nametao značajna ograničenja u usmjeravanju ponašanja na tržištu i da je stoga izvršavao stvarnu kontrolu nad svojim društvom kćeri”.
U točki 93. pobijane presude Opći sud presudio je kako slijedi:
„Iz razmatranja svih dokaza i argumenata koje su iznijeli tužitelj i Komisija slijedi da potonja nije počinila pogrešku u ocjeni smatrajući da je žalitelj izvršavao redoviti nadzor nad vođenjem društva kćeri i pripisujući žalitelju odgovornost za protupravno ponašanje društva kćeri. Naime, čak i bez potrebe da se Komisija osloni na pretpostavku stvarne kontrole koja proizlazi iz tužiteljevog držanja 100 % kapitala Sachse, svi dokazi kojima ona raspolaže omogućuju joj da u predmetnom slučaju donese zaključak o postojanju stvarne kontrole društva majke nad društvom kćeri.”
Što se tiče drugog tužbenog razloga koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj tužbi, u mjeri u kojoj se temeljio na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, Opći sud u točkama 110. do 113. pobijane presude presudio je kako slijedi:
„110
[...] gornja granica iznosa novčane kazne iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 mora se izračunati na temelju prihoda poduzetnika u smislu odredbi tržišnog natjecanja, to jest zajedničkog prihoda svih društava koja pripadaju grupi čiji holding je tužitelj.
[...] uzimanje u obzir konsolidiranog prihoda društva majke radi primjene gornje granice od 10 % prihoda poduzetnika u pitanju nije uvjetovano dokazivanjem da svako društvo kći koje je dio grupe ne određuje samostalno svoje ponašanje na tržištu.
Uzimanje u obzir konsolidiranog prihoda nadređenog društva [...] nije istovjetno s pripisivanjem odgovornosti za protupravno ponašanje utvrđeno društvima kćerima koje čine grupu na čelu koje se nalazi to nadređeno društvo. Gornja granica na koju se odnosi ta odredba ima za cilj samo spriječiti nametanje novčane kazne koja bi bila pretjerana u pogledu ukupne veličine gospodarskog subjekta na dan donošenja odluke, pri čemu se ta ukupna veličina procjenjuje na temelju zajedničkog prihoda društava koje čine grupu društava [...]
Stoga uzimanje u obzir konsolidiranog prihoda nadređenog društva radi izračunavanja gornje granice od 10 % prihoda poduzetnika u pitanju ne zahtijeva da društva kćeri koja čine grupu budu aktivna na istome tržištu, kao ni da postoji veza između tih društava kćeri i protupravnog ponašanja.”
Nakon razmatranja svih razloga koje je tužitelj istaknuo u prilog svojoj tužbi Opći ju je sud u cijelosti odbio.
Žalbeni zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
Žalitelj zahtijeva od Suda da:
—
ukine pobijanu presudu;
—
podredno, ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem potvrđuje sankciju koja mu je izrečena spornom odlukom i da predmet vrati Općem sudu ili izravno odredi iznos novčane kazne u iznosu koji ne prelazi 10 % zajedničkog prihoda koje su ostvarili on i Sachsa, i to vodeći računa o prekomjernoj duljini postupka pred Općim sudom;
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija zahtijeva od Suda da:
—
odbije žalbu i
—
naloži žalitelju snošenje troškova.
Podneskom od 11. rujna 2012. žalitelj je, pozvavši se na članak 42. stavak 2. podstavak 1. Poslovnika Suda, u verziji primjenjivoj na taj dan, zatražio ponovno otvaranje pisanog dijela postupka zbog postojanja nove okolnosti, i to vrlo teške financijske situacije u kojoj se nalazi.
Na temelju članaka 24. Statuta Suda Europske unije i članka 61. njegovog Poslovnika, Sud je pozvao stranke, Europske parlament i Vijeće Europske unije te države članice da odgovore na pitanja koja se odnose na kriterije koji omogućuju ocjenu razumnosti trajanja postupka vođenog pred Općim sudom te na mjere kojima se mogu popraviti posljedice njegove prekomjerne duljine.
O žalbi
Prvi i drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
U okviru svog prvog žalbenog razloga žalitelj prigovara što je Opći sud proglasio nedopuštenim, kao nepravovremene, prigovore koji se temelje na povredi pretpostavke nedužnosti i prava na obranu koje je iznio na raspravi pozivajući se na Povelju. Prigovara što je Opći sud presudio, s jedne strane, da ti prigovori nisu imali dovoljno usku vezu s argumentima koji su prvotno izneseni u izvornoj tužbi i, s druge strane, da stupanje na snagu UEU‑a ne predstavlja novu činjenicu koja opravdava isticanje takvih prigovora nakon podnošenja tužbe.
U okviru svog drugog žalbenog razloga žalitelj prigovara što je Opći sud presudio da mu se odgovornost za protutržišno ponašanje društva kćeri, to jest Sachse, može pripisati samo na temelju razloga što je držao cjelokupni kapital potonjeg. Žalitelj drži da je postupivši na taj način Opći sud povrijedio pretpostavku nedužnosti zajamčenu člankom 48. Povelje i obvezu obrazlaganja svojih presuda.
Komisija navodi da je prvi žalbeni razlog očito neosnovan.
Smatra da je drugi žalbeni razlog nedopušten jer nije bio istaknut u prvom stupnju. Prema mišljenju Komisije, taj je žalbeni razlog i bespredmetan s obzirom na to da se ona, u pogledu odluke o zajedničkoj i solidarnoj odgovornosti žalitelja za protupravno ponašanje Sachse, nije oslonila isključivo na pretpostavku izvršavanja odlučujućeg utjecaja povezanu s držanjem 100 % kapitala potonjeg. U svakom slučaju, žalbeni razlog je neosnovan.
Ocjena Suda
Prvi i drugi žalbeni razlog koji ističu pitanja koja se odnose na poštovanje pretpostavke nedužnosti i prava na obranu treba razmotriti zajedno.
Što se tiče prvog žalbenog razloga koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi i u mjeri u kojoj potonji prigovara da je Opći sud presudio da prigovori koji su bili izneseni tijekom rasprave pozivanjem na Povelju ne predstavljaju dopunu tužbenih razloga izvorno iznesenih u tužbi, dovoljno je navesti da on u svojoj žalbi izričito priznaje kako se nigdje u svojoj tužbi nije izričito pozvao na Povelju, nego se u tom dijelu pisanog postupka ograničio na dovođenje u pitanje praktične nemogućnosti dokazivanja negativne činjenice, kao što je nepostojanje uputa koje je društvo majka dalo svojem društvu kćeri. Žalitelj također priznaje da je tek u kasnijem dijelu postupka, i to u replici, spomenuo Povelju, u obliku pozivanja na načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni, kako je propisano njezinim člankom 49.
U tim okolnostima, žalitelj ne može dovesti u pitanje ocjenu koju je Opći sud dao u točki 27. pobijane presude, prema kojoj prigovori koje je tijekom rasprave istaknuo na temelju povrede načela pretpostavke nedužnosti i prava na obranu, zajamčene člankom 48. Povelje, nisu pokazivali dovoljno usku vezu s prvotno iznesenim argumentima u izvornoj tužbi da bi se smatralo da proizlaze iz normalnog razvoja rasprave tijekom sudskog postupka. Sukladno tome, Opći sud takve je argumente s pravom smatrao novima.
U vezi s pitanjem je li stupanje na snagu Lisabonskog ugovora trebalo uzeti u obzir, kako to tvrdi žalitelj, kao pitanje za koje se saznalo tijekom postupka pred Općim sudom i koje bi, s te osnove, opravdalo, sukladno članku 48. stavku 2. podstavku 1. Poslovnika Općeg suda, iznošenje novih razloga, potrebno je napomenuti da je Sud već presudio da se njegovo stupanje na snagu, kojim je Povelja postala dio primarnog prava Unije, ne može smatrati novim pravnim pitanjem u smislu članka 42. stavka 2. podstavka 1. njegovog Poslovnika. U tom kontekstu, Sud je naglasio da je, i prije stupanja na snagu tog Ugovora, u više navrata utvrdio da pravo na pravično suđenje kakvo proizlazi osobito iz članka 6. EKLJP‑a predstavlja temeljno pravo koje Europska unija poštuje kao opće načelo sukladno članku 6. stavku 2. UEU‑a (vidjeti, osobito, presudu od 3. svibnja 2012., Legris Industries/Komisija, C‑289/11 P, točku 36.).
Ovo tumačenje koje je Sud dao u svrhu primjene svojeg Poslovnika vrijedi,
mutatis mutandis,
za primjenu odgovarajućih odredaba Poslovnika Općeg suda.
U tim okolnostima, prvi razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi treba odbiti kao neosnovan.
S obzirom na drugi žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi i utoliko što prigovara da je Opći sud povrijedio pretpostavku nedužnosti zajamčenu člankom 48. Povelje time što je presudio da se odgovornost za protupravno ponašanje njegovog društva kćeri, i to Sachse, može njemu pripisati jer je držao cjelokupni kapital potonjeg, potrebno je istaknuti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi kako bi dopuštanje stranci da istakne pred Sudom po prvi put žalbeni razlog koji je mogla istaknuti pred Općim sudom ali to nije učinila dovelo do toga da bi joj se dopustilo da pred Sudom pokrene postupak koji je opsežniji od onoga u kojem je postupao Opći sud. U okviru žalbe nadležnost Suda je, u načelu, ograničena na ispitivanje ocjene Općeg suda o tužbenim razlozima koji su pred njime raspravljeni.
U dijelu u kojem se temelji na povredi članka 48. Povelje, drugi žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo stoga treba odbaciti kao nedopušten.
S obzirom na to da žalitelj tvrdi, u okviru istog žalbenog razloga, da je Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja jer nije odgovorio na argumente koje je on istaknuo radi utvrđivanja da pretpostavka o stvarnom izvršavanju odlučujućeg utjecaja u praksi predstavlja neoborivu pretpostavku, valja ponoviti da, prema ustaljenoj praksi Suda, obveza obrazlaganja presuda, koju Opći sud ima na temelju članaka 36. i 53. stavka 1. Statuta Suda, ne zahtijeva od njega davanje izvješća koje slijedi iscrpno i jedan po jedan sve argumente koje su stranke iznijele u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno, pod uvjetom da omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge na kojima se temelji presuda, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za izvršavanje svog nadzora povodom žalbe.
U tom pogledu Opći sud je ispravno, najprije, u točkama 69. i 70. pobijane presude, podsjetio na ustaljenu praksu Suda, koju je potonji potvrdio nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora (vidjeti, osobito, presudu od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija, C‑501/11 P, točke 107. do 111.), iz koje proizlazi da, kada društvo majka drži 100 % kapitala društva kćeri koje je počinilo povredu pravila tržišnog natjecanja, postoji oboriva pretpostavka prema kojoj navedeno društvo majka stvarno izvršava odlučujući utjecaj na svoje društvo kćer. Prema toj praksi, Komisija slijedom toga može društvo majku smatrati solidarno odgovornim za plaćanje novčane kazne izrečene njezinom društvu kćeri, osim ako to društvo majka, na kojem je teret obaranja te pretpostavke, ne podnese dokaze koji su dostatni za dokazivanje da njezino društvo kćer djeluje na tržištu samostalno (vidjeti, osobito, presudu Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr., točku 47.).
Opći sud je, zatim, posvetio točke 73. do 93. pobijane presude razmatranju argumenata koje je žalitelj istaknuo radi utvrđivanja da nije intervenirao u rad Sachse. Iako je u točki 74. priznao da su neki od tih argumenata ukazivali na to da je u velikoj mjeri bila samostalna, Opći sud je, nakon iscrpnog razmatranja dokaza koje su stranke podnijele, u točki 93., zaključio da Komisija nije počinila pogrešku u ocjeni smatrajući da je žalitelj izvršavao redoviti nadzor nad vođenjem svojeg društva kćeri i pripisujući mu odgovornost za protupravno ponašanje svojeg društva kćeri.
Protivno onomu što tvrdi žalitelj, pristup koji je primijenio Opći sud u pobijanoj presudi ne ukazuje na to da je pretpostavka odlučujućeg utjecaja koje društvo majka izvršava nad društvom kćeri koje drži u potpunosti ili gotovo u potpunosti, u stvarnosti, neoboriva.
Naime, kako je to Sud već presudio, sama okolnost da neki subjekt ne podnese, u konkretnom slučaju, dokaze koji mogu oboriti pretpostavku stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva majke nad društvom kćeri ne znači da ta pretpostavka ne može, ni u kojem slučaju, biti oborena (presuda od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija,
C‑521/09 P, Zb., str. I‑8947.
, točka 66.).
U tim okolnostima, u mjeri u kojoj žalitelj tvrdi da ocjena Općeg suda o argumentima koje je istaknuo samo na temelju njegovog zaključka – negativnog iz žaliteljeve perspektive – dokazuje postojanje neoborive pretpostavke, takvu argumentaciju valja odbiti (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Elf Aquitaine/Komisija, točku 67.).
S obzirom na ranije navedeno, drugi žalbeni razlog valja odbiti iz razloga što je dijelom nedopušten, a dijelom neosnovan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
U okviru svojeg trećeg žalbenog razloga žalitelj prigovara da je Opći sud pojam poduzetnika protumačio na pogrešan način ocjenjujući da je Komisija radi izračunavanja gornje granice iznosa novčane kazne iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 s pravom uzela u obzir zajednički prihod svih društava koja pripadaju grupi u kojoj je on nadređeno društvo. Prema mišljenju žalitelja, zajednički prihod grupe mogao bi služiti kao gornja granica pri izračunavanju novčane kazne izrečene zbog protutržišnog postupanja koje je počinilo neko od njegovih društava kćeri samo ako bi cijela grupa činila jednog i jedinstvenog poduzetnika. Međutim, ni u spornoj odluci ni u pobijanoj presudi ne postoji bilo kakav pokušaj dokazivanja postojanja takvog jedinstvenog subjekta.
Osim tog propusta obrazlaganja, Opći sud je, prema mišljenju žalitelja, povrijedio pravo ocjenjujući, u točki 108. pobijane presude, da se ukupna veličina gospodarskog subjekta mora procijeniti „na temelju zajedničkoga prihoda svih društava koje čine grupu na čijem se čelu nalazi nadređeno društvo jer samo zajednički prihod društava koja čine navedenu grupu može biti pokazatelj veličine i gospodarske moći poduzetnika u pitanju”. Na taj je način Opći sud pomiješao pojam grupe i poduzetnika.
Komisija ističe da taj žalbeni razlog nije osnovan. Ustaljena je sudska praksa da ukupni prihod nekog poduzetnika ukazuje na njegovu gospodarsku važnost i utjecaj na tržištu. Stoga Komisija smatra da je imala pravo, radi utvrđivanja gornje granice novčane kazne, temeljiti se na ukupnom prihodu grupe na čelu koje se nalazio žalitelj, kako slijedi iz pravila o konsolidaciji financijskih izvještaja koja su na snazi u pravu Unije.
Ocjena Suda
Članak 23. stavak 2. Uredbe 1/2003 određuje da Komisija može izreći novčane kazne poduzetnicima koji povrijede članak 81. UEZ‑a pod uvjetom da, za svakog poduzetnika koji sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prijeći 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
Ova gornja granica iznosa kazne ima za cilj spriječiti izricanje novčanih kazni za koje se može predvidjeti da ih poduzetnici, s obzirom na njihovu veličinu, kako je određena njihovim ukupnim prihodom, makar na približan i nesavršen način, neće biti u mogućnosti platiti. Riječ je dakle o granici, jednako primjenjivoj na sve poduzetnike i određenoj u skladu s veličinom svakog pojedinog, koja ima za cilj izbjeći prekomjerne i nerazmjerne novčane kazne (vidjeti, osobito, presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Zb., str. I‑5425., točke 280. i 281.
).
Međutim ta se svrha mora uskladiti s nastojanjem da se novčanoj kazni osigura dovoljno odvraćajući učinak, koji opravdava uzimanje u obzir veličine i gospodarske snage poduzetnika u pitanju, to jest cjelokupnih resursa počinitelja povrede (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P, Zb., str. I‑5361.
, točka 102. i navedena sudska praksa).
Naime, željeni učinak na poduzetnika opravdava uzimanje u obzir veličine i cjelokupnih resursa tog poduzetnika kako bi se novčanoj kazni osigurao dovoljno odvraćajući učinak, pri čemu sankcija ne smije biti zanemariva u odnosu na, posebno, financijske sposobnosti navedenog poduzetnika (gore navedena presuda Lafarge/Komisija, točka 104.).
U tim okolnostima, kad je riječ o procjeni financijskih sredstava poduzetnika kojem se pripisuje povreda pravila tržišnog natjecanja prava Unije, čini se opravdanim uzimanje u obzir prihoda svih društava u odnosu na koje je poduzetnik u pitanju imao mogućnost izvršavanja odlučujućeg utjecaja.
Napose, kad se poduzetnik kojem se pripisuje povreda nalazi na čelu grupe društva koje čine gospodarsku jedinicu, prihod koji se uzima u obzir za izračunavanje gornje granice iznosa novčane kazne iz članka 23. stavka 2. Uredbe 1/2003 jest prihod cjelokupne grupe.
Navedena brojka, naime, najbolji je pokazatelj sposobnosti poduzetnika u pitanju da prikupi sredstva potrebna za plaćanje novčane kazne.
U tom pogledu, kako je to navela Komisija, pravila konsolidacije financijskih izvještaja koja su na snazi u pravu Unije imaju za cilj davanje vjerne slike imovine, financijske situacije kao i rezultata svih društava koja su dio neke grupe, kao cjeline. Članak 1. stavak 1. točka (a) do (c) Direktive br. 83/349 nameće tako obvezu sastavljanja konsolidiranih financijskih izvještaja svakom poduzeću majci koje, posebno, ima većinu glasačkih prava u poduzeću kćeri ili ima pravo imenovati ili opozvati članove upravljačkog ili nadzornog tijela takvog poduzeća ili ima pravo izvršavati „prevladavajući utjecaj” na takvo poduzeće.
Iz navedenog slijedi da, kada s dovoljnom sigurnošću utvrdi pripisivost protupravnog ponašanja društvu koje se nalazi na čelu grupe, Komisija može, radi procjene financijske sposobnosti tog društva, uzeti u obzir konsolidirane financijske izvještaje potonjeg u mjeri u kojoj se za iste može smatrati da su relevantan element procjene.
U tim okolnostima Opći sud nije povrijedio pravo presuđujući, u točkama 108. i 110. pobijane presude, da je gornja granica iznosa novčane kazne izrečene žalitelju bila pravilno izračunana na temelju zajedničkog prihoda svih društava koja pripadaju grupi kojoj je žalitelj bio nadređeno društvo.
Protivno žaliteljevoj tvrdnji, ne može se zahtijevati od Komisije da, nakon što je utvrdila da se društvo majka mora smatrati odgovornim za protupravno ponašanje svog društva kćeri, dokaže da svako društvo kći koje čini grupu ne određuje na samostalan način svoje ponašanje na tržištu. Kako je to Opći sud presudio u točki 112. pobijane presude, pripisivanje protupravnog ponašanja društva kćeri njegovom društvu majci i zabrana nametanja novčane kazne koja prelazi 10 % prihoda poduzetnika u pitanju čine dva odvojena pitanja koja odgovaraju različitim svrhama. U tom slučaju društvo koje smatra da konsolidirani prihod ne odgovara gospodarskoj stvarnosti mora podnijeti dokaze kojima će opovrgnuti postojanje moći kontrole društva majke.
Stoga se treći žalbeni razlog mora odbiti kao neosnovan, kako zbog toga što se temelji na povredi prava počinjenoj od strane Općeg suda tako zbog toga što se temelji na povredi obveze obrazlaganja potonjeg.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
U okviru ovog žalbenog razloga žalitelj ističe da u predmetnom slučaju nije poštovano njegovo temeljno pravo na suđenje u razumnom roku, kako je zajamčeno člankom 47. Povelje.
Žalitelj podsjeća da je postupak vođen pred Općim sudom započeo 23. veljače 2006., a okončan je 16. studenoga 2011. Naglašava da je, između završetka pisanog postupka i prve informacije koju je primio u vezi sa stanjem predmeta, proteklo dugo razdoblje inercije Općeg suda.
Prema njegovom mišljenju, ni složenost ni opsežnost spisa a niti broj poduzetnika ili broj jezika postupka u pitanju ne mogu opravdati potpuni izostanak postupanja u predmetu od strane Općeg suda tijekom navedenog razdoblja.
Žalitelj ističe da je, kad je podnio svoju tužbu Općem sudu protiv sporne odluke, odlučio da neće odmah platiti izrečenu novčanu kaznu i da je, zauzvrat, morao prihvatiti plaćanje kamate na iznos novčane kazne te osnovati bankarsko jamstvo. Prekomjerna duljina postupka imala je za posljedicu povećanje troškova vezanih za takve mjere.
Stoga žalitelj zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je Sachsi nametnuta novčana kazna za koju je solidarno odgovoran ili da, podredno, smanji iznos te novčane kazne vodeći računa o financijskom teretu koji je morao podnijeti zbog povrede svog prava na poštovanje razumnog roka za suđenje.
Komisija najprije ističe da taj žalbeni razlog nije dopušten jer nije iznesen na raspravi pred Općim sudom.
Što se tiče merituma, Komisija ocjenjuje da, pod pretpostavkom da je prekoračen razuman rok u okviru sudskog postupka usmjerenog protiv odluke kojom je izrečena kazna poduzetniku zbog povrede pravila tržišnog natjecanja, primjereno pravno sredstvo ne bi trebalo biti smanjenje izrečene novčane kazne nego tužba za naknadu štete. Podredno, Komisija smatra da bi, ako Sud ocijeni da je došlo do povrede načela razumnog roka i da ta povreda iziskuje pravno sredstvo koje se sastoji u smanjivanju novčane kazne, takvo smanjivanje trebalo biti simbolično.
Ocjena Suda
– Dopuštenost
Kao što proizlazi iz članka 58. stavka 1. Statuta Suda i iz njegove sudske prakse, Sud je nadležan, povodom žalbe, provjeriti je li Opći sud počinio povrede postupka koje štete interesima žalitelja (vidjeti, osobito, presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija,
C 385/07 P, Zb., str. I‑6155., točku 176.
).
U odnosu na nepravilnost koja je istaknuta u okviru ovog žalbenog razloga, potrebno je podsjetiti da članak 47. stavak 2. Povelje određuje da „[svatko] ima pravo na pravično, javno suđenje u razumnom vremenskom roku pred neovisnim i nepristranim sudom, prethodno osnovanim u skladu sa zakonom”. Kako je to Sud u više prilika presudio, ovaj članak odnosi se na načelo učinkovite sudske zaštite (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 179. i navedenu sudsku praksu).
Na gore navedenoj osnovi takvo pravo, čije je postojanje potvrđeno prije stupanja Povelje na snagu, kao opće načelo prava Unije primjenjivo je u okviru sudskog postupka protiv odluke Komisije (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 178. i navedenu sudsku praksu).
Iako svoje prigovore usmjerava prvenstveno na razdoblje procesne neaktivnosti Općeg suda, koje je trajalo od završetka pisanog postupka do početka usmenog postupka, žalitelj nije istaknuo povredu tog prava na raspravi pred Općim sudom.
Protivno onome što tvrdi Komisija, takav propust ne može imati za posljedicu nedopuštenost četvrtog žalbenog razloga jer je prvi put istaknut u žalbenom postupku. Naime, iako stranka mora moći istaknuti postupovnu nepravilnost u trenutku kada smatra da je došlo do povrede primjenjivih pravila, ona ne može biti dužna to učiniti u stadiju kada puni učinci te povrede još nisu poznati. Kad je riječ o prekoračenju razumnog roka za suđenje od strane Općeg suda, tužitelj koji smatra da to prekoračenje pred Općim sudom šteti njegovim interesima nije dužan odmah istaknuti tu povredu. Ako je to potrebno, on može pričekati kraj postupka kako bi saznao njegovu ukupnu duljinu i na taj način raspolagao svim elementima potrebnim za utvrđivanje povrede koju smatra da je pretrpio.
Četvrti žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog žalbe stoga je dopušten.
– O meritumu
Najprije, potrebno je podsjetiti da, prema Europskom sudu za ljudska prava, prekoračenje razumnog roka za suđenje, kao nepravilnost postupka koja dovodi do povrede temeljnog prava, mora pružiti stranci u pitanju učinkovito pravno sredstvo koje joj pruža odgovarajuće popravljanje posljedica (vidjeti, ESLJP, presuda Kudla/Poljska od 26. listopada 2000.,
Zbirka presuda i odluka
2000 XI, § 156. i 157.).
Ako žalitelj zahtijeva ukidanje pobijane presude i, podredno, ukidanje te presude u dijelu u kojem je njome potvrđena novčana kazna koja mu je izrečena ili smanjivanje iznosa te novčane kazne, potrebno je istaknuti da je Sud već presudio da, u nedostatku bilo kakve indicije o tome da je prekomjerna duljina postupka pred Općim sudom utjecala na rješenje spora, nepoštovanje razumnog roka za suđenje ne može dovesti do ukidanja presude (vidjeti u tom smislu, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točke 190. i 196. te navedenu sudsku praksu).
Ta sudska praksa temelji se posebno na stajalištu prema kojem bi, ako ne postoji utjecaj nepoštovanja razumnog roka za suđenje na rješenje spora, ukidanje pobijane presude popravilo povredu načela učinkovite sudske zaštite počinjenu od strane Općeg suda (gore navedena presuda Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točka 193.).
U konkretnom predmetu žalitelj nije iznio Sudu ni jednu indiciju koja bi ukazivala na to da je nepoštovanje razumnog roka za suđenje od strane Općeg suda moglo imati utjecaja na rješenje spora koji je pred njim bio vođen.
Slijedi da, suprotno onome što zahtijeva žalitelj, četvrti žalbeni razlog ne može dovesti, kao takav, do ukidanja pobijane presude.
Žalitelj međutim ističe da je prekomjerna duljina postupka pred Općim sudom za njega imala teške financijske posljedice i traži s tog naslova ukidanje novčane kazne za koju je solidarno odgovoran.
U tom pogledu, vodeći računa o potrebi da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Europske unije, Sud žalitelju ne može dopustiti da isključivo na osnovi nepoštovanja razumnog roka za suđenje dovede u pitanje osnovanost ili iznos novčane kazne dok su svi ostali žalbeni razlozi usmjereni protiv utvrđenja Općeg suda o pitanju iznosa te novčane kazne i ponašanja koja su njome sankcionirana bili odbijeni (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 194.).
Iz toga slijedi da nepoštivanje razumnog roka za suđenje u okviru ispitivanja pravnog sredstva podnesenog protiv odluke Komisije kojom je izrečena novčana kazna poduzetniku zbog povrede pravila tržišnog natjecanja prava Unije ne može dovesti do ukidanja, u cijelosti ili djelomično, novčane kazne izrečene tom odlukom.
Što se tiče zahtijeva žalitelja kojim on, podredno, zahtijeva smanjenje iznosa novčane kazne za koju se smatra solidarno odgovornim, na ime naknade ekonomske štete koju je navodno pretrpio zbog prekomjerne duljine postupka pred Općim sudom, valja podsjetiti da je Sud u početku, suočen sa sličnom situacijom, prihvatio takav zahtjev iz razloga procesne ekonomije i radi osiguravanja trenutačnog i učinkovitog pravnog sredstva protiv takve nepravilnosti postupka te je, slijedom toga, smanjio iznos novčane kazne (presuda od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija,
C 185/95 P, Zb., str. I‑8417.
, točka 48.).
Nakon toga Sud je u okviru jednog predmeta koji se odnosio na odluku Komisije kojom je utvrđeno postojanje zlouporabe vladajućeg položaja, ali nije izrečena novčana kazna, presudio da nepoštovanje od strane Općeg suda razumnog roka za suđenje može dovesti do tužbe za naknadu štete (gore navedena presuda Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točka 195.).
Dakako, ovaj predmet odnosi se na situaciju sličnu onoj povodom koje je donesena gore navedena presuda Baustahlgewebe/Komisija. Međutim, tužba za naknadu štete podnesena protiv Unije na temelju članaka 268. UFEU‑a i 340. stavka 2. UFEU‑a predstavlja, po tome što može pokriti sve situacije prekoračenja razumnog roka trajanja nekog postupka, učinkovito i opće primjenjivo pravno sredstvo kojim se utvrđuje i sankcionira takva povreda.
Stoga Sud mora odlučiti da povreda obveze suđenja u razumnom roku iz članka 47. stavka 2. Povelje, koju je počinio jedan od sudova Unije, mora pronaći svoju sankciju u tužbi za naknadu štete podnesenoj Općem sudu jer je takva tužba za naknadu štete učinkovito pravno sredstvo.
Slijedi da se zahtjev usmjeren na ostvarivanje popravljanja štete koju je Opći sud prouzročio nepoštovanjem razumnog roka za suđenje ne može podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe, nego se mora podnijeti samom Općem sudu.
Što se tiče kriterija na temelju kojih se ocjenjuje je li Opći sud poštovao razumni rok, potrebno je podsjetiti da se razumnost roka za suđenje mora ocjenjivati prema specifičnim okolnostima svakog pojedinog predmeta, kao što su složenost spora i ponašanje stranaka (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 181. i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, Sud je istaknuo da popis relevantnih kriterija nije iscrpan i da ocjena razumnosti navedenog roka ne zahtijeva sustavno razmatranje okolnosti predmeta u pogledu svakog pojedinog kriterija kad se duljina postupka čini opravdanom s obzirom na samo jedan od njih. Tako, složenost predmeta ili ponašanje tužitelja koje odugovlači postupak mogu opravdati trajanje postupka koje je na prvi pogled predugo (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 182. i navedenu sudsku praksu).
Prilikom razmatranja ovih kriterija valja voditi računa o tome da su, u slučaju spora o postojanju povrede pravila tržišnog natjecanja, temeljni zahtjev pravne sigurnosti koju moraju uživati gospodarski subjekti i cilj osiguravanja da tržišno natjecanje ne bude iskrivljeno na unutarnjem tržištu od znatnog interesa ne samo za žalitelja i njegove konkurente, nego i za treće osobe, zbog velikog broja osoba kojih se ono tiče te financijskih interesa u pitanju (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, točku 186. i navedenu sudsku praksu).
Također je obveza Općeg suda da ocijeni kako značajnost navodne štete tako i uzročnu vezu između nje i prekomjerne duljine sudskog postupka razmatrajući dokaze koji su u tu svrhu dostavljeni.
U tom pogledu, potrebno je naglasiti da je u slučaju tužbe radi naknade štete koja se temelji na tome da je Opći sud povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje time što nije poštovao zahtjeve u vezi s poštovanjem razumnog roka za suđenje, njegova obveza da, sukladno članku 340. stavku 2. UFEU‑a, uzme u obzir opća načela primjenjiva u pravnim sustavima država članica za postupanje po pravnim lijekovima koji se temelje na sličnim povredama. U tom kontekstu, Opći sud mora posebno ispitati je li moguće utvrditi, pored postojanja imovinske štete, postojanje neimovinske štete koju je pretrpjela stranka oštećena prekoračenjem roka i koja bi se trebala, ako je to slučaj, popraviti na primjeren način.
Stoga je na Općem sudu, koji je nadležan na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a, da odluči o takvim zahtjevima za naknadu štete, u sastavu drukčijem od onoga u kojem je postupao u sporu iz kojeg je proizašao postupak čijoj se duljini prigovara i primjenjujući kriterije definirane u točkama 85. do 89. ove presude.
Međutim, očito je da se duljina postupka pred Općim sudom, koji je trajao gotovo 5 godina i 9 mjeseci, ne može opravdati ni jednom okolnošću predmeta iz kojeg je proizašao ovaj spor.
Pokazalo se, napose, da je razdoblje između završetka pisanog postupka, s podnošenjem u veljači 2007., odgovora na repliku Komisije, i otvaranja, tijekom prosinca 2010., usmenog postupka trajalo oko 3 godine i 10 mjeseci. Duljina ovog razdoblja ne može se objasniti okolnostima predmeta, bilo da je riječ o složenosti postupka, ponašanju stranaka ili pak naknadnim postupovnim pitanjima.
S obzirom na složenost spora, iz ispitivanja tužbe koju je podnio žalitelj, kao što je sažeto u točki 13. ove presude, proizlazi kako, usprkos tome što su zahtijevali podrobno ispitivanje, istaknuti tužbeni razlozi nisu imali osobito visok stupanj težine. Premda je točno da je tužbu za poništenje sporne odluke Općem sudu podnijelo petnaestak adresata navedene odluke, ta okolnost nije mogla spriječiti predmetni sud da izradi sintezu spisa i pripremi usmeni postupak u vremenskom razdoblju kraćem od 3 godine i 10 mjeseci.
Potrebno je naglasiti da, u tijeku navedenog razdoblja, postupak nije bio prekinut ni usporen donošenjem, od strane Općeg suda, bilo koje mjere upravljanja postupkom.
Što se tiče ponašanja stranaka i naknadnih postupovnih pitanja, činjenica da je žalitelj tražio, tijekom mjeseca listopada 2010., ponovno otvaranje pisanog postupka ne može opravdati razdoblje od 3 godine i 8 mjeseci koje je već bilo proteklo nakon zatvaranja tog postupka. Osim toga, kao što je navela nezavisna odvjetnica u točki 105. svog mišljenja, okolnost da je žalitelj obaviješten tijekom prosinca 2010. da će se organizirati rasprava tijekom veljače 2011. dokazuje da je to postupovno pitanje moglo imati samo minimalan utjecaj na opće trajanje postupka, odnosno uopće nije utjecalo na njega.
Vodeći računa o ranijim elementima, potrebno je utvrditi da je postupak vođen pred Općim sudom povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje time što nisu ispunjeni zahtjevi u vezi s poštovanjem razumnog roka za suđenje, što predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila koje ima za cilj dodijeliti prava pojedincima (presuda od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P, Zb., str. I‑5291.
, točka 42.).
Međutim, iz razmatranja navedenih u točkama 73. do 84. ove presude slijedi da četvrti žalbeni razlog mora biti odbijen.
O financijskoj situaciji žalitelja
Na raspravi je žalitelj sudu predočio podatke o svojoj trenutnoj financijskoj situaciji, iz kojih navodno proizlazi da nije u mogućnosti platiti novčanu kaznu koja mu je izrečena u spornoj odluci. Prema njegovom mišljenju, ti su argumenti, istaknuti radi podupiranja njegovog zahtjeva za ukidanje u cijelosti ili, podredno, za smanjenje novčane kazne, dopušteni s obzirom na to da su povezani s pojavom nove činjenice u smislu članka 127. Poslovnika, s jedne strane, i da predstavljaju proširenje četvrtog žalbenog razloga koji se odnosi na povredu načela razumnog roka, s druge strane.
Komisija ističe da su ti argumenti nedopušteni jer su novi i, u svakom slučaju, neosnovani jer nisu poduprijeti dokazima.
U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da se žalbe podnesene Sudu mogu odnositi samo na pravna pitanja. Međutim, kako bi se procijenila sposobnost žalitelja da plati novčanu kaznu koju mu je izrekla Komisija, Sud bi trebao ispitati pitanja činjenične naravi koja nisu u njegovoj nadležnosti u okviru žalbe.
Osim toga, Sud, kada odlučuje o žalbi, također ne može zamijeniti iz razloga pravičnosti svojom ocjenom ocjenu Općeg suda koji u okviru neograničene nadležnosti odlučuje o visini novčane kazne izrečene poduzetniku zato što je povrijedio pravo Unije (vidjeti, osobito, presudu od 10. svibnja 2007., SGL Carbon/Komisija,
C 328/05 P, Zb., str. I‑3921., točku 98.
i navedenu sudsku praksu). Pored toga, ustaljena je sudska praksa da, kada pristupa utvrđivanju iznosa takve novčane kazne, Komisija nije dužna voditi računa o gospodarskoj situaciji poduzetnika o kojemu je riječ jer bi priznavanje takve obveze dovelo do davanja neopravdane konkurentske prednosti poduzetnicima koji su najmanje prilagođeni tržišnim uvjetima (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu od 10. svibnja 2007., SGL Carbon/Komisija, točku 100. i navedenu sudsku praksu).
Argumenti koje žalitelj temelji na svojoj financijskoj situaciji moraju se stoga odbaciti kao nedopušteni i, u svakom slučaju, kao neosnovani.
Potrebno je međutim dodati da, ako žalitelj smatra da su njegove financijske teškoće uzročno povezane s nepoštovanjem načela razumnog roka od strane Općeg suda, on to može tvrditi u okviru tužbe podnijete Općem sudu na temelju članaka 268. UFEU‑a i 340. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti točke 94. do 96. ove presude).
Iz svega navedenog slijedi da se ni jedan od žalbenih razloga koje je istakao žalitelj u prilog žalbi ne može prihvatiti, zbog čega žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Komisija zatražila da žalitelj snosi troškove, treba mu naložiti da, pored vlastitih troškova, snosi i troškove Komisije.

Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Groupe Gascogne SA nalaže se snošenje troškova predmetne žalbe.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski.