CELEX: 62013CJ0393
Apeliacinis skundas
Dempingas
Įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 464/2011
Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių importas
Reglamentas (EB) Nr. 1225/2009
2 straipsnis
Normaliosios vertės nustatymas
Sąvoka „įprastos prekybos sąlygos

Apeliaciniu skundu Europos Sąjungos Taryba prašo Teisingumo Teismo panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
Alumina / Taryba
(T‑304/11,
EU:T:2013:224
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis panaikino 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas (
OL L 125, p. 1
, toliau – ginčijamas reglamentas), kiek jis susijęs su
Alumina d.o.o
. (toliau –
Alumina
).
Teisinis pagrindas
2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (
OL L 343, p. 51
, ir klaidų ištaisymas
OL L 7, 2010, p. 22
, toliau – pagrindinis reglamentas) 2 straipsnio 1–4 ir 6 punktuose nustatyta:
„1.   Normalioji vertė paprastai yra nustatoma pagal kainas, kurias įprastomis prekybos sąlygomis moka arba turi mokėti nepriklausomi pirkėjai eksportuojančioje valstybėje.
Tačiau jeigu eksportuotojas eksportuojančioje valstybėje negamina arba neparduoda panašaus produkto, normalioji vertė gali būti nustatoma pagal kitų pardavėjų ar gamintojų kainas.
Kainos tarp šalių, kurios įtariamos tarpusavyje susijusios arba sudariusios kompensacinį susitarimą, negali būti laikomos kainomis įprastomis prekybos sąlygomis ir nenaudojamos nustatant normaliąją vertę, nebent būtų nustatyta, kad tokie tarpusavio santykiai neturi įtakos šioms kainoms.
<…>
2.   Normaliajai vertei nustatyti paprastai naudojami panašaus produkto pardavimai vidaus vartojimui, jeigu tokių pardavimų kiekis sudaro 5 % arba daugiau nagrinėjamojo produkto pardavimų kiekio į Bendriją. Tačiau gali būti naudojami ir mažesnės apimties pardavimų rodikliai, pavyzdžiui, kai mokama kaina laikoma tipiška tiriamoje rinkoje.
3.   Jeigu įprastomis prekybos sąlygomis panašus produktas neparduodamas arba parduodamas nepakankamais kiekiais, arba kai dėl ypatingos situacijos rinkoje pardavimo rodikliai nesudaro galimybės deramai palyginti, panašaus produkto normalioji vertė apskaičiuojama pagal jo gamybos sąnaudas produkto kilmės valstybėje, pridėjus pagrįstas produkto pardavimo, bendrąsias ir administracines sąnaudas bei pagrįstą pelną, arba pagal eksporto į trečiąją valstybę įprastomis prekybos sąlygomis kainas, su sąlyga, kad tokios kainos yra tipiškos.
<…>
4.   Panašaus produkto pardavimai eksportuojančios valstybės vidaus rinkoje arba pardavimai eksportui į trečiąją valstybę kainomis, mažesnėmis už produkto vieneto gamybos išlaidas (pastovias ir kintamas), prie jų pridėjus pardavimo, bendrąsias ir administracines išlaidas gali būti nelaikomi pardavimais įprastomis prekybos sąlygomis kainos atžvilgiu ir į juos gali būti neatsižvelgiama nustatant normaliąją vertę; ši nuostata taikoma tik tuo atveju, jei nustatoma, kad taip buvo parduodama pakankamai ilgą laiką, dideliais kiekiais ir tokiomis kainomis, kurios per pagrįstą laikotarpį nepadengia visų produkto išlaidų.
<…>
6.   Pardavimo, bendrųjų ir administracinių sąnaudų bei pelno sumos turi būti pagrįstos faktiniais duomenimis apie tiriamojo eksportuotojo ar gamintojo panašaus produkto gamybą ir pardavimus įprastomis prekybos sąlygomis. Tais atvejais, kai šių sumų negalima nustatyti tokiu būdu, jie gali būti nustatyti bet kuriuo iš šių būdų:
a)
pagal kitų tiriamų eksportuotojų ar gamintojų svertinį faktinių panašaus produkto gamybos ir pardavimų kilmės valstybės vidaus rinkoje sumų vidurkį;
b)
pagal tiriamo eksportuotojo ar gamintojo tos pačios kategorijos produktų gamybos ir pardavimų įprastomis prekybos sąlygomis kilmės valstybės vidaus rinkoje faktines sumas;
c)
bet kuriuo kitu pagrįstu būdu, su sąlyga, kad taip nustatytas pelnas neviršytų pelno, kurį paprastai gauna kiti eksportuotojai ar gamintojai parduodami tos pačios kategorijos produktus kilmės valstybės vidaus rinkoje.“
Ginčo aplinkybės, procedūra Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
Šiai apeliacinei bylai reikšmingos ginčo aplinkybės yra išdėstytos skundžiamo sprendimo 1, 3, 5 ir 7–10 punktuose:
„1
2010 m. sausio 4 d. gavusi skundą, 2010 m. vasario 17 d. Europos Komisija paskelbė Pranešimą apie tyrimo dėl importuojamų Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių inicijavimą (
OL C 40, p. 5
).
<…>
Pagal 2010 m. lapkričio 15 d. Komisijos reglamentą (ES) Nr. 1036/2010, kuriuo importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams nustatomas laikinasis antidempingo muitas (
OL L 298, p. 27
, toliau – laikinasis reglamentas), Komisija nustatė 28,1 % laikinąjį antidempingo muitą importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, dar vadinamiems ceolito NaA arba ceolito 4A milteliais. Pagal laikinojo reglamento 11 konstatuojamąją dalį tyrimas apėmė laikotarpį nuo 2009 m. sausio 1 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d.
<…>
Apskaičiuodama normaliąją vertę Komisija rėmėsi [pagrindinio reglamento] 2 straipsnio 3 dalyje aprašyta metodologija, nes ieškovės pardavimai vidaus rinkoje nebuvo tipiški, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Apskaičiuodama normaliąją vertę Komisija naudojo svertinį vidutinį pelną, gautą iš grupės, kuriai priklauso ieškovė, įvykdytų panašaus produkto pardavimų šalies viduje (laikinojo reglamento 21‐26 konstatuojamosios dalys).
<…>
2010 m. gruodžio 1 d. laišku [
Alumina
] pateikė savo pastabas, kuriose tvirtino, kad pažeistos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalys, nes normalioji vertė buvo apskaičiuota pagal pelno maržą, susidariusią iš pardavimų vidaus rinkoje vieninteliam jos klientui, esant didelei neatsiskaitymo ar pavėluoto atsiskaitymo rizikai, todėl šie pardavimai nėra įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis.
2011 m. kovo 16 d. laišku Komisija, remdamasi pagrindinio reglamento 20 straipsniu, perdavė [
Alumina
] galutinį informacinį dokumentą ir atsakymą, kuriame atmesti teiginiai dėl pirmesniame punkte minėtų vidaus pardavimų. 2011 m. kovo 18 d. laišku [
Alumina
], be kita ko, pakartojo savo poziciją, išdėstytą pirmesniame punkte.
Pagal [ginčijamą reglamentą] šio sprendimo 3 punkte nurodytiems produktams buvo nustatytas galutinis 28,1 % muitas, taikomas produktų [grynajai franko] kainai Europos Sąjungos pasienyje [prieš atliekant muitinės formalumus].
Dėl normaliosios vertės apskaičiavimo <...> Taryba [ginčijamo] reglamento 19 ir 20 konstatuojamosiose dalyse teigia, kad pardavimai vidaus rinkoje, į kuriuos buvo atsižvelgta, vykdyti įprastomis prekybos sąlygomis ir institucijos galėjo remtis tokių pardavimų duomenimis, nepaisant to, kad jie nebuvo tipiški, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Kadangi šie pardavimai buvo pelningi, apskaičiuota normalioji vertė būtų buvusi tokia pati kaip ir gauta taikant pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą.“
Savo ieškiniui pagrįsti
Alumina
nurodė du ieškinio pagrindus, siejamus atitinkamai su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalių ir šio straipsnio 6 dalies pirmo sakinio pažeidimu. Antrojo ieškinio pagrindo antroje dalyje
Alumina
iš esmės teigė, kad Taryba padarė teisės klaidą šios bendrovės atliktus nagrinėjamo produkto pardavimus vieninteliam jos pirkėjui vidaus rinkoje laikiusi pardavimais įprastomis prekybos sąlygomis, nors kaina dėl pavėluoto atsiskaitymo arba neatsiskaitymo rizikos buvo padidinta 25 %. Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas pritarė šiai antrojo ieškinio pagrindo antrai daliai, nusprendė, kad pardavimų vieninteliam
Alumina
pirkėjui vidaus rinkoje kaina neatitinka įprastų prekybos sąlygų, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnį, kriterijaus, ir panaikino ginčijamą reglamentą, kiek jis susijęs su
Alumina
.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniame skunde Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
atmesti
Alumina
Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį ir
—
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
Alumina
Teisingumo Teismo prašo:
—
visų pirma, atmesti Tarybos apeliacinį skundą,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, priimti sprendimą dėl ieškinio pirmojoje instancijoje ir panaikinti ginčijamą reglamentą ir
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą Taryba nurodo vienintelį skundo pagrindą, kuris pareikštas dėl skundžiamo sprendimo 36–41 punktuose padarytų išvadų dėl pardavimų „įprastomis prekybos sąlygomis“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, sąvokos.
Šalių argumentai
Pirma, Taryba mano, kad skundžiamo sprendimo 36–41 punktuose Bendrojo Teismo atliktas vertinimas dėl
Alumina
ieškinyje nurodyto antrojo pagrindo antros dalies yra teisiškai klaidingas, nes Bendrasis Teismas klaidingai aiškino pardavimų „įprastomis prekybos sąlygomis“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 ir 6 dalis, sąvoką. Bendrasis Teismas esą padarė teisės klaidą, nes manė, kad apskaičiuojant normaliąją vertę nereikia atsižvelgti į pardavimus, kurie nebuvo atlikti įprastomis prekybos sąlygomis dėl to, kad į kainą buvo įskaičiuotas pirkėjo neatsiskaitymo riziką turintis padengti priedas, kuris nesusijęs su produkto verte. Toks sąvokos pardavimai „įprastomis prekybos sąlygomis“ aiškinimas esą nėra pagrįstas nei pagrindiniu reglamentu, nei 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašyta ir 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (
OL L 336, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80) patvirtinta Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1A priede pateikiama sutartimi dėl 1994 m. bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos (GATT) VI straipsnio įgyvendinimo. Be to, ji mano, kad Sprendimo
Minolta Camera / Taryba
(C‑178/87,
EU:C:1992:112
) 17 punktas, kurį skundžiamo sprendimo 27 punkte, į kurį duodama nuoroda to sprendimo 38 punkte, cituoja Bendrasis Teismas, nepagrindžia Bendrojo Teismo aiškinimo.
Bendrojo Teismo pasirinktas „produkto vertę atspindinčios kainos“ kriterijus, Tarybos teigimu, yra netinkamas siekiant nustatyti, ar pardavimas įvykdytas įprastomis prekybos sąlygomis. Pirma, aiškinant šią sąvoką taip, kaip aiškina Bendrasis Teismas, institucijos turėtų nuolat nuspėti pateiktų kainų mokėjimo ir taikymo motyvus ir nustatyti tikrąją produkto vertę. Antra, taip aiškinant šią sąvoką, kiltų didelė piktnaudžiavimo rizika, nes tai skatintų į pardavimų sutartis įtraukti sąlygą, jog į kainą yra įskaičiuotas toks rizikos priedas, kad tokios kainos nebūtų naudojamos nustatant normaliąją vertę.
Dėl skundžiamo sprendimo 38 punkto Taryba mano, kad nuoroda į pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punktą, kuriame kalbama apie kitus kainoms įtaką darančius veiksnius, nėra reikšminga. Bet kuriuo atveju šiame straipsnyje numatyti patikslinimai yra skirti tam tikriems skirtumams tarp normaliosios vertės ir eksporto kainos pašalinti, o ne tik tam, kad būtų pakoreguota normalioji vertė, sudaryta kainos, kuria produktas parduodamas vidaus rinkoje įprastomis prekybos sąlygomis, pagrindu.
Taryba mano, kad pardavimai vyko įprastomis prekybos sąlygomis, net jei pardavėjas padidino pardavimo kainą, kad padengtų pavėluoto atsiskaitymo ar neatsiskaitymo riziką. Jei dėl to galėtų būti daroma įtaka normaliosios vertės ir eksporto kainos palyginamumui, lyginant normaliąją kainą su eksporto kaina reikėtų atlikti pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalyje numatytas korekcijas. Šiuo atžvilgiu Taryba primena, kad šio straipsnio 10 dalies g punkte aiškiai numatyta galimybė atlikti korekciją, kai skiriasi kredito, suteikto nagrinėjamiems pardavimams, išlaidos.
Antra, Taryba mano, kad Bendrojo Teismo pateiktas sąvokos pardavimai „įprastomis prekybos sąlygomis“ aiškinimas, pagal kurį į šią sąvoką nepatenka pardavimai, į kurių kainą yra įskaičiuotas priedas, skirtas pirkėjo negalėjimo ar nenorėjimo atsiskaityti rizikai padengti, prieštarauja teisinio saugumo principui, nes tada institucijos turėtų nuolat nuspėti pateiktų kainų mokėjimo ir taikymo motyvus ir nustatyti „tikrąją“ produkto vertę, kaip pažymėta šio sprendimo 9 punkte.
Galiausiai Taryba teigia, kad Bendrasis Teismas nesilaikė pareigos motyvuoti, nes skundžiamame sprendime nėra paaiškinimų, leidžiančių daryti išvadą, kad pardavimai nėra įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, jei į kainą yra įskaičiuotas neatsiskaitymo rizikos priedas.
Alumina
visų pirma mano, kad Tarybos grindžiant savo apeliacinį skundą nurodytas pagrindas yra nepriimtinas, nes jis iš tikrųjų susijęs su Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 31–35 punktuose atliktu faktinių aplinkybių vertinimu. Papildomai ji ginčija šio apeliacinio skundo pagrindo pagrįstumą ir prašo jį atmesti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
Alumina
tvirtina, kad apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes Taryba ginčija Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 31–35 punktuose konstatuotas faktines aplinkybes, kuriomis jis grindė išvadą, kad nagrinėjamų produktų pardavimai vyko ne įprastomis prekybos sąlygomis, tačiau nenurodo, kokią teisės klaidą padarė šis teismas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš SESV 256 straipsnio ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, jog tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas konstatuoti faktines aplinkybes ir jas įvertinti. Tik tais atvejais, kai Bendrojo Teismo konstatuotų faktinių aplinkybių neatitiktis tikrovei matyti iš jam pateiktos bylos medžiagos arba kai iškraipomi įrodymai, kuriais grindžiamos šios faktinės aplinkybės, toks konstatavimas ir įrodymų vertinimas yra teisės klausimai, kurių kontrolę nagrinėdamas apeliacinį skundą gali atlikti Teisingumo Teismas. Tačiau pagal SESV 256 straipsnį Teisingumo Teismas yra kompetentingas patikrinti tokių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias remdamasis tomis aplinkybėmis padarė Bendrasis Teismas (žr. sprendimo
Taryba / Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group
, C‑337/09 P,
EU:C:2012:471
, 55 punktą ir sprendimo
Trubowest Handel ir Makarov / Taryba ir Komisija
, C‑419/08 P,
EU:C:2010:147
, 30 ir 31 punktus).
Šiuo atveju Taryba kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis klaidingai aiškino pardavimų „įprastomis prekybos sąlygomis“, kaip tai suprantama pagal Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, sąvoką. Remdamasis tokiu aiškinimu jis klaidingai kvalifikavo faktus, kuriais remiantis buvo priimtas ginčijamas reglamentas, ir padarė išvadą, kad klaida dėl atsižvelgimo į rizikos priedą turėjo įtakos normaliosios vertės, nustatytos siekiant įvertinti, ar egzistuoja dempingas, teisingam apskaičiavimui.
Todėl apeliacinis skundas yra susijęs ne su Bendrojo Teismo konstatuotomis faktinėmis aplinkybėmis ar įrodymų vertinimu, bet su Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu ir jos taikymu Tarybos konstatuotoms faktinėms aplinkybėms.
Tokiomis aplinkybėmis apeliacinį skundą reikia pripažinti priimtinu.
Dėl esmės
Reikia priminti, kad normaliosios vertės nustatymas yra vienas iš esminių etapų, galinčių padėti nustatyti galimo dempingo egzistavimą. Šiuo atžvilgiu Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „normalioji vertė paprastai yra nustatoma pagal kainas, kurias įprastomis prekybos sąlygomis moka arba turi mokėti nepriklausomi pirkėjai eksportuojančios valstybės vidaus rinkoje“. Šiuo klausimu taip pat reikia konstatuoti, kad iš šios nuostatos teksto ir struktūros matyti, kad nustatant normaliąją vertę iš principo pirmiausia reikia atsižvelgti į įprastomis prekybos sąlygomis realiai mokėtą ar mokėtiną kainą. Pagal šio straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą nuo šio principo galima nukrypti tik kai įprastomis prekybos sąlygomis panašus produktas neparduodamas arba parduodamas nepakankamais kiekiais arba kai tokie pardavimo rodikliai neleidžia deramai palyginti kainų (žr. Sprendimo
Goldstar / Taryba
, C‑105/90,
EU:C:1992:69
, 12 punktą).
Šių normalios vertės nustatymo remiantis tikrąja kaina išimčių sąrašas yra baigtinis ir jos susijusios su pardavimų specifika, o ne su produkto kaina (Sprendimo
Ajinomoto ir NutraSweet / Taryba ir Komisija
, C‑76/98 P ir C‑77/98 P,
EU:C:2001:234
, 40 punktą).
Vis dėlto, kaip savo išvados 38 punkte pažymėjo generalinis advokatas, nei 1994 m. Bendrajame susitarime dėl muitų tarifų ir prekybos, nei pagrindiniame reglamente nėra apibrėžta įprastų prekybos sąlygų sąvoka. Tačiau pagrindinio reglamento 2 straipsnyje aiškiai numatyti du pardavimų, kurie tam tikromis aplinkybėmis negali būti laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis, atvejai.
Pirma, pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje pažymima, kad kainos tarp šalių, kurios įtariamos tarpusavyje susijusios arba sudariusios kompensacinį susitarimą, negali būti laikomos kainomis įprastomis prekybos sąlygomis ir naudojamos nustatant normaliąją vertę, nebent išimtiniu atveju būtų nustatyta, kad tokie tarpusavio santykiai neturi įtakos šioms kainoms (Sprendimo
Petrotub ir Republica
/
Taryba
, C‑76/00 P,
EU:C:2003:4
, 85 punktas).
Antra, pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą panašaus produkto pardavimai eksportuojančios valstybės vidaus rinkoje arba pardavimai eksportui į trečiąją valstybę kainomis, mažesnėmis už produkto vieneto gamybos išlaidas, gali būti nelaikomi pardavimais įprastomis prekybos sąlygomis tik jei nustatoma, kad taip buvo parduodama pakankamai ilgą laiką, dideliais kiekiais ir tokiomis kainomis, kurios per pagrįstą laikotarpį nepadengia visų produkto išlaidų.
Vis dėlto pagrindinio reglamento 2 straipsnyje nėra pateikiamas išsamus metodų, leidžiančių nustatyti, ar kainos taikytos įprastomis prekybos sąlygomis, sąrašas. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad įprastų prekybos sąlygų sąvoka susijusi su pačių pardavimų pobūdžiu. Ja siekiama nustatant normaliąją vertę neatsižvelgti į situacijas, kai pardavimai vidaus rinkoje nėra vykdomi įprastomis prekybos sąlygomis, pavyzdžiui, kai produktas parduodamas už mažesnę nei gamybos išlaidos kainą arba kai sandoriai atliekami tarp dviejų susijusių ar kompensacinį susitarimą sudariusių partnerių (žr. sprendimų
Goldstar / Taryba
,
EU:C:1992:69
, 13 punktą ir
Ajinomoto ir NutraSweet / Taryba ir Komisija
,
EU:C:2001:234
, 38 punktą).
Skundžiamo sprendimo 36 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad priedas už neatsiskaitymą yra kompensacija už riziką, kurią tiekėjas prisiima parduodamas produktus tam tikram klientui. Šis priedas neatspindi parduoto produkto vertės dalies ir nėra susijęs su jo savybėmis, tačiau priklauso nuo kliento tapatybės ir nuo to, kaip tiekėjas vertina to kliento finansinį pajėgumą.
Be to, skundžiamo sprendimo 38 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad tokį priedą įtraukus į pelno maržos, kuri nustatoma apskaičiuojant normaliąją vertę, skaičiavimus atsižvelgiama į veiksnį, kuris neatspindi parduodamo produkto vertės dalies ir dirbtinai padidina normaliosios vertės apskaičiavimo rezultatą, todėl jis nebeatspindi tikslios tos produkto pardavimo kainos, už kurią tas produktas būtų parduotas kilmės valstybėje įprastomis prekybos sąlygomis.
Kaip savo išvados 43 punkte pažymėjo generalinis advokatas, įprastų prekybos sąlygų sąvokos tikslas yra užtikrinti, kad normalioji vertė kuo labiau atitiktų įprastą panašaus produkto kainą eksportuotojo vidaus rinkoje. Jei pardavimas vykdytas pagal sąlygas, kurios neatitinka prekybos praktikos, susijusios su panašaus produkto pardavimais toje rinkoje laikotarpiu, kuris reikšmingas nustatant dempingą, jis nėra tinkamas pagrindas panašaus produkto toje rinkoje normaliajai vertei nustatyti.
Šiuo atveju Bendrasis Teismas teisingai manė, kad tokio kaip šis neatsiskaitymo rizikos priedo įtraukimas nustatant normaliąją vertę pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalį, reikštų, kad ją nustatant yra įvedamas veiksnys, kuris nepadeda nustatyti kainos, kuria atitinkamas produktas būtų parduotas vidaus rinkoje įprastomis prekybos sąlygomis. Toks elementas, išimtinai susijęs su konkretaus vidaus pirkėjo finansiniu pajėgumu, yra vienas iš elementų, susijusių su pardavimų specifika, į kurią institucijos turi atsižvelgti spręsdamos, ar šie pardavimai įvykdyti sudarant prekybos sandorius, atitinkančius panašių produktų pardavimo vidaus rinkoje per reikšmingą laikotarpį, į kurį atsižvelgiama nustatant, ar egzistuoja dempingas, sąlygas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Be to, produkto kaina yra tik viena iš prekybos sandorio sąlygų. Atsakymas į klausimą, ar įprastomis prekybos sąlygomis taikoma kaina priklauso ir nuo kitų įtakos taikomoms kainoms galinčių turėti sandorio sąlygų, kaip antai sandorio apimties, papildomų sandorio šalių prisiimtų pareigų ar tiekimo termino. Atlikdamos tokį vertinimą, kuris turi būti daromas kiekvienu konkrečiu atveju atskirai, institucijos turi atsižvelgti į visus reikšmingus veiksnius ir visas su nagrinėjamais pardavimais susijusias ypatingas aplinkybes.
Tiesa, šiuo atveju Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 36 punkte nusprendė, kad neatsiskaitymo rizikos priedo įtraukimas neatspindi parduoto produkto vertės dalies ir nėra susijęs su jo savybėmis, o to sprendimo 38 punkte teigė, kad priedas yra veiksnys, kuris neatspindi parduodamo produkto vertės dalies. Vis dėlto, kaip savo išvados 58 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šie punktai neišreiškia principinių Bendrojo Teismo teiginių, pagal kuriuos įprastas pardavimų pobūdis neišvengiamai priklauso nuo to, ar jų kaina atspindi produkto vertę.
Taigi, reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 38 punkte Bendrojo Teismo padaryta išvada, jog šis priedas dirbtinai padidina normaliosios vertės apskaičiavimo rezultatą, atitinka esamą Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią šio rizikos priedo įtraukimas turėtų įtakos įprastam pardavimų pobūdžiui (žr. Sprendimo
Ajinomoto ir NutraSweet / Taryba ir Komisija
,
EU:C:2001:234
, 39 ir 41 punktus). Reikia pažymėti, kad tokiomis aplinkybėmis institucijos turi išnagrinėti, ar ši pardavimo sąlyga buvo taikoma bendrai visiems klientams panašaus produkto rinkoje, ar vis dėlto buvo specifinė, atsižvelgiant į atitinkamo kliento situaciją.
Dėl Tarybos argumentų, susijusių su Bendrojo Teismo 38–40 punktuose esančia nuoroda į pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punktą, reikia konstatuoti, kad jie yra neveiksmingi, nes to sprendimo 36 ir 37 punktuose Bendrojo Teismo nurodyti pagrindiniai argumentai nėra teisiškai klaidingi. Iš tikrųjų, net jei būtų nustatyta, kad ši nuoroda yra klaidinga, tai neturėtų jokio poveikio pardavimų „įprastomis prekybos sąlygomis“ sąvokos aiškinimo, kurio Bendrasis Teismas laikėsi skundžiamame sprendime, teisingumui ir dėl to negalėtų lemti to sprendimo panaikinimo.
Galiausiai apeliacinio skundo pagrindo dalį, kuri siejama su tuo, kad Bendrasis Teismas pažeidė pareigą motyvuoti, ir kuri, beje, nėra pagrįsta konkrečiais argumentais, telieka atmesti, nes skundžiamo sprendimo motyvai aiškiai ir nedviprasmiškai atskleidžia Bendrojo Teismo argumentaciją.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vienintelio pagrindo, kuriuo remiasi Taryba grįsdama savo apeliacinį skundą, negalima pripažinti pagrįstu, todėl jį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio Reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi
Alumina
reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Taryba pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.