CELEX: 62010CJ0016
Jogszabályok közelítése
Távközlés
Hálózatok és szolgáltatások
2002/22/EK irányelv
Vállalkozások kijelölése az egyetemes szolgáltatás nyújtására
Egyedi kötelezettségek előírása a kijelölt vállalkozás számára
Tudakozószolgálatok és telefonkönyvek

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről
szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (engedélyezési irányelv) (HL L 108., 21. o.;
magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.), az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési
szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlament és tanácsi irányelvnek (keretirányelv)
(HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.; a továbbiakban: keretirányelv) és az egyetemes
szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói
jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (egyetemes szolgáltatási irányelv)
(HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.) az előzetes döntéshozatalra utaló végzés meghozatalakor
hatályos változatának értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet az egyrészről a The Number (UK) Ltd (a továbbiakban: The Number) és a Conduit Entreprises Ltd (a továbbiakban:
Conduit Entreprises), mindketten tudakozószolgálati és telefonkönyv-szolgáltatók az Egyesült Királyságban, másrészről a British
Telecommunications plc (a továbbiakban: BT) közötti eljárásokban terjesztették elő a távközlési szolgáltatás előfizetőinek
adatait tartalmazó adatbázisból származó információk nyújtásáért a BT által számlázott összegek tárgyában, amely adatbázis
kezelésére az egyetemes szolgáltatói minőségében a BT köteles.

Jogi háttér

Az uniós jog
Az egyetemes szolgáltatási irányelv (7) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„A tagállamoknak továbbra is gondoskodniuk kell arról, hogy területükön a II. fejezetben meghatározott szolgáltatások – a
végfelhasználó földrajzi elhelyezkedésére tekintet nélkül – meghatározott minőségben és az adott nemzeti feltételekhez képest
megfizethető áron minden végfelhasználó számára rendelkezésre álljanak. […]”
Az egyetemes szolgáltatási irányelv (11) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„A telefonkönyvi információ és a tudakozószolgálat a nyilvánosan elérhető telefonszolgáltatások tekintetében alapvető hozzáférési
eszköz, és az egyetemes szolgáltatási kötelezettség részét képezi. A felhasználók és a fogyasztók átfogó előfizetői nyilvántartásokat
és olyan tudakozószolgáltatást igényelnek, amely kiterjed minden nyilvántartott telefon-előfizetőre és annak hívószámára (beleértve
a helyhez kötött és a mobilszámokat), továbbá azt igénylik, hogy ez az információ kedvezményezéstől mentes módon jelenjen
meg. […]”
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerint:
„A tagállamok meghatározzák azt a megközelítést, amely – a tárgyilagosság, az átláthatóság, a megkülönböztetésmentesség és
az arányosság elvét tiszteletben tartva – az egyetemes szolgáltatás teljesítésének biztosításához a leghatékonyabb és a legmegfelelőbb.
A tagállamok – miközben védik a közérdeket – a piac torzulásainak, különösen a szokásos kereskedelmi feltételektől eltérő
árakon vagy feltételek mellett történő szolgáltatásnyújtásnak a minimalizálására törekednek.”
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 4. cikkének (1) bekezdése előírja:
„A tagállamok biztosítják, hogy a nyilvános telefonhálózathoz történő helyhez kötött csatlakozás és a nyilvánosan elérhető,
helyhez kötött telefonszolgáltatásokhoz történő hozzáférés iránti minden ésszerű igényt legalább egy vállalkozás kielégítsen.”
Az egyetemes szolgáltatási irányelv „Tudakozószolgálatok és telefonkönyvek” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy:
a)      legalább egy átfogó telefonkönyv álljon a végfelhasználók rendelkezésére a megfelelő hatóság által jóváhagyott, akár nyomtatott,
akár elektronikus, akár mindkét formában, és ennek frissítése rendszeresen, legalább évente egyszer megtörténjen;
b)      legalább egy átfogó telefonos tudakozószolgálat álljon rendelkezésére valamennyi végfelhasználónak, beleértve a nyilvános
telefonállomások használóit is.
(2)      Az (1) bekezdés szerinti telefonkönyvek – a 97/66/EK irányelv 11. cikkének rendelkezéseire is figyelemmel – a nyilvánosan
elérhető telefonszolgáltatások valamennyi előfizetőjét tartalmazzák.
(3)      A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben említett szolgáltatásokat nyújtó vállalkozások a más vállalkozások által
rendelkezésükre bocsátott adatok kezelése során alkalmazzák a megkülönböztetés-mentesség elvét.”
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 8. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A tagállamok a 4., 5., 6. és 7. cikkben, valamint szükség esetén a 9. cikk (2) bekezdésében meghatározott egyetemes szolgáltatások
nyújtásának garantálása céljából egy vagy több vállalkozást jelölhetnek ki, úgy, hogy az állam területének egésze lefedhető
legyen. A tagállamok az egyetemes szolgáltatás különböző elemeinek szolgáltatására és/vagy az államterület különböző részeinek
lefedésére különböző vállalkozásokat vagy vállalkozáscsoportokat is kijelölhetnek.”
Az egyetemes szolgáltatási irányelvnek „A díjak megfizethetősége” című 9. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A nemzeti szabályozó hatóságok figyelemmel kísérik a 4., 5., 6. és 7. cikkben az egyetemes szolgáltatási kötelezettségek körébe
tartozóként meghatározott, és a kijelölt vállalkozások által nyújtott szolgáltatások kiskereskedelmi díjszabásának alakulását
és szintjét, különösen a nemzeti fogyasztói árakkal és jövedelmekkel összefüggésben.
(2)      A nemzeti feltételek tükrében a tagállamok előírhatják, hogy a kijelölt vállalkozások olyan díjszabási lehetőségeket vagy
díjcsomagokat kínáljanak a fogyasztóknak, amelyek eltérnek a szokásos kereskedelmi feltételek szerint biztosítottaktól, különösen
annak biztosítása érdekében, hogy az alacsony jövedelmű, illetve a különleges szociális helyzetű fogyasztókat ne gátolják
a nyilvánosan elérhető telefonszolgáltatáshoz való hozzáférésben vagy annak használatában.
[…]
(4)      A tagállamok a 4., 5., 6., és 7. cikk szerinti kötelezettségekkel terhelt vállalkozások számára előírhatják közös díjszabásoknak
– így a földrajzi átlagolásnak – az adott állam egész területén – a nemzeti feltételek tükrében – történő alkalmazását, vagy
ársapkák tiszteletben tartását.
[…]”
Az egyetemes szolgáltatási irányelvnek „A kijelölt vállalkozások szolgáltatásainak minősége” című 11. cikke előírja:
„(1)      A nemzeti szabályozó hatóságok biztosítják, hogy a 4., 5., 6., 7. cikk és a 9. cikk (2) bekezdése szerinti kötelezettségekkel
terhelt valamennyi kijelölt vállalkozás a III. mellékletben meghatározott szolgáltatásminőségi paramétereken, meghatározásokon
és mérési módszereken alapuló megfelelő és naprakész tájékoztatót tegyen közzé az egyetemes szolgáltatás nyújtása terén elért
teljesítményéről. A közzétett tájékoztatót a nemzeti szabályozó hatósághoz is el kell juttatni.
[...]
(4)      A nemzeti szabályozó hatóságok a legalább a 4. cikk szerinti egyetemes szolgáltatási kötelezettségekkel terhelt vállalkozások
számára teljesítménycélokat határozhatnak meg. Ennek során a nemzeti szabályozó hatóságok figyelembe veszik az érdekelt felek
nézeteit, különösen a 33. cikkben említettek szerint.
(5)      A tagállamok biztosítják, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok figyelemmel tudják kísérni a kijelölt vállalkozások e teljesítménycéloknak
való megfelelését.
[…]”
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkének (2) bekezdése a következőket mondja ki:
„A tagállamok biztosítják, hogy minden, az előfizetőkhöz telefonszámokat rendelő vállalkozás teljesítsen minden olyan ésszerű
kérést, amely a nyilvánosan elérhető tudakozószolgálatok és telefonkönyvek szolgáltatása céljából a megfelelő információk
egyeztetett formában, tisztességes, tárgyilagos, költségalapú és megkülönböztetéstől mentes rendelkezésre bocsátására irányul.”
A keretirányelv „Ágazatpolitikai célok és szabályozási elvek” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az ezen irányelvben és a különös irányelvekben meghatározott szabályozási feladatok
ellátása során a nemzeti szabályozó hatóságok a (2), (3) és (4) bekezdésben meghatározott célok elérésére irányuló minden
ésszerű intézkedést meghozzanak. Az ilyen intézkedéseknek a célokkal arányosnak kell lenniük.
A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az ezen irányelvben és a különös irányelvekben meghatározott szabályozási feladatok
– különösen a hatékony verseny biztosítását célzó szabályozási feladatok – ellátása során, a nemzeti szabályozó hatóságok
a lehető legnagyobb mértékben vegyék figyelembe a technológiasemleges szabályozás kívánalmát.
A nemzeti szabályozó hatóságok hatáskörükön belül hozzájárulhatnak a kulturális és nyelvi sokszínűség, valamint a médiapluralizmus
előmozdítását célzó politikák végrehajtásának biztosításához.
(2)      A nemzeti szabályozó hatóságok többek között a következők révén mozdítják elő a versenyt az elektronikus hírközlő hálózatok,
az elektronikus hírközlési szolgáltatások, a kapcsolódó eszközök és szolgáltatások nyújtása terén:
a)      biztosítják, hogy a felhasználók […] a választék, az ár és a minőség tekintetében maximális előnyhöz jussanak;
[…]
(3)      A nemzeti szabályozó hatóságok […] a következőkkel járulnak hozzá a belső piac fejlődéséhez:
(4)      A nemzeti szabályozó hatóságok többek között a következők révén mozdítják elő az Európai Unió polgárainak érdekeit:
a)      biztosítják, hogy [az egyetemes szolgáltatási irányelvben] meghatározott egyetemes szolgáltatáshoz mindenki hozzáférjen;
[...]”
Az engedélyezési irányelv 3. cikkének (2) bekezdése a következőképpen szól:
„Az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása – a 6. cikk
(2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek, illetve az 5. cikkben említett használati jogok sérelme nélkül – csak általános
felhatalmazás tárgyát képezheti. Az érintett vállalkozástól megkövetelhető, hogy nyújtson be jelentést, de nem írható elő
számára, hogy mielőtt a felhatalmazásból eredő jogokat gyakorolná, a nemzeti szabályozó hatóság kifejezett határozatát vagy
bármely egyéb közigazgatási intézkedésének iratait szerezze be. Az egyes esetekben szükséges bejelentést követően a vállalkozás
megkezdheti tevékenységét, szükség esetén az 5., 6. és 7. cikk használati jogokra vonatkozó rendelkezéseire is figyelemmel.”
Az engedélyezési irányelv 6. cikkének (2) bekezdése előírja:
„Az általános felhatalmazásból eredő jogoktól és kötelezettségektől jogilag el kell különülniük azoknak az egyedi kötelezettségeknek,
amelyek az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtói számára a 2002/19/EK irányelv
(hozzáférési irányelv) 5. cikkének (1) bekezdése, 5. cikkének (2) bekezdése, 6. és 8. cikke alapján, valamint a 2002/22/EK
irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 16., 17., 18. és 19. cikke alapján előírhatók, illetve amelyek az említett irányelv
alapján egyetemes szolgáltatás nyújtására kijelölt szervezetek számára előírhatók. Annak érdekében, hogy az átláthatóság a
vállalkozások számára biztosított legyen, az említett egyedi kötelezettségek egyes vállalkozások számára történő előírásának
feltételeit és eljárását az általános felhatalmazásnak tartalmaznia kell.”

A nemzeti jog
A BT részére – az egyetemes szolgáltatás nyújtójaként való kijelölésének keretében – az elektronikus hírközlésről szóló 2003‑as
rendelet (Electronic Communications [Universal Service] Regulations 2003) rendelkezései alapján a következőképpen írták elő
az egyetemes szolgáltatás nyújtására vonatkozó 7. feltételt (Universal Service Condition 7, a továbbiakban: USC 7):
„7.1. A BT kezeli azt az adatbázist, amely tartalmazza az összes előfizetőre vonatkozó telefonkönyvi információt, amely előfizetőkhöz
bármely [hálózati vagy szolgáltatási] hírközlési szolgáltató telefonszámot rendelt (a továbbiakban: az adatbázis). A BT biztosítja
az adatbázis rendszeres frissítését.
7.2      A BT a lenti 7.3. és 7.4. pont rendelkezéseivel összhangban kérésre rendelkezésre bocsátja:
a)      a 8. általános feltétel 8.2. pontjának hatálya alá tartozó bármely [hálózati vagy szolgáltatási] hírközlési szolgáltató számára
a BT által összeállított telefonkönyveket, hogy lehetővé tegye, hogy ez a [hálózati vagy szolgáltatási] hírközlési szolgáltató
eleget tegyen ennek a pontnak;
b)      bármely személynek, aki nyilvánosan elérhető tudakozószolgáltatást kíván nyújtani és/vagy telefonkönyvet kíván kiadni, az
adatbázis tartalmát gépileg olvasható formában.
7.3.      A BT a fenti 7.2. pontjának a) és b) alpontja alatt található adatállományokat a kérelmező személyek rendelkezésére bocsátja,
amennyiben a kérelem ésszerű. A BT a fentiek főszabály jellegének sérelme nélkül megtagadhatja ezen adatállományok rendelkezésre
bocsátását, amennyiben:
a)      az adatállományt kérő személy nem vállal kötelezettséget arra, hogy az abban szereplő adatokat vagy információkat a vonatkozó
gyakorlati útmutatóval összhangban kezeli, és/vagy
b)      a BT‑nek alapos oka van azt hinni, hogy az adatállományt kérő személy nem tesz eleget a vonatkozó adatvédelmi jogszabálynak.
7.4.      A BT tisztességes, tárgyilagos, költségalapú és jogellenes megkülönböztetéstől mentes módon, a BT és az információt kérő személy
közötti megegyezés szerinti formában szolgáltatja a fenti 7.2. pont a) és b) alpontja alatt található adatokat. Erre vonatkozó
megállapodás hiányában a vitarendezési funkcióival összhangban az igazgató határozhatja meg, hogy milyen formában bocsássák
rendelkezésre az adatokat.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az Egyesült Királyságban a Hull várost környező régió kivételével a távközlés területén a BT az egyetemes szolgáltatás nyújtója.
Az Office of communications (média és hírközlési hatóság, a továbbiakban: OFCOM) a távközlési nemzeti szabályozó hatóság az
Egyesült Királyságban. Az OFCOM a 2003‑as év során átvette az Oftel, a távközlési hivatal helyét.
Az Oftel által elfogadott USC 7 arra kötelezi a BT‑t, hogy az igazságos, objektív, költséghatékony és megkülönböztetéstől
mentes módon, megegyezés szerinti formában bocsássa a többi telefonkönyvi információ- és tudakozószolgáltató rendelkezésére
– amelyeket nem jelöltek ki egyetemes szolgáltatóként – az OSIS elnevezésű, telefon-előfizetőkre vonatkozó átfogó adatbázisát,
amelyet a helyhez kötött telefonszolgáltatás valamennyi üzemeltetőjétől összegyűjtött adatok alapján állít össze.
Így a felhasználóra összpontosító egyetemes szolgáltatási kötelezettség előírása helyett az USC 7 nagykereskedelmi kötelezettséget
ír elő a BT számára, ami a gyakorlatban azt jelenti, hogy számos egymással versenyző telefonkönyvi információ- és tudakozószolgáltató
van jelen az Egyesült Királyság piacán, amelyek az OSIS‑adatbázis használatával működnek.
A C‑109/03. sz. KPN Telecom ügyben 2004. november 25‑én hozott ítéletében (EBHT 2004., I‑11273. o.) a Bíróság többek között
úgy határozott, hogy a helyhez kötött telefonszolgáltatások üzemeltetői által az előfizetőkre vonatkozó megfelelő információk
rendelkezésre bocsátásáért számlázott összegek nem tartalmazhatják az üzemeltető saját előfizetőire vonatkozó adatok összegyűjtésének,
összeállításának és frissítésének belső költségeit. A The Number és a Conduit Enterprises vitatták a BT által az OSIS‑adatbázis
használatáért kiszámlázott összegeket, és keresetük alátámasztásaként erre az ítéletre hivatkoztak.
Ezen jogviták 2005‑ben az OFCOM‑hoz kerültek, amely 2008. március 10‑én hozta meg a határozatait. Az OFCOM ezekben a határozatokban
többek között megállapította, hogy az USC 7 összeegyeztethetetlen az uniós joggal, mivel az nem megfelelően ülteti át az egyetemes
szolgáltatási irányelv 5. cikkének előírásait. Így az OFCOM szerint a BT a saját előfizetőire vonatkozó adatok kivételével
a szabályozás szerinti feltételek mellett nem köteles hozzáférést biztosítani az OSIS‑adatbázishoz. A BT ugyanis ezen adatok
szolgáltatására egy másik – az USC 7‑től eltérő – kötelezettség alapján köteles, amely az alapeljárásnak nem képezi tárgyát,
az összes hírközlési vállalkozásra vonatkozik, és átülteti az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikkét.
A Competition Appeal Tribunal a 2008. november 24‑én hozott ítéletével helyt adott az OFCOM határozatával szemben előterjesztett
keresetnek. A Competition Appeal Tribunal tehát úgy vélte, hogy az USC 7 helyesen hajtotta végre az egyetemes szolgáltatási
irányelv megfelelő rendelkezéseit.
A BT az OFCOM támogatásával fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz a Competition Appeal Tribunal ítélete
ellen. Jóllehet a kérdést előterjesztő bíróság arra az átmeneti megállapításra jutott, hogy az USC 7 ellentétes az egyetemes
szolgáltatási irányelvvel, a határozathozatal előtt szükségesnek tartotta, hogy a kérdést előzetes döntéshozatal céljából
a Bíróság elé terjessze, mivel úgy vélte, hogy „a szóban forgó alapelvek, az irányadó szövegek közti különbségek és az érvelés
keretében kifejtett álláspontok vizsgálata” nyilvánvalóvá teszik, hogy „a kérdést nem lehet úgy tekinteni, mint amely nem
vet fel kétségeket”.
E körülmények között a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal
céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A tagállamok részére az [egyetemes szolgáltatási irányelvnek] a [keretirányelv] 8. cikkével, az [engedélyezési irányelv] 3. cikkének
(2) bekezdésével és 6. cikkének (2) bekezdésével, valamint az egyetemes szolgáltatási irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével
és a közösségi jog más lényeges rendelkezéseivel együttesen értelmezett 8. cikkének (1) bekezdésében biztosított azon hatáskör,
hogy kijelöljenek egy vagy több vállalkozást az egyetemes szolgáltatás nyújtásának, vagy az [egyetemes szolgáltatási irányelv]
4., 5., 6., 7. cikke és 9. cikkének (2) bekezdésében meghatározottak szerint az egyetemes szolgáltatás különböző elemeinek
biztosítására, úgy értelmezendő‑e, hogy az
a)      lehetővé teszi a tagállam számára, hogy valamely vállalkozás e rendelkezés alapján történő kijelölése során csak olyan egyedi
kötelezettségeket rójon e vállalkozásra, amelyek előírják e vállalkozás számára, hogy saját maga nyújtsa a végfelhasználóknak
azon egyetemes szolgáltatást vagy annak bizonyos elemeit, amelyre kijelölték; vagy
b)      lehetővé teszi a tagállam számára valamely vállalkozás e rendelkezés alapján történő kijelölésekor, hogy olyan egyedi kötelezettségeket
rójon e vállalkozásra, amelyeket a tagállam a leghatékonyabbnak, legmegfelelőbbnek és legarányosabbnak tart az egyetemes szolgáltatás
vagy annak elemei végfelhasználók részére történő nyújtásához, függetlenül attól, hogy e kötelezettségek előírják‑e a vállalkozás
számára, hogy saját maga nyújtsa a végfelhasználók számára az egyetemes szolgáltatást, illetve annak elemeit?
2)      A fent említett rendelkezések az [egyetemes szolgáltatási irányelv] 3. cikkének (2) bekezdése fényében értelmezve lehetővé
teszik‑e a tagállamok számára, hogy – abban az esetben, ha az [egyetemes szolgáltatási irányelv] 8. cikkének (1) bekezdése
alapján anélkül jelölik ki a vállalkozást az ezen irányelv 5. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt kötelezettség (átfogó
telefonos tudakozószolgálat) teljesítése céljából, hogy e szolgáltatást közvetlenül a végfelhasználók számára kellene nyújtania –
egyedi kötelezettségeket írjanak elő a kijelölt vállalkozásnak annak érdekében:
a)      hogy kezelje, és tartsa naprakészen az előfizetői adatokra vonatkozó átfogó adatbázist;
b)      hogy gépileg olvasható formában rendelkezésre bocsássa az előfizetői adatok szabályosan naprakésszé tett átfogó adatbázisának
tartalmát bárkinek, aki nyilvánosan elérhető tudakozószolgáltatási adatokat kíván szolgáltatni vagy ilyen adatbázisokat rendelkezésre
bocsátani (függetlenül attól, hogy ez a személy kíván‑e átfogó tudakozószolgáltatást nyújtani a végfelhasználóknak); és
c)      hogy az adatbázis tartalmát ennek a személynek tisztességes, tárgyilagos, költségalapú és megkülönböztetéstől mentes módon
nyújtsa?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével arra vár választ, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 8. cikkének (1) bekezdése
lehetővé teszi‑e a tagállamok számára – amennyiben azok e rendelkezés alapján egy vagy több vállalkozást kijelölnek az egyetemes
szolgáltatás vagy ezen irányelv 4., 5., 6., 7. cikke és 9. cikkének (2) bekezdésében meghatározottak szerint az egyetemes
szolgáltatás különböző elemei nyújtásának biztosítására –, hogy a vállalkozások számára csak annak módjára vonatkozó egyedi
kötelezettségeket írjanak elő, ahogyan a vállalkozásoknak az egyetemes szolgáltatást a kijelölt végfelhasználók számára nyújtaniuk
kell, vagy ezzel ellenkezőleg, ezek a tagállamok jogosultak olyan kötelezettségeket előírni a kijelölt vállalkozásoknak, amelyeket
a leginkább alkalmasnak vélnek az említett szolgáltatás nyújtásának biztosítására, függetlenül attól, hogy ezek a vállalkozások
saját maguk nyújtják‑e a szolgáltatást, vagy sem.
Előzetesen rá kell mutatni arra, hogy ez a kérdés az alapeljárás keretében merül fel, amely többek között a telefonkönyvi
információra és a tudakozószolgáltatásra alkalmazandó, az egyetemes szolgáltatás nemzeti szabályozásának hatálya alá tartozó
nagykereskedelmi kötelezettség uniós joggal való összeegyeztethetőségének kérdésére vonatkozik, amely kötelezettséget egyetlen
üzemeltető, a BT számára írták elő. Az említett kötelezettség szerint az ilyen üzemeltető köteles fenntartani és igazságos,
objektív, költséghatékony és megkülönböztetéstől mentes módon, megegyezés szerinti formában a többi telefonkönyvi információ-
és tudakozószolgáltató rendelkezésére bocsátani az OSIS‑elnevezésű adatbázisát, amelyet a helyhez kötött telefonszolgáltatás
valamennyi üzemeltetőjétől összegyűjtött adatok alapján készít el.
A kérdést előterjesztő bíróság ebben az összefüggésben arra keresi a választ, hogy az engedélyezési irányelv, a keretirányelv
és az egyetemes szolgáltatási irányelv rendelkezései és különösen ez utóbbi irányelv 8. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszik‑e,
hogy a tagállamok ilyen nagykereskedelmi szintű kötelezettséget írjanak elő egy meghatározott üzemeltetőnek e rendelkezés
alapján való kijelölése keretében, annak érdekében, hogy – kedvező versenykörnyezet létrehozása útján – megvalósítsák az egyetemes
szolgáltatásnak az egyetemes szolgáltatási irányelv (11) preambulumbekezdésében megfogalmazott és 5. cikkében meghatározott
célját, amely abból áll, hogy bocsássák az összes végfelhasználó rendelkezésére az átfogó telefonkönyvi információ- és a tudakozószolgáltatást.
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 8. cikke (1) bekezdése jelentésének és a hatályának megállapítása érdekében először is
el kell helyezni ezt a rendelkezést abban a jogszabályi összefüggésben, amelynek részét képezi (lásd analógia útján a Bíróság
C‑475/03. sz. Banca popolare di Cremona ügyben 2006. október 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑9373. o.] 18. pontját és
az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ezt követően értelmezni kell a rendelkezést, figyelembe véve annak szövegét, valamint
az említett irányelv általános rendszerét és a jogalkotó által elérni kívánt célt.
Ebben a vonatkozásban rá kell mutatni arra, hogy az engedélyezési irányelv 3. cikkének (2) bekezdésének megfelelően az elektronikus
hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása – az ezen irányelv 6. cikkének
(2) bekezdésében meghatározott egyedi kötelezettségek, vagy az annak 5. cikkében meghatározott rádiófrekvencia- és számhasználati
jogok sérelme nélkül – csak általános felhatalmazás tárgyát képezheti. Ez utóbbi jogok nem képezik az alapeljárás tárgyát.
Ennélfogva a tagállamok csak akkor jogosultak egy vagy több meghatározott vállalkozás számára egyedi kötelezettségeket előírni,
ha ezek a kötelezettségek az engedélyezési irányelv említett 6. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartoznak. Ez utóbbi rendelkezés
többek között utal az egyetemes szolgáltatási irányelv alapján az egyetemes szolgáltatás nyújtására kijelölt vállalkozásokra.
E kötelezettségek között szerepel az irányelv 5. cikkében meghatározott átfogó telefonkönyvi információ és a tudakozószolgáltatás
nyújtása. Ugyanezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdése írja elő az egyetemes szolgáltatás vagy az egyetemes szolgáltatás különböző
elemeinek nyújtásával megbízott üzemeltetők kijelölését.
Szigorúan kell értelmezni azokat a kötelezettségeket, amelyeket az egyetemes szolgáltatási irányelv 8. cikke (1) bekezdésének
megfelelően az egyetemes szolgáltatás nyújtására kijelölt vállalkozás számára ezen irányelv értelmében elő lehet írni, mivel
azok kivételnek minősülnek az egyedi kötelezettségeknek az üzemeltetők számára való egyéni előírására vonatkozó tilalom alól.
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 8. cikke (1) bekezdése első mondatának szövegét illetően, jóllehet az az egyetemes szolgáltatás
„nyújtásának garantálása” céljából egy vállalkozás kijelölését írja elő, ez a rendelkezés, a második mondatában, azt is kifejti,
hogy „a tagállamok az egyetemes szolgáltatás különböző elemeinek szolgáltatására […] különböző vállalkozásokat vagy vállalkozáscsoportokat
is kijelölhetnek”. E rendelkezés egészében vett szövegéből tehát az következik, hogy a tagállam a kijelölt vállalkozásra csak
az egyetemes szolgáltatási irányelv rendelkezéseiben kifejezetten előírt olyan egyedi kötelezettségeket róhat, amelyek az
egyetemes szolgáltatásnak az említett irányelv 4., 5., 6. és 7. cikkében, valamint 9. cikkének (2) bekezdésében meghatározott
valamely különös elemének ugyanezen vállalkozás által a végfelhasználók részére történő nyújtására vonatkoznak.
Ezt ki kell egészíteni azzal, hogy az a tény, hogy vállalkozás az egyetemes szolgáltatást saját maga nyújtja a felhasználóknak,
nem zárja ki annak a lehetőségét, hogy ez a vállalat alvállalkozásba adja e szolgáltatás nyújtását valamely harmadik személynek,
feltéve hogy a vállalkozás továbbra is felelős marad a szolgáltatás nyújtásának módjáért a tagállam hatáskörrel rendelkező
hatóságai vonatkozásában.
Egyébiránt ezt az értelmezést megerősítik az egyetemes szolgáltatási irányelv általános rendszerére és annak céljára vonatkozó
megfontolások is. Ugyanis az következik ezen irányelv 9. és 11. cikkének rendelkezéseiből – amelyek az alkalmazott díjakra,
illetőleg az egyetemes szolgáltatás nyújtására kijelölt vállalkozások teljesítményének a nemzeti szabályozó hatóságok általi
ellenőrzésére vonatkoznak –, hogy a szolgáltatást szükségszerűen mindig maguk a kijelölt vállalkozások nyújtják.
Először is az egyetemes szolgáltatási irányelv 9. cikkét illetően, az irányelv (7) preambulumbekezdéséből következik, hogy
az említett irányelv egyik alapvető célja a hírközlési szolgáltatások meghatározott minimális készletének megfizethető áron
történő nyújtása a végfelhasználó számára. Ennek érdekében az egyetemes szolgáltatási irányelv 9. cikke és különösen annak
(1), (2) és (4) bekezdése az egyetemes szolgáltatás elemeinek nyújtására kijelölt vállalkozás által alkalmazott díjak szerkezetére
és szintjére vonatkozóan a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok által gyakorolt ellenőrzési és szabályozási mechanizmust
ír elő.
Ezzel szemben a 9. cikk nem ír elő szabályozási mechanizmust a kijelölt vállalkozástól különböző vállalkozások által alkalmazott
árak vonatkozásában. Ennélfogva, még akkor is ha ezek a kijelölt vállalkozástól különböző vállalkozások az USC 7‑hez hasonló
különös nemzeti kötelezettségnek köszönhetően a nemzeti szabályozó hatóság által meghatározott díjakért hozzáférnének az összes
telefon-előfizetőre vonatkozó olyan átfogó adatbázishoz, mint a BT OSIS‑adatbázisa, ezek a vállalkozások nem lennének kötelesek
megfizethető áron nyújtani az egyetemes szolgáltatásnak az említett irányelv 5. cikkében meghatározott elemét, amely abból
áll, hogy átfogó telefonos tudakozószolgálatot és átfogó telefonkönyvet bocsássanak az összes végfelhasználó rendelkezésére.
Ebben a helyzetben az alapeljárás tárgyát képező nemzeti jogszabályban meghatározotthoz hasonló kötelezettség nem garantálja,
hogy az egyetemes szolgáltatás szóban forgó elemét elérhető áron az összes végfelhasználó rendelkezésére bocsássák.
Másodszor, az egyetemes szolgáltatási irányelv 11. cikke szerint a nemzeti szabályozó hatóságok feladata, hogy az egyetemes
szolgáltatás a kijelölt vállalkozás általi nyújtását ellenőrizzék, és ezen vállalkozások számára adott esetben bizonyos egyedi
követelményeket írjanak elő az egyetemes szolgáltatás minőségét illetően. Ennélfogva ez a rendelkezés abból az előfeltételezésből
indul ki, hogy a kijelölt vállalkozások rendelkeznek az egyetemes szolgáltatás nyújtására vonatkozó működési adatokkal, és
képesek közvetlenül befolyásolni e szolgáltatás nyújtásának módját, ami azt feltételezi, hogy saját maguk nyújtják ezt a szolgáltatást.
Az egyetemes szolgáltatási irányelv 3. cikke (2) bekezdésének megfelelően természetesen a tagállamok feladata, hogy „meghatározzák
azt a megközelítést, amely […] az egyetemes szolgáltatás teljesítésének biztosításához a leghatékonyabb és a legmegfelelőbb”.
Azonban a tagállamok e rendelkezésből eredő mérlegelési mozgástere nem teheti lehetővé, hogy ezek a tagállamok bizonyos vállalkozások
számára olyan egyedi kötelezettségeket írjanak elő, amelyek különböznek az engedélyezési irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében
meghatározott feltételek hatálya alá tartozó kötelezettségektől. Ennélfogva az egyetemes szolgáltatási irányelv 3. cikkének
(2) bekezdése nem értelmezhető oly módon, amely úgy szélesítené ki az ezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdése alapján megengedett
kijelölés hatályát, hogy a tagállam a kijelölt vállalkozás számára az említett irányelv rendelkezéseiben előírt kötelezettségektől
eltérő kötelezettségeket róhatna.
Végül, a jelen összefüggésben az egyetemes szolgáltatási irányelv 25. cikke (2) bekezdésének esetleges relevanciáját illetően
elég megállapítani, hogy ez a rendelkezés mindössze annak biztosítására kötelezi a tagállamokat, hogy „minden, az előfizetőkhöz
telefonszámokat rendelő vállalkozás” teljesítsen minden olyan ésszerű kérést, amely tudakozószolgálatok és telefonkönyvek
szolgáltatása céljából e vállalkozások saját előfizetőire vonatkozó adatok rendelkezésre bocsátására irányul. Ennélfogva ennek
a rendelkezésnek, amely az összes üzemeltetőre általánosan alkalmazandó kötelezettségre vonatkozik, egyáltalán nincs kihatása
azon egyedi kötelezettségek hatályára, amelyeket a tagállam írhat elő az általa az egyetemes szolgáltatási irányelv 8. cikke
(1) bekezdésének megfelelően az egyetemes szolgáltatás nyújtása céljából kijelölt egy vagy több meghatározott vállalkozás
számára.
A fenti megfontolások összességére figyelemmel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv
8. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára – amennyiben azok e rendelkezés alapján egy vagy több vállalkozást
kijelölnek az egyetemes szolgáltatás vagy ezen irányelv 4., 5., 6., 7. cikke és 9. cikkének (2) bekezdésében meghatározottak
szerint az egyetemes szolgáltatás különböző elemei nyújtásának biztosítására –, hogy ezen vállalkozásokra csak az említett
irányelv rendelkezéseiben előírt olyan egyedi kötelezettségeket rójanak, amelyek az említett szolgáltatásnak vagy annak elemeinek
a kijelölt szolgáltatók által a végfelhasználók számára való nyújtásához kapcsolódnak.

A második kérdésről
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges válaszolni. Ugyanis a második kérdés abból az
előfeltételezésből indul ki, hogy a tagállam jogszerűen írt elő egyedi kötelezettséget az egyetemes szolgáltatási irányelv
8. cikkének (1) bekezdése alapján kijelölt vállalkozás számára, anélkül hogy e vállalkozásnak közvetlenül a végfelhasználók
számára kellene szolgáltatást nyújtania, és lényegében arra vár választ, hogy ez a kötelezettség magában foglalhat‑e adatbázis
fenntartására és ezen adatbázisnak a többi üzemeltető számára való nagykereskedelmi szintű rendelkezésre bocsátására vonatkozó
követelményeket. Márpedig az első kérdésre adott válaszból az következik, hogy az említett rendelkezés alapján nem lehet ilyen
kötelezettséget előírni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
Az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló,
2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 8. cikkének (1) bekezdése
lehetővé teszi a tagállamok számára – amennyiben azok e rendelkezés alapján egy vagy több vállalkozást kijelölnek az egyetemes
szolgáltatás vagy ezen irányelv 4., 5., 6., 7. cikke és 9. cikkének (2) bekezdésében meghatározottak szerint az egyetemes
szolgáltatás különböző elemei nyújtásának biztosítására –, hogy ezen vállalkozásokra csak az említett irányelv rendelkezéseiben
előírt olyan egyedi kötelezettségeket rójanak, amelyek az említett szolgáltatásnak vagy annak elemeinek a kijelölt szolgáltatók
által a végfelhasználók számára való nyújtásához kapcsolódnak.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.