CELEX: 62010CJ0184
Direktiva 91/439/EGS
Vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj
Vozniško dovoljenje, ki ga je izdala država članica ob neupoštevanju pogoja prebivališča
Nepriznanje s strani države članice gostiteljice, ki temelji le na neupoštevanju pogoja prebivališča

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1(2), 7(1)(b) ter 8(2) in (4) Direktive Sveta z dne 29.
julija 1991 o vozniških dovoljenjih (91/439/EGS) (UL L 237, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Komisije 2008/65/ES
z dne 27. junija 2008 (UL L 168, str. 36, v nadaljevanju: Direktiva 91/439).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Grasser, nemško državljanko, ki prebiva v Viereth-Trunstadtu (Nemčija) in je
imetnica vozniškega dovoljenja, izdanega v Češki republiki, ter Freistaat Bayern glede odločbe, s katero M. Grasser ni bila
priznana pravica do uporabe vozniškega dovoljenja na nemškem ozemlju.

Pravni okvir

Ureditev Unije
Iz četrte uvodne izjave Direktive 91/439 je razvidno, da je zaradi prometne varnosti treba določiti minimalne pogoje za izdajo
vozniškega dovoljenja.
Člen 1(1) in (2) navedene direktive določa:
„1.      Države članice uvedejo nacionalno vozniško dovoljenje, ki temelji na vzorcu Skupnosti, opisanem v Prilogi I ali Prilogi Ia,
v skladu z določbami te direktive.
2.      Vozniška dovoljenja, ki jih izdajo države članice, se vzajemno priznavajo.“
Člen 7(1) iste direktive določa:
„Vozniška dovoljenja se poleg tega izdajajo samo tistim kandidatom:
[…]
(b)      ki imajo običajno prebivališče na ozemlju države članice, ki izda dovoljenje, ali ki lahko predložijo dokazilo, da na ozemlju
države članice študirajo že najmanj šest mesecev.“
V skladu s členom 7(5) Direktive 91/439 nihče ne more imeti vozniškega dovoljenja več kot ene države članice.
Člen 8(2) in (4), prvi pododstavek, Direktive 91/439 določa:
„2.      Ob upoštevanju načela teritorialnosti kazenskega in policijskega prava lahko država članica, v kateri ima imetnik vozniškega
dovoljenja druge države članice običajno prebivališče, uporabi svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu, odvzemu
ali preklicu pravice do vožnje in, če je potrebno, v ta namen zamenja dovoljenje.
[…]
4.      Država članica lahko zavrne priznanje kakršnegakoli vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, osebi, za
katero na njenem ozemlju velja eden izmed ukrepov, omenjenih v odstavku 2.“
Člen 9, prvi pododstavek, navedene direktive določa:
„V tej direktivi ‚običajno‘ prebivališče pomeni kraj, kjer oseba običajno živi, to je najmanj 185 dni v koledarskem letu,
zaradi osebnih in poklicnih vezi, ali, v primeru osebe brez poklicnih vezi, zaradi osebnih vezi, ki kažejo tesno povezavo
med to osebo in krajem, kjer živi.“
Člen 12(3) iste direktive določa:
„Države članice si pri izvajanju te direktive pomagajo in, če je potrebno, izmenjujejo informacije o dovoljenjih, ki so jih
registrirale.“

Nacionalna ureditev
V členu 28(1) in (4) uredbe o dovolitvi udeležbe osebam v cestnem prometu (uredba o vozniškem dovoljenju) (Verordnung über
die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)) z dne 18. avgusta 1998 (BGBl. 1998 I, str. 2214)
v različici uredbe z dne 7. januarja 2009 (BGB1. 2009 I, str. 29) je določeno:
„1.      Imetnikom veljavnega vozniškega dovoljenja [Evropske unije] ali [Evropskega gospodarskega prostora (EGP)], ki imajo običajno
prebivališče v smislu člena 7(1) ali (2) v Nemčiji, je v tej državi dovoljena – s pridržkom omejitev iz odstavkov od 2 do
4 – vožnja motornih vozil na nemškem ozemlju v okviru, ki ga dovoljenje dopušča. […]
[…]
4.      Pravice iz odstavka 1 ne veljajo za imetnike vozniškega dovoljenja [Unije] ali EGP,
[…]
(2)      ki so imeli glede na podatke iz vozniškega dovoljenja ali nesporne informacije, ki izvirajo iz države članice izdajateljice,
v trenutku izdaje svoje običajno prebivališče v državi, razen če so pridobili vozniško dovoljenje kot študenti ali dijaki
v smislu člena 7(2) v obdobju najmanj šestmesečnega prebivanja,
(3)      ki jim je sodišče na nemškem ozemlju izdalo ukrep začasnega ali pravnomočnega odvzema vozniškega dovoljenja ali jim je upravni
organ izdal takoj izvršljivi ali pravnomočni ukrep odvzema, ki jim je bilo vozniško dovoljenje zavrnjeno s pravnomočno odločbo
ali ki jim vozniško dovoljenje ni bilo odvzeto zgolj zato, ker so se mu medtem odrekli,
[…]
Organ lahko v primerih stavka 1, točki 2 in 3, sprejme ugotovitveni upravni akt o neobstoju pravice.“

Dejansko stanje v postopku o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
M. Grasser, rojena leta 1955, ima nemško državljanstvo in prebiva v Viereth-Trunstadtu v Nemčiji ter ni bila nikoli imetnica
nemškega vozniškega dovoljenja.
M. Grasser je vozniško dovoljenje, ki ga je izdalo mesto Plzeň (Češka republika), pridobila 31. maja 2006, na njem pa je kot
kraj prebivališča imetnika tega dovoljenja navedeno mesto „Viereth-Trunstadt, Spolková Republika Německo“ („Viereth-Trunstadt,
Zvezna republika Nemčija“).
Nemški organ, pristojen za izdajo vozniških dovoljenj (v nadaljevanju: organ), je z dopisom z dne 3. aprila 2009 M. Grasser
pozval, naj predloži vozniško dovoljenje, da se nanj vpiše neobstoj pravice do vožnje na nemškem ozemlju z obrazložitvijo,
da ob izdaji navedenega dovoljenja ni bil upoštevan pogoj prebivališča. Ta organ je tudi zaslišal zainteresirano stranko,
da bi izdal odločbo o odvzemu pravice do vožnje.
M. Grasser je navedenemu organu predlagala, naj se ji prizna pravica do uporabe češkega vozniškega dovoljenja na nemškem ozemlju
z obrazložitvijo, da ni nikoli storila prekrška v cestnem prometu. V nasprotnem primeru naj se ji izda nemško dovoljenje.
Organ je predloga zavrnil.
Organ je z odločbo z dne 3. junija 2009 M. Grasser prepovedal uporabljati češko vozniško dovoljenje v Nemčiji in ji odredil
predložitev tega dovoljenja, da se nanj vpiše ta prepoved. Če tega ne bi storila, bi ji bilo vozniško dovoljenje odvzeto.
M. Grasser je 1. julija 2009 na Verwaltungsgericht Bayreuth vložila ničnostno tožbo zoper to odločbo z dne 3. junija 2009.
Verwaltungsgericht Bayreuth je s sodbo z dne 22. septembra 2009 ugotovilo ničnost navedene odločbe. Menilo je, da kršitev
načela prebivališča sama po sebi ne more pomeniti razloga za nepriznanje pravice do vožnje na nemškem ozemlju. Da bi bilo
mogoče utemeljiti nepriznanje, bi moral biti po mnenju navedenega sodišča – poleg tega, da ni bil upoštevan ta pogoj prebivališča
– zoper M. Grasser izdan še ukrep odvzema, začasnega odvzema, preklica ali omejitve prejšnjega vozniškega dovoljenja.
Freistaat Bayern se je zoper to sodbo pritožila na Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, to pa je v teh okoliščinah prekinilo
odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člena 1(2) ter 8(2) in (4) Direktive 91/439/EGS razlagati tako, da je država članica gostiteljica upravičena,
da ne prizna vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, če je na podlagi podatkov iz tega vozniškega dovoljenja
ugotovljena kršitev člena 7(1)(b) te direktive, ne da bi pred tem država članica gostiteljica za imetnika vozniškega dovoljenja
uporabila ukrep v smislu člena 8(2) Direktive 91/439/EGS?“

Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 1(2), 7(1)(b) ter člen 8(2) in (4) Direktive 91/439 razlagati
tako, da nasprotujejo temu, da država članica gostiteljica na svojem ozemlju ne prizna vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala
druga država članica, če je na podlagi podatkov iz tega dovoljenja ugotovljeno, da pogoj običajnega prebivališča, določen
v členu 7(1)(b) te direktive, ni bil upoštevan, vendar država članica gostiteljica glede imetnika tega dovoljenja ni sprejela
nikakršnega ukrepa v smislu člena 8(2) navedene direktive.
V skladu z ustaljeno sodno prakso člen 1(2) Direktive 91/439 določa vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj, ki so jih izdale
države članice, brez kakršne koli formalnosti. Ta določba nalaga državam članicam jasno in natančno obveznost, ki ne dopušča
proste presoje glede ukrepov, ki jih je treba sprejeti za uskladitev z njo (sodba z dne 19. februarja 2009 v zadevi Schwarz,
C‑321/07, ZOdl., str. I‑1113, točka 75 in navedena sodna praksa).
Država članica izdajateljica mora preveriti, ali so izpolnjene minimalne zahteve prava Unije, zlasti v zvezi s prebivališčem
in sposobnostjo za vožnjo, določene v členu 7(1) navedene direktive, in ali je torej izdaja vozniškega dovoljenja upravičena
(zgoraj navedena sodba Schwarz, točka 76 in navedena sodna praksa).
Če so torej organi države članice izdali vozniško dovoljenje v skladu s členom 1(1) Direktive 91/439, druge države članice
nimajo pravice preveriti, ali so bili izpolnjeni pogoji za izdajo, ki jih določa ta direktiva. Dejstvo, da ima nekdo vozniško
dovoljenje, ki ga je izdala država članica, je namreč treba šteti za dokaz, da je imetnik tega dovoljenja na dan, ko mu je
bilo izdano, izpolnjeval navedene pogoje (zgoraj navedena sodba Schwarz, točka 77 in navedena sodna praksa).
Vendar je iz sodb z dne 26. junija 2008 v združenih zadevah Wiedemann in Funk (C‑329/06 in C-343/06, ZOdl., str. I-4635) in
v združenih zadevah Zerche in drugi (od C‑334/06 do C-336/06, ZOdl., str. I-4691) razvidno, da je treba člene 1(2), 7(1) ter
8(2) in (4) Direktive 91/439 razlagati tako, da ne nasprotujejo v vseh primerih temu, da država članica na svojem ozemlju
ne prizna pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je druga država članica izdala po ukrepu odvzema (glej
v tem smislu sklep z dne 9. julija 2009 v zadevi Wierer, C‑445/08, točka 50).
Državi članici namreč na svojem ozemlju ni treba priznati pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je
druga država članica izdala po ukrepu odvzema, če bi bilo na podlagi zaznamkov v vozniškem dovoljenju ali drugih nespornih
informacij države članice izdajateljice ugotovljeno, da imetnik tega dovoljenja, ki mu je bilo na ozemlju prve države članice
odvzeto prejšnje dovoljenje, v času, ko je bilo izdano novo dovoljenje, ni imel običajnega prebivališča na ozemlju države
članice izdajateljice (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Wiedemann in Funk, točka 73, in Zerche in drugi, točka 70).
Ker država članica izdajateljica očitno ni upoštevala pogoja prebivališča, se o načelu vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj
tako ne dvomi.
M. Grasser v pisnih stališčih navaja, da – v nasprotju z imetniki vozniških dovoljenj, obravnavanih v zadevah, v katerih sta
bili izdani zgoraj navedeni sodbi Wiedemann in Funk ter Zerche in drugi, v zvezi s katerimi so bili glede prejšnjih dovoljenj
sprejeti ukrepi odvzema – prej nikoli ni bila imetnica vozniškega dovoljenja in zato glede nje tak ukrep ni bil sprejet. Analize,
opravljene v navedenih sodbah, naj zato ne bi bilo mogoče prenesti na njen primer in neupoštevanje pogoja prebivališča naj
ne bi utemeljevalo nepriznanja njenega češkega vozniškega dovoljenja.
V zvezi s tem je treba navesti, da zakonodajalec Unije glede na četrto uvodno izjavo Direktive 91/439 meni, da je zaradi prometne
varnosti treba določiti minimalne pogoje za izdajo vozniškega dovoljenja. Med temi pogoji je v členu 7(1)(b) te direktive
pogoj prebivališča, v skladu s katerim je vozniško dovoljenje izdano, če ima kandidat na ozemlju države članice, ki izdaja
vozniško dovoljenje, običajno prebivališče ali če kandidat predloži dokazilo, da na ozemlju države članice, ki izdaja vozniško
dovoljenje, študira že najmanj šest mesecev.
Sodišče je že razsodilo, da pogoj prebivališča prispeva zlasti k preprečevanju „turizma vozniškega dovoljenja“ pri nepopolni
uskladitvi ureditev držav članic o izdaji vozniških dovoljenj. Poleg tega je ta pogoj nujen za nadzor spoštovanja pogoja sposobnosti
za vožnjo (zgoraj navedeni sodbi Wiedemann in Funk, točka 69, in Zerche in drugi, točka 66).
Poleg tega je pogoj prebivališča, ki opredeljuje državo članico izdajateljico in ki je predhodni pogoj, ki omogoča preizkus,
ali so glede kandidata izpolnjeni drugi pogoji iz Direktive 91/439, posebno pomemben glede na te druge pogoje iz te direktive
(zgoraj navedeni sodbi Wiedemann in Funk, točka 70, in Zerche in drugi, točka 67).
Ta direktiva – kot je navedel generalni pravobranilec v točki 33 sklepnih predlogov – glede pogoja prebivališča kandidata
za vozniško dovoljenje v ničemer ne razlikuje med prvo izdajo vozniškega dovoljenja in izdajo vozniškega dovoljenja po odvzemu
prejšnjega dovoljenja. V obeh primerih je to izdano, če ima kandidat na ozemlju države članice, ki izdaja vozniško dovoljenje,
običajno prebivališče ali če kandidat predloži dokazilo, da na ozemlju države članice, ki izdaja vozniško dovoljenje, študira
že najmanj šest mesecev.
Treba je ugotoviti, da je pogoj prebivališča posebno pomemben tudi ob prvi izdaji vozniškega dovoljenja.
Če namreč ta pogoj v takem primeru ni upoštevan, pristojni organi države članice izdajateljice težko preverijo, ali so bili
upoštevani drugi pogoji iz Direktive 91/439, oziroma tega celo ne morejo preveriti. Če takega preverjanja ni, je mogoče, da
imetnik tako izdanega vozniškega dovoljenja med drugim nima znanja in sposobnosti, ki so zahtevani za vožnjo, in zato pomeni
tveganje za prometno varnost. Lahko bi se tudi ustvaril dvom o načelu iz člena 7(5) iste direktive, da je lahko vsaka oseba
imetnica samo enega vozniškega dovoljenja.
Na to ne vpliva dejstvo, da država članica gostiteljica glede imetnika navedenega dovoljenja ni sprejela nikakršnega ukrepa
v smislu člena 8(2) navedene direktive.
Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člene 1(2), 7(1)(b) ter 8(2) in (4) Direktive
91/439 razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da država članica gostiteljica na svojem ozemlju ne prizna vozniškega dovoljenja,
ki ga je izdala druga država članica, če je na podlagi podatkov iz tega dovoljenja ugotovljeno, da pogoj običajnega prebivališča,
določen v členu 7(1)(b) te direktive, ni bil upoštevan. Na to ne vpliva dejstvo, da država članica gostiteljica glede imetnika
navedenega dovoljenja ni sprejela nikakršnega ukrepa v smislu člena 8(2) navedene direktive.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
Členi 1(2), 7(1)(b) ter 8(2) in (4) Direktive Sveta z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih (91/439/EGS), kakor je bila
spremenjena z Direktivo Komisije 2008/65/ES z dne 27. junija 2008, je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da država
članica gostiteljica na svojem ozemlju ne prizna vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, če je na podlagi
podatkov iz tega dovoljenja ugotovljeno, da pogoj običajnega prebivališča, določen v členu 7(1)(b) te direktive, ni bil upoštevan.
Na to ne vpliva dejstvo, da država članica gostiteljica glede imetnika navedenega dovoljenja ni sprejela nikakršnega ukrepa
v smislu člena 8(2) navedene direktive.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.