CELEX: 62011CJ0438
Митнически кодекс на Общността
Член 220, параграф 2, буква б)
Последващо събиране на вносни мита
Оправдани правни очаквания
Невъзможност да се провери достоверността на сертификат за произход
Понятие "сертификат, издаден на базата на невярно представяне на фактите от страна на износителя"
Тежест на доказване
Система на общи тарифни преференции

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 220, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
ОВ L 302, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58), изменен с Регламент (ЕО) № 2700/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2000 г. (
ОВ L 311, стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 13, стр. 12, наричан по-нататък „Митническият кодекс“).
Запитването е отправено в рамките на спор между германското дружество Lagura Vermögensverwaltung GmbH (наричано по-нататък „Lagura“) и Hauptzollamt Hamburg-Hafen (главно митническо бюро на пристанище Хамбург, наричано по-нататък „Hauptzollamt“) относно последващото събиране на наложените на това дружество вносни мита за внос на обувки в Европейския съюз.
Правна уредба
Митнически кодекс
Митническият кодекс е отменен с Регламент (ЕО) № 450/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година за създаване на Митнически кодекс на Общността (Модернизиран митнически кодекс) (
ОВ L 145, стр. 1
), като някои от разпоредбите на този регламент са приложими, считано от 24 юни 2008 г. Предвид датата на настъпване на фактите в спора по главното производство обаче приложими към него остават правилата в Митническия кодекс.
Член 220 от Митническия кодекс е гласял:
„1.   Когато размерът на сборовете, произтичащ от дадено митническо задължение, не е бил взет под отчет […] или е бил взет под отчет размер, по-нисък от дължимия, вземането под отчет на пълния размер на сборовете или на остатъка до пълния размер трябва да се извърши в срок от 2 дни, считано от датата, на която митническите органи установят това положение и са в състояние да изчислят дължимия размер и да определят длъжника (последващо вземане под отчет). […]
2.   […] последващо вземане под отчет не се допуска, когато:
[…]
б)
размерът на законно дължимите мита не е бил взет предвид вследствие на грешка от страна на самите митнически власти, която не е можела да бъде открита от длъжника, като последният от своя страна е действал добросъвестно и е спазил всички разпоредби, предвидени от действащите разпоредби по отношение на митническата декларация.
Когато преференциалният статут на дадена стока е установен на базата на система за административно сътрудничество, включваща властите на трета страна, ако издаденият от тези власти сертификат се окаже с невярно съдържание, това представлява грешка, която не е можела да бъде открита по смисъла на първа алинея.
Същевременно, издаването на сертификат с невярно съдържание не представлява грешка, когато сертификатът е бил издаден на базата на невярно представяне на фактите от страна на износителя, освен ако, в частност, е очевидно, че властите, издали сертификата, са знаели или е трябвало да знаят, че стоките не отговарят на необходимите условия за ползване на преференциално третиране.
Длъжникът може да се позове на своята добросъвестност, когато е в състояние да докаже, че през периода на въпросните търговски операции е положил надлежни усилия, за да се увери, че са спазени всички условия за преференциално третиране.
[…]“.
Регламент № 2454/93
Член 94 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 (
ОВ L 253, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), изменен с Регламент (ЕО) № 1602/2000 на Комисията от 24 юли 2000 г. (
ОВ L 188, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 12, стр. 122), гласи:
„1.   Последващи проверки на сертификати за произход формуляр А […] се извършва по метода на случайния подбор или когато митническите органи в Общността имат основателни съмнения относно автентичността на тези документи, статута на определен произход на съответните продукти или при изпълнението на другите изисквания на настоящия раздел.
2.   За целите на прилагането на разпоредбите на параграф 1, митническите органи в Общността ще връщат сертификата за произход формуляр А и фактурата, ако е представена, […] на компетентните правителствени органи в страната-бенефициер износител, като посочват, когато е необходимо, причините за запитването. Всички получени документи и информацията, предполагаща че дадената информация за доказване на произхода е неправилна, трябва да се изпрати в подкрепа на искането за проверка.
Ако тези органи решат да преустановят предоставянето на тарифните преференции […] до получаване на резултатите от проверката, те ще предложат на вносителя освобождаване на стоките при вземане на всякакви предпазни мерки, които преценят за необходими.
3.   Когато искане за последваща проверка е направено в съответствие с параграф 1, тази проверка трябва да се извърши и резултатите от нея съобщени на митническите органи в Общността […]. Резултатите трябва да бъдат такива, че да установяват дали въпросното доказателство за произход се отнася за действително изнесените продукти и дали тези продукти могат да се считат за продукти, произхождащи от страната-бенефициер или от Общността.
[…]“.
Регламент (ЕО) № 980/2005
Член 1 от Регламент (ЕО) № 980/2005 на Съвета от 27 юни 2005 година за прилагане на схема на общи тарифни преференции (
ОВ L 169, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 41, стр. 60) предвижда:
„1.   Схемата на общи тарифни преференции на Общността […] се прилага от датата на влизане [в сила] на настоящия регламент до 31 декември 2008 г. в съответствие с настоящия регламент.
2.   Настоящият регламент определя:
а)
общ режим,
[…]“.
Член 2 от този регламент уточнява, че „[с]траните, бенефициери по разпоредбите на член 1, параграф 2, са посочени в приложение I“. Специалният административен район Макао на Китайската народна република (наричан по-нататък „Макао“) е сред страните и териториите бенефициери, изброени в това приложение I.
Съгласно член 7, параграф 2 от посочения регламент „[а]двалорните мита на Общата митническа тарифа за продуктите, посочени в приложение II, се намаляват с 3.5 процентни пункта […]“. Обувките, квалифицирани като чувствителен продукт, са посочени сред продуктите, съдържащи се в приложение II от същия регламент, като по този начин се ползват от предвидения от него преференциален режим.
Съгласно приложение I от Регламент № 980/2005 тарифните преференции за обувките с произход от Китай са отменени.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
През 2007 г. дружеството Lagura внася обувки в Съюза. Между февруари и септември същата година Lagura подава няколко митнически декларации за пускане в свободно обращение на тези стоки в рамките на Съюза. За удостоверяване на произхода им към митническите декларации са приложени сертификати за произход формуляр А, в които се посочва, че стоките произхождат от Макао и че са произведени от дружествата S. и V. със седалища в същия район. Въз основа на тези документи Hauptzollamt облага вноса на обувки във всеки един от случаите само с преференциално мито със ставка 3,5 %.
След получаването на информация, че определени стоки с произход от Китай са били декларирани неправомерно като произхождащи от Макао, за да се избегне плащането на непреференциална ставка на вносното мито, Hauptzollamt подава пред компетентните органи на Макао искания за последваща проверка в съответствие с член 94 от Регламент № 2454/93, изменен с Регламент № 1602/2000. В рамките на тези проверки посочените компетентни органи потвърждават, че са издали сертификатите за произход за разглежданите стоки, но не са в състояние да проверят достоверността на съдържанието на посочените сертификати, доколкото дружествата, които са посочени в тях като износители, са преустановили тяхното производство и вследствие на това са затворени. Органите на Макао обаче не обявяват за невалидни сертификатите за произход.
Тъй като при последващите проверки произходът на стоките не е потвърден, Hauptzollamt приема, че тези стоки са с неустановен произход. Поради това с три данъчнооблагателни акта съответно от 21, 22 и 25 август 2008 г. на основание член 220, параграф 1 от Митническия кодекс Hauptzollamt изисква разликата между митните сборове, изчислени съгласно преференциалната ставка (3,5 %), и сборовете, изчислени в съответствие с непреференциалната ставка (7 %).
След като безуспешно оспорва това последващо събиране на вносни сборове, Lagura подава жалба пред запитващата юрисдикция, в рамките на която се позовава по-специално на принципа за защита на оправданите правни очаквания, както произтича от член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс.
Запитващата юрисдикция иска да се установи кой носи тежестта на доказване, че сертификатът за произход е бил издаден на базата на вярно или невярно представяне на фактите от страна на износителя. Тя изтъква в това отношение, че в Решение от 9 март 2006 г. по дело Beemsterboer Coldstore Services (
C-293/04, Recueil, стр. I-2263
) Съдът е постановил, че дължащото митата лице трябва да докаже, че издаденият от органите на третата държава сертификат се е основавал на точно представяне на фактите, независимо от традиционните правила за разпределяне на тежестта на доказване, според които тази тежест е възложена на митническите органи, които искат да се позоват на член 220, параграф 2, буква б), трета алинея, initio от Митническия кодекс. Позовавайки се на точка 43 от Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, от която следвало, че не може Съюзът да понася вредните последици от противоправните действия на доставчиците на вносителите, запитващата юрисдикция иска да се установи дали тежестта на доказване трябва да се носи от длъжника единствено когато е налице укоримо поведение на износителя.
При тези условия Finanzgericht Hamburg решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли при обстоятелства като в главното производство, при които властите на третата страна не могат да проверят дали издаденият от тях сертификат се основава на вярно представяне на фактите, на длъжника да се откаже възможността да се позове на защитата на оправданите правни очаквания съгласно член 220, параграф 2, буква б), втора и трета алинея от Митническия кодекс, когато обстоятелствата, от които следва невъзможността да се установи достоверността на сертификата за произход, попадат в сферата на износителя, или прехвърлянето на тежестта на доказване в контекста на член 220, параграф 2, буква б), трета алинея, initio от Митническия кодекс от митническите власти към длъжника предполага само или [по-скоро], че причината за тази невъзможност е извън сферата на властите на [държавата] на износа или се дължи на небрежност единствено от страна на износителя?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че когато компетентните органи на третата държава са в невъзможност да установят при последваща проверка дали сертификатът за произход формуляр А, който са издали, се основава на вярно представяне на фактите от износителя, тежестта на доказване, че този сертификат е бил издаден на базата на вярно представяне на фактите от страна на износителя, принадлежи на длъжника само когато тази невъзможност се дължи на небрежност единствено от страна на износителя или и когато причината за посочената невъзможност може да се вмени на износителя, без да е налице небрежност от негова страна, или не може да се вмени на митническите органи на държавата на износа.
В самото начало следва да се отбележи в това отношение, че целта на последващата проверка е да се установи дали информацията за произхода, съдържаща се в сертификата за произход формуляр А, е достоверна (вж. по аналогия относно сертификатите за движение на стоки EUR.1 Решение от 7 декември 1993 г. по дело Huygen и др.,
C-12/92, Recueil, стр. I-6381
, точка 16, Решение от 17 юли 1997 г. по дело Pascoal & Filhos,
C-97/95, Recueil, стр. I-4209
, точка 30, Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, точка 32 и Решение от 15 декември 2011 г. по дело Afasia Knits Deutschland,
C-409/10, Сборник, стр. I-13331
, точка 43).
Ако обаче при последваща проверка не може да се потвърди посоченият в сертификата за произход формуляр А произход на стоките, следва да се заключи, че стоките са с неустановен произход и че при това положение сертификатът за произход и тарифните преференции са били предоставени неправилно (вж. по аналогия Решение по дело Huygen и др., посочено по-горе, точки 17 и 18, Решение от 14 май 1996 г. по дело Faroe Seafood и др.,
C-153/94 и C-204/94, Recueil, стр. I-2465
, точка 16, Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, точка 34 и Решение по дело Afasia Knits Deutschland, посочено по-горе, точка 44).
Следователно, когато органите на държавата на износа са издали сертификати за произход формуляр А с невярно съдържание, по силата на член 220, параграф 2, буква б), втора и трета алинея това издаване трябва да се счита за грешка, допусната от посочените органи, освен ако се окаже, че сертификатите са били издадени на базата на невярно представяне на фактите от страна на износителя. Ако посочените сертификати са били издадени на базата на декларации с невярно съдържание на износителя, то последващото събиране на вносни мита трябва да бъде извършено, освен ако по-специално е очевидно, че органите, издали сертификатите, са знаели или е трябвало да знаят, че стоките не отговарят на необходимите условия за преференциално третиране (вж. по аналогия Решение по дело Afasia Knits Deutschland, посочено по-горе, точка 48).
Запитващата юрисдикция иска да знае дали при обстоятелства като разглежданите в главното производство тежестта на доказване, че сертификатите са били издадени на базата на декларации с невярно съдържание от страна на износителите, е върху Hauptzollamt или, напротив, длъжникът Lagura трябва да докаже, че износителите са представили вярно фактите пред компетентните органи на Макао.
В това отношение следва да се подчертае, че Съдът вече е постановил по повод подобно разпределение на доказателствената тежест, че дължащото митата лице трябва да докаже, че издаденият от органите на третата държава сертификат за движение EUR.1 се е основавал на вярно представяне на фактите от износителя, когато вследствие на небрежност, за която е отговорен единствено износителят, по-специално ако последният не е изпълнил задължението си, произтичащо от действащата правна уредба, за съхранение на документи с доказателствена стойност в срок от най-малко три години, за митническите органи е невъзможно самите те да представят необходимото доказателство, че сертификатът EUR.1 е бил издаден на базата на вярното или невярното представяне на фактите от посочения износител (вж. в този смисъл Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, точки 40 и 46).
Такова изискване, което поставя върху длъжника тежестта да докаже, че износителите са представили вярно фактите пред компетентните органи, представлява изключение от традиционните правила за разпределение на доказателствената тежест, според които по принцип митническите органи, които искат да се позоват на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс, за да пристъпят към последващото събиране, трябва да докажат в подкрепа на своята претенция, че издаването на сертификатите с невярно съдържание се дължи на невярното представяне на фактите от износителя (вж. Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, точки 39 и 46).
Следва да се разгледа въпросът как тълкуването на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс, дадено от Съда в посоченото по-горе Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, следва да се приложи към обстоятелства като тези по главното производство.
Lagura поддържа, че това тълкуване не може да се приложи към настоящото дело, поради което митническите органи на държавата на вноса трябва да представят доказателството за недостоверността на декларациите на износителите, въз основа на които са били издадени сертификатите за произход с невярно съдържание. Тази позиция се обосновава по-специално с оглед на факта, че за разлика от положението в главното производство по случая, довел до постановяването на посоченото по-горе Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, в настоящия случай не било възможно да се установи каквато и да било небрежност единствено от страна на износителите, водеща до невъзможността на митническите органи да докажат, че издаденият от тях сертификат е изготвен на базата на вярното или невярното представяне на фактите от посочения износител. В този смисъл по-специално не можело да се упрекват износителите в никакво неизпълнение на задължението за съхранение на документи с доказателствена стойност. Освен това Lagura подчертава, че за разлика от Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, сертификатите за произход в случая не са били обявени за невалидни, нито са били оттеглени от компетентните органи на Макао.
Чешкото и италианското правителство, както и Комисията считат, обратно, че длъжникът трябва да докаже, че сертификатите са се основавали на вярно представяне на фактите от страна на износителя.
Важно е да се подчертае в това отношение, че обстоятелствата по настоящото дело се различават от тези, във връзка с които е постановено посоченото по-горе Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, тъй като преференциалният режим е създаден не по силата на споразумение за свободна търговия между трета държава и Съюза, а едностранно от последния по силата на Регламент № 980/2005.
Този регламент, за разлика от разглежданото в посоченото по-горе Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services споразумение за свободна търговия, не предвижда никакво задължение за износителя да съхранява документи с доказателствена стойност поради невъзможността на Съюза да налага едностранно задължения на икономическите оператори от трети държави.
Следователно, що се отнася до довода, че тежестта на доказване в настоящия случай не е върху длъжника, щом като износителят не може да бъде упрекнат в никакво неизпълнение на задължението за съхранение на документи с доказателствена стойност, трябва да се констатира, че тъй като липсва такова задължение в релевантното законодателство в конкретния случай, то очевидно не е могло да бъде нарушено.
Липсата на такова задължение за износителя обаче не може сама по себе си да доведе до освобождаване на длъжника от полагане на дължимата грижа или от всякакъв риск, свързан с установяването и определянето на произхода на стоките при последваща проверка.
Както Съдът многократно е постановявал, икономическите оператори следва да приемат, в рамките на своите договорни отношения, необходимите разпоредби за предпазване от рисковете от иск за последващо събиране (Решение по дело Pascoal & Filhos, посочено по-горе, точка 60, Определение от 9 декември 1999 г. по дело CPL Imperial 2 и Unifrigo/Комисия,
C-299/98 P, Recueil, стр. I-8683
, точка 38 и Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, точка 41).
По-конкретно, получаването от страна на длъжника от другия съдоговорител при сключването на договора или след това на всички доказателства в потвърждение, че стоките произхождат от държавата — бенефициер на системата на общи тарифни преференции, включително документи, установяващи този произход, може да представлява предпазване от рисковете от иск за последващо събиране.
Освен това е важно да се подчертае, че фактът, че митническите органи на държавата на износа трябва да докажат недостоверността на представените от износителя факти, но са в невъзможност да направят това, доколкото последният е преустановил своята дейност, може да създаде риск от действия, несъвместими с целите на системата на общи тарифни преференции. Макар че прекратяването на производството по принцип представлява обикновено икономическо решение, същевременно не може да се изключи възможността то да съставлява противоправно действие на износителя, целящо заобикаляне на разпоредбите на системата на общи тарифни преференции, чрез използването му от този износител като начин за прикриване на действителния произход на стоките, произхождащи от държава, която не се ползва от преференциалния режим.
Безспорно е впрочем, че не може Съюзът да понася вредните последици от противоправните действия на доставчиците на вносителите (Решение по дело Pascoal & Filhos, посочено по-горе, точка 59 и Решение по дело Beemsterboer Coldstore Services, посочено по-горе, точка 43).
На следващо място, що се отнася до довода, изведен от факта, че разглежданите в главното производство сертификати за произход не са били обявени за невалидни от компетентните органи на Макао, трябва да се отбележи, че несъмнено е вярно, че в рамките на споразуменията между Съюза и трети държави — като споразуменията за асоцииране или за свободна търговия — Съдът е постановил, че системата за административно сътрудничество може да функционира само ако митническата администрация на държавата на вноса признава преценките, извършени надлежно от органите на държавата на износа (вж. Решение от 12 юли 1984 г. по дело Les Rapides Savoyards и др.,
218/83, Recueil, стр. 3105
, точка 27, Решение от 9 февруари 2006 г. по дело Sfakianakis,
C-23/04-C-25/04, Recueil, стр. I-1265
, точка 23, Решение от 1 юли 2010 г. по дело Комисия/Германия,
C-442/08, Сборник, стр. I-6457
, точка 72 и Решение по дело Afasia Knits Deutschland, посочено по-горе, точка 29).
Това обаче не променя факта, че необходимостта за митническите администрации на държавите членки да признаят преценките, извършени от митническите органи на държавата на износа, не се проявява по същия начин, когато преференциалният режим е създаден не с международно споразумение, обвързващо Съюза с трета държава въз основа на реципрочни задължения, а с мярка на Съюза със самостоятелен характер (Решение по дело Faroe Seafood и др., посочено по-горе, точка 24).
Затова следва да се констатира, че в рамките на системата на общи тарифни преференции, създадена едностранно от Съюза, органите на държавата на износа не могат да обвързват Съюза и неговите държави членки в преценката им за валидността на сертификатите за произход формуляр A когато, както при обстоятелства като разглежданите в главното производство, митническите органи на държавата на вноса продължават да имат съмнения относно действителния произход на стоките, независимо че посочените сертификати за произход не са били обявени за невалидни.
Обратното разрешение, което би лишило митническите органи на държавата на вноса — в рамките на производство като главното, заведено пред съд на същата държава — от възможността да поискат доказателство, че сертификатът за произход е бил издаден на базата на невярно или вярно представяне на фактите от страна на износителя, би накърнило целта на последващата проверка, която, както е видно от точка 17 от настоящото решение, е да се установи впоследствие дали информацията за произхода на стоките, съдържаща се в сертификата за произход формуляр А, е достоверна.
От гореизложеното следва, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство, тежестта на доказване, че сертификатът за произход е бил издаден на базата на вярно представяне на фактите от страна на износителя, е върху длъжника.
Несъмнено налагането на такава доказателствена тежест на длъжника може да породи неудобства за това лице, по-специално когато то добросъвестно е внесло от държавата — бенефициер на тарифни преференции, стоки, чийто произход впоследствие — поради декларации на износителя, за които се твърди, че са с невярно съдържание — е бил поставен под въпрос при последваща проверка.
Същевременно следва да се припомни, че когато преценява предимствата, които може да осигури търговията на стоки, които могат да се ползват от тарифни преференции, съобразителният икономически оператор с познания за състоянието на правната уредба трябва да вземе предвид присъщите рискове на пазара, който проучва, и да ги приеме като част от категорията нормални неудобства на търговската дейност (вж. Решение от 11 декември 1980 г. по дело Acampora,
827/79, Recueil, стр. 3731
, точка 8, Решение по дело Pascoal & Filhos, посочено по-горе, точка 59 и Определение по дело CPL Imperial 2 и Unifrigo/Комисия, посочено по-горе, точка 37).
С оглед на всички изложени по-горе съображения, на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че когато компетентните органи на третата държава са в невъзможност да установят при последваща проверка — поради факта че износителят е преустановил производството си — дали сертификатът за произход формуляр А, който са издали, се основава на вярно представяне на фактите от същия, тежестта на доказване, че този сертификат е бил издаден на базата на вярно представяне на фактите от страна на износителя, е върху длъжника.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Член 220, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 2700/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2000 г., трябва да се тълкува в смисъл, че когато компетентните органи на третата държава са в невъзможност да установят при последваща проверка — поради факта че износителят е преустановил производството си — дали сертификатът за произход формуляр А, който са издали, се основава на вярно представяне на фактите от същия, тежестта на доказване, че този сертификат е бил издаден на базата на вярно представяне на фактите от страна на износителя, е върху длъжника.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.