CELEX: 62011TJ0443
Дъмпинг
Внос на фина хартия с покритие с произход от Китай
Третиране като предприятие, работещо в условията на пазарна икономика
Срок за приемането на решението относно това третиране
Надлежно и безпристрастно разглеждане
Право на защита
Явна грешка в преценката
Принцип на добра администрация
Тежест на доказване
Вреда
Определяне на маржа на печалбата
Определение на съответния продукт
Промишленост на Общността
Причинно-следствена връзка

Правна уредба
1.
Право на СТО
Съгласно разпоредбата на член VI.1 от Общото споразумение за митата и търговията от 1994 (ГАТТ) „[д]оговарящите се страни признават, че дъмпингът, чрез който стоки на една страна се въвеждат в търговията на друга страна при по-ниска от тяхната нормална стойност, следва да бъде порицаван, ако причинява или създава опасност да причини съществена вреда на едно изградено на територията на договаряща се страна производство или съществено забавя изграждането на такова местно производство“.
Споразумението за прилагането на член VI от ГАТТ (
ОВ L 336, 1994 г., стр. 103
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 112, наричано по-нататък „антидъмпинговото споразумение“) се съдържа в приложение 1 A към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО) (
ОВ L 336, 1994 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 5).
Текстът на член 6.8 от антидъмпинговото споразумение е следният:
„В случай, когато заинтересована страна откаже достъп или по друг начин не осигури необходимата информация в един разумен срок или значително възпрепятства разследването, могат да се направят положителни или отрицателни предварителни и окончателни заключения въз основа на наличните факти. При прилагането на тази алинея следва да се спазват разпоредбите на Приложение II.“
Параграф 7 от приложение II към антидъмпинговото споразумение, озаглавено „Най-достоверна информация по смисъла на член 6, параграф 8“, предвижда:
„Ако властите трябва да направят заключенията си, включително тези по отношение на нормалната стойност, въз основа на информация от вторичен източник, включително информация, съдържаща се в заявлението за започване на разследването, те трябва да направят това с особено внимание. В такива случаи властите трябва, когато това е практически осъществимо, да сравнят информацията с тази, получена от други независими източници на тяхно разположение, като публикувани ценови листи, официални статистики по вноса и митнически доклади, както и с информацията, получена от заинтересовани страни по време на разследването. Ако заинтересуваната страна откаже сътрудничество и по този начин не предостави на властите съществена информация, възникналата ситуация може да доведе до резултат, който е по-малко благоприятен за тази страна, отколкото ако тя би сътрудничила“.
Член 32.1 от Споразумението на СТО, озаглавено „Споразумение за субсидиите и изравнителните мерки“ (
ОВ L 336, 1994 г., стр. 156
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 166, наричано по-нататък „Споразумението СИМ“), предвижда, че „[н]е може да се предприеме специфична мярка срещу субсидия на друга страна членка освен в съответствие с разпоредбите на ГАТТ 1994 така, както се тълкуват в това споразумение“.
2.
Право на Европейския съюз
Основната антидъмпингова уредба се съдържа в Регламент (ЕО) № 1225/2009 на Съвета от 30 ноември 2009 година за защита срещу дъмпингов внос от страни, които не са членки на Европейската общност (
OB L 343, стр. 51
, поправка в
ОВ L 7, 2010 г., стр. 22
) (наричан по-нататък „основният регламент“), който заменя Регламент (ЕО) № 384/96 на Съвета от 22 декември 1995 година за защита срещу дъмпингов внос на стоки от страни, които не са членки на Европейската общност (
ОВ L 56, 1996 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 12, стр. 223), изменен.
От член 2, параграф 7, буква б) от основния регламент следва, че „[в] антидъмпингови разследвания, които се отнасят до внос от Китайската народна република, Виетнам и Казахстан и всяка страна с непазарна икономика, която е член на СТО към датата на откриване на разследването, нормална стойност се определя в съответствие с параграфи от 1 до 6, ако е показано, въз основа на надлежно мотивирани искания от един или повече производители, които са обект на разследване и в съответствие с критериите и процедурите, посочени в буква в), че преобладават условия на пазарна икономика за този производител или производители по отношение на производството и търговията на съответния сходен продукт[; к]огато случаят не е такъв, ще се прилагат правилата, описани в буква а)“.
Съгласно член 2, параграф 7, буква в) от този регламент:
„Исканията по буква б) се представят в писмен вид и трябва да съдържат достатъчни доказателства, че производителят действа в условията на пазарна икономика, тоест ако:
—
решенията на дружествата във връзка с цените, разходите и вложените материали, включително, например, суровините, разходите за технологии и труд, продукция, продажби и инвестиции, се взимат в отговор на сигнали от пазара, които отразяват предлагането и търсенето, и без значителна намеса на държавата в това отношение, а разходите за основните вложени материали по същество отразяват пазарните стойности;
—
дружествата имат ясен основен комплект счетоводна документация, която се подлага на независим одит в съответствие с международните счетоводни стандарти и се прилага във всички случаи;
—
производствените разходи и финансовото положение на дружествата не са обект на значителни нарушения, пренесени от предишната система на непазарна икономика, по-специално във връзка с амортизацията на активите, други отписвания на активи, бартерна търговия и плащане чрез компенсиране на дългове;
[…]
Определянето дали производителят отговаря на гореспоменатите критерии се извършва в рамките на три месеца от откриването на разследването, след конкретни консултации с консултативния комитет и след като на промишлеността на Общността бъде дадена възможност да изрази мнението си. Това определение остава в сила по време на цялото разследване“.
Член 3 от основния регламент гласи:
„1.   По смисъла на настоящия регламент „вреда“, освен ако не е установено друго, означава причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността, опасност от причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността или съществено забавяне на процеса на създаване на такава промишленост и се тълкува съгласно разпоредбите на настоящия член.
2.   Установяването на вреда се основава на достоверни доказателства и обективно изследване на следните два фактора:
а)
обем на дъмпинговия внос и ефект на този внос върху цените на сходни продукти на Общия пазар; и
б)
последвалото от този внос въздействие върху промишлеността на Общността.
3.   По отношение на обема на дъмпинговия внос се установява дали е налице значително увеличение на дъмпинговия внос в абсолютен размер или по отношение на производството или потреблението в Общността. По отношение на въздействието на дъмпинговия внос върху цените се установява дали в резултат на дъмпинговия внос е налице цена, значително по-ниска в сравнение с цената за сходен продукт на промишлеността на Общността или дали в резултат на този внос е налице значително потискане на цените по друг начин или е налице значително препятстване на увеличението на цените, което би настъпило иначе. Един или повече от тези фактори не може да бъдат от решаващо значение.
4.   Когато дъмпинговият внос на определен продукт от повече от една страна е едновременно предмет на антидъмпингово разследване, въздействието на такъв внос се оценява кумулативно, само ако се установи, че:
а)
дъмпинговият марж, определен спрямо вноса от всяка страна, е по-висок от маржа de minimis, както е определен в член 9, параграф 3 и обемът на този внос от всяка страна не е несъществен;
б)
кумулативната оценка на въздействието на вноса е допустима от гледна точка на условията за конкуренция между внесените продукти и тези между внесените продукти и сходния продукт на Общността.
5.   Изследването на въздействието на дъмпинговия внос върху съответната промишленост на Общността включва оценка на всички релевантни фактори и показатели, които имат отношение към състоянието на тази промишленост, включително факта, че определена промишленост е още в процес на възстановяване от въздействието на минал дъмпинг или субсидиране, значението на действителния дъмпингов марж, действителния или потенциален спад на продажбите, печалбите, продукцията, пазарния дял, производителността, възвръщаемостта на инвестициите, натоварването на мощностите; фактори, отразяващи се върху цените в Общността; действително или потенциално отрицателно влияние върху паричния поток, наличностите, заетостта, заплатите, ръста, способността за привличане на капитали или инвестиции. Този списък не е изчерпателен и един или повече от тези фактори не могат да бъдат от решаващо значение.
6.   От всички представени във връзка с параграф 2 релевантни доказателства трябва да става ясно, че дъмпинговият внос причинява вреда по смисъла на настоящия регламент. По-конкретно, това изисква демонстриране, че обемът и/или ценовите равнища, идентифицирани съгласно параграф 3 са довели до въздействие върху промишлеността на Общността, както е предвидено в параграф 5, както и че това въздействие е в степен, която позволява то да бъде определено като съществено.
7.   Изследват се и всички известни фактори, различни от дъмпинговия внос, които в същото време причиняват вреда на промишлеността на Общността, за да се гарантира, че вредата, причинена от тях, не се приписва на дъмпинговия внос по параграф 6. Фактори, които може да се изследват в тази връзка, са обемът и цените на вносни продукти, които не се продават на дъмпингови цени, свиване на търсенето или промени в потреблението, ограничителни търговски практики на производители от трети страни и такива от Общността и конкуренция между същите тези производители, развитие на технологиите, експортният потенциал и производителността на промишлеността на Общността.
8.   Въздействието на дъмпинговия внос се оценява във връзка с производството на Общността на сходен продукт, когато наличните данни правят възможно отделното идентифициране на това производство на основата на критерии като производствени процеси, продажби и печалби на производителите. Ако такова отделно идентифициране на това производство не е възможно, въздействието на дъмпинговия внос се оценява чрез изследване на производството на възможно най-тясната група или категория от продукти, включващи сходния продукт, за който може да се осигури необходимата информация.
9.   Установяването на опасност от причиняване на съществена вреда се основава на факти, а не само на твърдения, предположения или далечни възможности. Промяната в обстоятелствата, която може да доведе до ситуация, при която дъмпингът да причини вреда, трябва да е предвидима и непосредствена.
При установяване на опасност от съществена вреда следва да бъдат разгледани фактори като:
а)
значителен темп на нарастване на дъмпинговия внос на пазара на Общността, посочващ вероятността за съществено увеличаване на вноса;
б)
достатъчно свободен капацитет на износителя или непосредствено значително увеличаване на този капацитет, посочващ вероятността за съществено увеличаване на дъмпинговия износ за Общността, като се отчита наличието на други пазари за износ, които да поемат евентуален допълнителен износ;
в)
доколко вносът се осъществява по цени, които в значителна степен биха потискали цените или препятствали тяхно увеличение, което би настъпило иначе и доколко това може да доведе до нарастване на търсенето на допълнителен внос; и
г)
наличностите от продукта, предмет на разследване.
Нито един от гореизброените фактори няма решаващо значение, но всички те, взети заедно, трябва да водят до заключението, че дъмпинговият внос е предстоящ и ако не се предприеме защитно действие, ще настъпи съществена вреда“.
Член 4, параграф 1 от основния регламент относно дефинирането на промишлеността на Общността предвижда:
„По смисъла на настоящия регламент „промишленост на Общността“ означава производителите от Общността на сходни продукти или тези от тях, чието съвкупно производство на сходни продукти съставлява голяма част, съгласно член 5, параграф 4, от общото производство на Общността на такива продукти, при следните изключения:
а)
когато производителите са свързани с износителите или вносителите, или самите те са вносители на продукта, за който се твърди, че е дъмпингов, „промишлеността на Общността“ може да се тълкува като обозначаващо останалите производители;
б)
при изключителни обстоятелства територията на Общността може да се раздели по отношение на разглежданото производство на два или повече конкуриращи се пазара, като производителите във всеки от тях могат да се разглеждат като отделна промишленост, при условие че:
i)
производителите в рамките на такъв пазар реализират цялата или почти цялата си продукция от съответния продукт на този пазар; и
ii)
търсенето на този пазар не се покрива в значителна степен от производителите на въпросния продукт, които са установени в други региони на Общността. В тези случаи вреда може да бъде установена, дори ако голяма част от всичката промишленост на Общността не търпи вреда, стига дъмпинговият внос да е концентриран в този изолиран пазар и да причинява вреда на производителите на цялата или на почти цялата продукция в рамките на този пазар“.
Текстът на член 5, параграф 4 от основния регламент, който урежда откриването на процедурата, е следният:
„Разследване не се открива съгласно параграф 1, освен ако не се установи, след проверка на степента на подкрепа или противопоставяне на жалбата, изразена от производителите от Общността на сходния продукт, че жалбата е подадена от или от името на промишлеността на Общността. Жалбата се счита за подадена от или от името на промишлеността на Общността, ако тя се поддържа от производители от Общността, чието съвкупно производство представлява повече от 50 % от общото производство на сходен продукт, произвеждан от онази част от промишлеността на Общността, която поддържа или се противопоставя на жалбата. Разследване не се открива обаче, ако производителите от Общността, които изрично поддържат жалбата, съставляват по-малко от 25 % от общото производство на Общността на сходния продукт, произвеждан от промишлеността на Общността“.
Член 9, параграф 4 от основния регламент, в който е уредено прекратяването на процедурата без налагане на мерки, предвижда:
„Когато окончателно установените факти доказват, че е налице дъмпинг и причинена вреда, и интересът на Общността изисква намеса съгласно член 21, Съветът налага окончателно антидъмпингово мито, въз основа на предложение от Комисията след консултация с консултативния комитет. Съветът приема предложението, освен ако не реши с обикновено мнозинство да го отхвърли в срок от един месец след представянето му от Комисията. В случаите, когато има наложени временни мита, се подава предложение за налагане на окончателни мерки не по-късно от един месец преди изтичането на срока на тези мита. Размерът на антидъмпинговото мито не надвишава установения дъмпингов марж, но следва да бъде и по-малък, когато това по-малко мито би било достатъчно, за да се отстрани вредата за промишлеността на Общността“.
Текстът на член 18 от основния регламент, който се отнася до неоказването на съдействие, е следният:
„1.   В случай че заинтересована страна откаже достъп или по друг начин не предостави в срока, предвиден по настоящия регламент, необходимата информация или значително възпрепятства разследването, предварителните или окончателни заключения, положителни или отрицателни, могат да бъдат направени въз основа на наличните факти. Ако се установи, че заинтересовано лице предостави невярна или подвеждаща информация, тази информация се изключва и се използват наличните факти. Заинтересованите лица се предупреждават за последиците от неоказване на съдействие.
[…]
3.   Ако предоставената от заинтересована страна информация не е съвършена във всяко едно отношение, тя не се изключва автоматично, ако недостатъците в нея не са от естество, което да причини неоправдани трудности при достигането до логично приемливи заключения и ако информацията е предоставена по подходящ начин, навреме и може да бъде проверена, и ако страната е действала, полагайки всички усилия.
[…]
6.   Ако заинтересована страна отказва съдействие или оказва само частично съдействие, като по този начин препятства получаването на релевантна информация, резултатът от разследването за такава страна може да бъде по-малко благоприятен отколкото, ако тя би сътрудничила“.
Обстоятелства, предхождащи спора
Жалбоподателите, Gold East Paper (Jiangsu) Co. Ltd (наричано по-нататък „GE“) и Gold Huasheng Paper (Suzhou Industrial Park) Co. Ltd (наричано по-нататък „GHS“), са дружества, свързани с групата Asia Pulp and Paper China (наричана по-нататък „групата APP“), които произвеждат в Китай фина хартия с покритие и я изнасят за Европейския съюз.
1.
Разследване
Фината хартия с покритие е била обект на две отделни разследвания, извършени паралелно. Първо, вследствие на антидъмпингово разследване е приет Регламент за изпълнение (ЕС) № 451/2011 на Съвета от 6 май 2011 година за налагане на окончателно антидъмпингово мито и за окончателно събиране на временното мито, наложено върху вноса на фина хартия с покритие с произход от Китайската народна република (
ОВ L 128, стр. 1
, наричан по-нататък „обжалваният регламент“). Второ, вследствие на антисубсидийно разследване е приет Регламент за изпълнение (ЕС) № 452/2011 на Съвета от 6 май 2011 година за налагане на окончателно антисубсидийно мито върху вноса на фина хартия с покритие с произход от Китайската народна република (
ОВ L 128, стр. 18
).
На 18 февруари 2010 г. в
Официален вестник на Европейския съюз
е публикувано Известие на Европейската комисия за откриване на антидъмпингова процедура във връзка с вноса на фина хартия с покритие с произход от Китайската народна република (
ОВ C 41, стр. 6
).
Като крайна дата за заинтересованите страни да представят становища относно третирането като дружество, работещо в условията на пазарна икономика (наричано по-нататък „ТДПИ“), е определен първоначално 30 март 2010 г. На 22 март 2010 г., по искане на групата APP, Комисията продължава този срок до 12 април 2010 г.
На 12 април 2010 г. жалбоподателите представят искания за ТДПИ за тях самите и за всички дружества, които са свързани с тях и за които се отнася производството и продажбата на фина хартия с покритие или производството на суровини, както е поискала Комисията към тогавашния момент.
На 16 април 2010 г. жалбоподателите представят становища по някои аспекти на разследването и по жалбата, която е подадена от европейската асоциация на производителите на фина хартия Cepifine AISBL и която е в основата на това разследване.
Комисията изпраща четири писма до групата APP за получаване на релевантните данни в подкрепа на искането за ТДПИ:
—
в писмото си от 19 май 2010 г. тя иска от GE да попълни формуляра не по-късно от 21 май 2010 г.,
—
в писмото си от 21 май 2010 г. тя иска от GE да ѝ изпрати съответните приложения и преводи не по-късно от 1 юни 2010 г., дата, на която GE прави искане за продължаване на срока, което е уважено от Комисията и тя определя 4 юни 2010 г. като нова крайна дата,
—
в писмото си от 27 май 2010 г. тя иска от GHS да представи съответните приложения на разположение на служителите на Комисията още в първия ден от посещението за извършаване на проверка на място,
—
в писмото си от 2 юни 2010 г. тя иска от групата APP да попълни някои раздели от формуляра за искане за ТДПИ и да внесе някои уточнения.
С писмо от 8 юни 2010 г. жалбоподателите представят становищата си относно последиците от откриването на паралелно антисубсидийно разследване по отношение на преценката на исканията им за ТДПИ.
Между 8 и 18 юни 2010 г. Комисията извършва първа проверка на място в помещенията на четирима производители износители, свързани с групата APP, сред които са и жалбоподателите.
Между 23 юни и 12 юли 2010 г. Комисията извършва втора проверка на място в помещенията на жалбоподателите, за да провери отговорите им на въпросника. На 9, 10 и 13 септември 2010 г. Комисията извършва трета проверка на място в помещенията на групата APP Italy — търговец в рамките на Съюза, свързан с жалбоподателите.
На 2 септември 2010 г. Комисията изпраща документ, съдържащ информация относно исканията за ТДПИ, в който е направен предварителният извод, че нито един от свързаните с групата APP четирима производители износители не отговаря на първия, втория, третия и четвъртия критерий, предвидени за получаването на ТДПИ. Комисията дава на жалбоподателите срок до 12 септември 2010 г. да представят становищата си.
На същия ден Комисията изпраща на антидъмпинговия консултативен комитет копие от работния си документ относно приложението ѝ за отхвърляне на исканията на жалбоподателите за ТДПИ.
На 9 септември 2010 г. жалбоподателите отправят искане срокът за представяне на становищата им по документа на Комисията, съдържащ информация относно ТДПИ, да бъде продължен до 28 септември 2010 г. Комисията продължава срока само до 16 септември 2010 г. Тя предлага също да се организира изслушване на жалбоподателите на 17 септември 2010 г., като ги приканва да ѝ потвърдят датата, в случай че е удобна за тях.
На 14 септември 2010 г. на предвидената с антидъмпинговия консултативен комитет среща е разгледано предложението относно искането на жалбоподателите за ТДПИ.
С електронно писмо от 17 септември 2010 г. жалбоподателите представят предварителните си становища по документа, съдържащ информация относно исканията им за ТДПИ, и поясняват, че на 27 септември 2010 г. ще изпратят допълнено и ревизирано писмо.
На същия ден е проведено изслушване в сградата на Комисията.
На 21 септември 2010 г. Комисията изпраща на антидъмпинговия консултативен комитет резюме на становищата, изразени от жалбоподателите по документа, съдържащ информация относно ТДПИ, и определя 24 септември 2010 г. като крайна дата, на която той трябва да приеме становището си.
На 12 октомври 2010 г. Комисията приема решението си относно исканията на жалбоподателите за ТДПИ (наричано по-нататък „решението относно ТДПИ“), в което потвърждава отхвърлянето на тези искания.
На същия ден жалбоподателите изпращат писмо до Комисията, в което отправят критика срещу това, че е приела решението си относно ТДПИ, преди да е било възможно да се проведе изслушване в присъствието на служителя по изслушването. Те представят и допълнително становище относно вредата.
На 13 октомври 2010 г. жалбоподателите представят резюме на въпросите, на които биха желали да отговори Комисията.
На 15 октомври 2010 г. Комисията провежда изслушване в присъствието на служителя по изслушването. На 19 октомври 2010 г. жалбоподателите изпращат на Комисията становища, в които обобщават доводите, изтъкнати в хода на изслушването. На 28 октомври 2010 г. жалбоподателите представят нови становища по документа, съдържащ информация относно ТДПИ.
На 17 ноември 2010 г. Комисията изпраща на жалбоподателите писмо, съпроводено от копие от Регламент (ЕС) № 1042/2010 на Комисията от 16 ноември 2010 година за налагане на временно антидъмпингово мито върху вноса на фина хартия с покритие с произход от Китайската народна република (
ОВ L 299, стр. 7
, наричан по-нататък „временният регламент“), от резюме на методологията, използвана за изчисляването на дъмпинга и на маржовете на вредата, както и от отговор на изтъкнатите от жалбоподателите доводи.
На 13 и 17 декември 2010 г. жалбоподателите представят в три писма становища относно временните мерки.
На 16 март 2011 г. Комисията изпраща на жалбоподателите документ, съдържащ информация, в който пояснява, че възнамерява да предложи на Съвета на Европейския съюз да наложи окончателно антидъмпингово мито върху износа им за ЕС. Жалбоподателите представят становищата си на 28 март 2011 г.
На 29 март 2011 г. по искане на служителя по изслушването Комисията изпраща на жалбоподателите актуализиран документ за преписката, в който пояснява методологията за изчисляване на целевия марж на печалбата при липсата на дъмпингов внос.
На 11 април 2011 г. жалбоподателите представят становищата си по използваната от Комисията методология за определяне на целевия марж на печалбата.
2.
Обжалван регламент
На 6 май 2011 г. Съветът приема обжалвания регламент.
С обжалвания регламент на жалбоподателите е отказан ТДПИ с мотива, първо, че по-специално не е било възможно да се установи извършването на плащания във връзка с прехвърлянето на дялове на дружества и разходите за суровини, второ, че основните принципи на международните счетоводни стандарти не са спазени нито в сметките, нито при одита им, което поставя под съмнение надеждността на сметките на дружествата, и трето, че са налице значителни нарушения, що се отнася до правата за използване на принадлежащата на жалбоподателите земя.
Освен това ролите хартия за ролни печатарски машини не са включени при определянето на съответния продукт (съображения 17 и 41 от обжалвания регламент). Прието е, че равнището на целевата рентабилност, което промишлеността би могла да постигне при липсата на дъмпингов внос, е 8 % (съображение 158 от обжалвания регламент).
С член 1 от обжалвания регламент е наложено окончателно антидъмпингово мито от 8 % върху вноса в Съюза на произвеждана от жалбоподателите фина хартия с покритие. Съгласно параграф 3 на същия член по отношение на предвиденото в неговия параграф 2 окончателното антидъмпингово мито от 20 % за жалбоподателите няма да бъдат събирани 12 % до степента, в която съответната сума бъде събрана в съответствие с Регламент за изпълнение № 452/2011 (вж. точка 15 по-горе).
Производство и искания на страните
На 8 август 2011 г. жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 24 ноември 2011 г., Комисията прави искане да встъпи в настоящото производство в подкрепа на исканията на Съвета.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 1 декември 2011 г., Cepifine, Sappi Europe SA, Burgo Group SpA и Lecta SA (наричани по-нататък „встъпилите по делото частноправни субекти“) правят искане да встъпят по настоящото дело в подкрепа на исканията на Съвета. В становището си, представено на 24 януари 2012 г., Съветът не е възразил срещу встъпването им.
С определение от 23 януари 2012 г. председателят на трети състав на Общия съд допуска встъпването на Комисията. Тя представя писменото си становище си в определения срок.
На 8 февруари 2012 г. жалбоподателите правят искане за поверително третиране по отношение на встъпилите по делото частноправни субекти на някои поверителни данни, съдържащи се в писмените изявления и в съответните приложения. Те представят неповерителен вариант на тези процесуални документи.
С определение от 8 март 2012 г. председателят на трети състав на Общия съд допуска встъпването по делото на посочените частноправни субекти в подкрепа на исканията на Съвета. В това определение председателят на трети състав не се произнася, от една страна, по въпроса дали жалбоподателите ще получат доклада за съдебното заседание, за да определят данните, които могат да се считат за поверителни, и от друга страна, по въпроса дали встъпилите частноправни субекти ще получат временен неповерителен вариант, за да представят евентуалните си становища по искането за поверително третиране.
Въз основа на доклада на съдията докладчик Общият съд (трети състав) решава да започне устната фаза на производството. В рамките на процесуално-организационните действия Общият съд приканва Съвета да представи определени документи. Последният изпълнява искането в определения срок.
Устните състезания и отговорите на главните страни по спора и на встъпилите страни на устно поставените от Общия съд въпроси са изслушани в откритото съдебно заседание на 12 ноември 2013 г.
Жалбоподателите искат от Общия съд:
—
да отмени обжалвания регламент в частта, в която се отнася до тях,
—
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Съветът иска от Общия съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
Комисията иска от Общия съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
Встъпилите частноправни субекти подкрепят исканията на Съвета.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват осем правни основания. Те могат да бъдат групирани в две категории.
Правните основания, спадащи към първата категория, се отнасят до исканията на жалбоподателите за ТДПИ и са изведени:
—
първото, от нарушение на член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, доколкото решението да не се предостави ТДПИ на жалбоподателите е взето в зависимост от това, което е било известно на Комисията за последиците от подобен отказ за техния дъмпингов марж,
—
второто, от съществено процесуално нарушение по член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, както и от нарушение на правото на защита,
—
третото, от явни грешки в преценката при прилагането на член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент и от липса на мотиви,
—
четвъртото, от ненадлежното и непълно провеждане на разследването и от прекомерната тежест на доказване.
Спадащите към втората категория правни основания се отнасят до оценката на вредата и са изведени:
—
петото, от нарушение на член 3, параграф 2 от основния регламент,
—
шестото, от нарушение на член 3, параграф 1 и член 9, параграф 4 от основния регламент,
—
седмото, от нарушение на член 3, член 4, параграф 1 и член 5, параграф 4 от основния регламент,
—
осмото, от нарушение на член 3, параграфи 2 и 7 от основния регламент.
1.
По обхвата на искането за отмяна
В началото следва да се отбележи, че с обжалвания регламент е наложено окончателно антидъмпингово мито върху вноса на фина хартия с покритие с произход от Китай.
В рамките на няколко правни основания жалбоподателите правят искане за цялостна отмяна на обжалвания регламент. Въпреки това предметът на жалбата и исканията им се свеждат до оспорването на законосъобразността на антидъмпинговото мито, доколкото то им е наложено и се отнася до тях.
В това отношение следва да се вземе предвид, че евентуална незаконосъобразност на това мито би засегнала законосъобразността на обжалвания регламент само в частта му, в която същият налага антидъмпингово мито на жалбоподателите. За разлика на това тя не би засегнала законосъобразността на другите части от обжалвания регламент, а именно антидъмпинговите мита, наложени на другите дружества адресати.
От съдебната практика е видно, че когато регламент за налагане на антидъмпингово мито налага различни мита на поредица от дружества, едно дружество е лично засегнато само от тези разпоредби, с които му се налага специално антидъмпингово мито и с които се определя размерът на същото, а не и от онези, с които се налагат антидъмпингови мита на други дружества, така че жалбата на това дружество е допустима само доколкото има за предмет отмяна на тези разпоредби от регламента, които засягат изключително него (вж. по аналогия Решение на Съда от 15 февруари 2001 г. по дело Nachi Europe,
C-239/99, Recueil, стр. I-1197
, точка 22 и цитираната съдебна практика).
При тези обстоятелства следва да се приеме, че настоящата жалба за отмяна се отнася само до частичната отмяна на обжалвания регламент, доколкото налага окончателно антидъмпингово мито на жалбоподателите.
2.
По правните основания относно исканията на жалбоподателите за ТДПИ
По първото правно основание, изведено от нарушение на член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, доколкото решението да не се предостави ТДПИ на жалбоподателите е взето в зависимост от това, което е било известно на Комисията за последиците от подобен отказ за техния дъмпингов марж
В рамките на първото си правно основание жалбоподателите поддържат, че решението да не им се предостави ТДПИ е взето в зависимост от това, което е било известно на Комисията за последиците от подобен отказ за техния дъмпингов марж в нарушение на член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, тълкуван от Общия съд в неговите решения от 14 ноември 2006 г. по дело Nanjing Metalink/Съвет (
T-138/02, Recueil, стр. II-4347
, точка 44) и в Решение от 18 март 2009 г. по дело Shanghai Excell M&E Enterprise и Shanghai Adeptech Precision/Съвет (
T-299/05, Сборник, стр. II-565
, точки 128 и 138).
Жалбоподателите се позовават и на „явно нарушение на правото на защита“, тъй като Комисията „[е] направила всичко […] за да отхвърли напълно всички обяснения[, които те са дали] в хода на разследването, за да докажат, че действително отговарят на критериите за предоставяне на ТДПИ“.
В началото, що се отнася до твърдяното нарушение на правото на защита на жалбоподателите, следва да се напомни, че съгласно член 21 от Статута на Съда на Европейския съюз и член 44, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд исковата молба или жалбата трябва да съдържа кратко изложение на изложените правни основания. Това посочване трябва да е достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да се произнесе по иска или жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. Поради това жалбата трябва изрично да посочва в какво се състоят правните ѝ основания, следователно абстрактното им излагане не отговаря на изискванията на Процедурния правилник (Решения на Общия съд от 12 януари 1995 г. по дело Viho/Комисия,
T-102/92, Recueil, стр. II-17
, точка 68; от 14 май 1998 г. по дело Mo och Domsjö/Комисия,
T-352/94, Recueil, стр. II-1989
, точка 333 и от 12 октомври 2011 г. по дело Association belge des consommateurs test-achats/Комисия,
T-224/10, Сборник, стр. II-7177
, точка 71). При положение че жалбоподателите не са пояснили изрично оплакването си, изведено от нарушение на правото на защита, за да даде възможност на Общия съд да установи самия предмет на оплакването, трябва да се приеме, че последното е недопустимо.
Относно нарушението на член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент жалбоподателите твърдят, че към датата на предложението за ТДПИ Комисията е разполагала с всички подробни сведения, позволяващи да изчисли дъмпинговия марж на жалбоподателите, с ТДПИ или без него, в Китай и в държавата аналог.
На въпрос на Общия съд жалбоподателите уточняват в съдебното заседание, че действително отдават значение не на тримесечния срок като такъв, а по-скоро на защитата на производителите износители.
Съгласно член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент „[о]пределянето дали производителят отговаря на гореспоменатите критерии се извършва в рамките на три месеца от откриването на разследването, след конкретни консултации с консултативния комитет и след като на промишлеността на Общността бъде дадена възможност да изрази мнението си“ и че „[т]ова определение остава в сила по време на цялото разследване“.
Противно на поддържаното от жалбоподателите, в своите решения по дела Nanjing Metalink/Съвет, Shanghai Excell M & E Enterprise и Shanghai Adeptech Precision/Съвет, точка 64 по-горе, и в Решение от 8 ноември 2011 г. по дело Zhejiang Harmonic Hardware Products/Съвет (T‑274/07, непубликувано в Сборника) Общият съд не е приел, че ratio legis на член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент изисква да се отменя по отношение на определено предприятие регламент за налагане на окончателни антидъмпингови мита винаги когато на Комисията са могли да бъдат известни последиците от решение относно ТДПИ за изчисляване на дъмпинговия марж на предприятието и само поради факта, че те са ѝ били известни в момента на вземане на решението за ТДПИ. Трябва да се приеме посоченото от Съвета, че няма непосредствена връзка между тримесечния срок по член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент и вероятността на Комисията да са известни последиците от решение относно ТДПИ за дъмпинговия марж на предприятие.
Впрочем основният регламент не изисква решението относно ТДПИ да се вземе в момент, когато Комисията не разполага с информация, която да ѝ позволява да установи последиците от това решение за дъмпинговия марж на предприятието. В това отношение не е изключено, че дори да спази този срок при взимане на решението относно ТДПИ, Комисията може да вземе решението, като вече разполага с необходимата информация за изчисляване на последиците му за дъмпинговия марж на съответното предприятие.
Във всички случаи, от Решение на Съда от 1 октомври 2009 г. по дело Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Съвет (
C-141/08 P, Сборник, стр. I-9147
) произтича, че като се основава на принципите на законност и добра администрация, Съдът приема, че при вземане на такова решение следва да се даде предимство на правилното прилагане на материалноправните критерии, установени от член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент, пред изискването за неизменимост на решението относно ТДПИ или пред това да не са известни последиците от решението относно ТДПИ за дъмпинговия марж на дадено предприятие, като това не изключва необходимостта от спазване на процесуалните гаранции, предвидени в основния регламент.
Както напомня Общият съд в Решение по дело Zhejiang Harmonic Hardware Products/Съвет, точка 70 по-горе (точка 39), в Решение по дело Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Съвет, точка 72 по-горе, Съдът всъщност е приел, че с оглед на принципите на законност и добра администрация член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент не може да бъде тълкуван в смисъл, че задължава Комисията да предложи на Съвета окончателни мерки, които биха възпроизвели — в ущърб на засегнатото предприятие — грешка, допусната при първоначалната преценка на материалноправните критерии, установени в тази разпоредба. Затова, когато по време на разследването установи, противно на първоначалната ѝ преценка, че дадено предприятие отговаря на установените в член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент критерии, Комисията е длъжна да предприеме съответните действия, като същевременно следи за спазването на предвидените в основния регламент процесуални гаранции (Решение по дело Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Съвет, точка 72 по-горе, точки 111 и 112).
С оглед гореизложеното следва да се приеме, че макар съгласно текста на член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент всяко решение относно ТДПИ да трябва по принцип да се вземе в тримесечен срок от началото на разследването и възприетото разрешение да остане в сила, докато трае разследването, според тълкуването на тази разпоредба от съда на Съюза, припомнено в точки 70 и 73 по-горе, при сегашното състояние на правото на Съюза, от една страна, приемането на решение след изтичане на този срок не води само на това основание до отмяна на регламента, с който се налага антидъмпингово мито, а от друга страна, това решение би могло да бъде изменено в хода на процедурата, ако се окаже, че е неправилно.
В случая е безспорно, че окончателното решение за отхвърляне на исканията на жалбоподателите за ТДПИ не е взето в рамките на тримесечния срок, предвиден в член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент. Всъщност известието за откриване на процедурата е публикувано в Официален вестник на 18 февруари 2010 г. Окончателното решение за отхвърляне на искането за ТДПИ е предложено обаче на 2 септември 2010 г. и е потвърдено на 12 октомври 2010 г.
Освен това от преписката е видно, че отговорите на жалбоподателите на антидъмпинговия въпросник са изпратени на Комисията съответно на 7 и 10 май 2010 г. и че посещенията за антидъмпингови проверки са извършени между 23 юни и 12 юли 2010 г. Посещенията за проверка в държавата аналог са извършени през последната седмица на август 2010 г. Не са били извършени още само посещенията относно експортните продажби на жалбоподателите чрез свързаното с тях дружество, намиращо се в Европейския съюз. Според жалбоподателите от хронологията на изложените факти е видно, че когато Комисията е оповестила предложението си за отхвърлянето на исканията на жалбоподателите за ТДПИ, тя е разполагала с всички документи и данни, позволяващи ѝ да изчисли дъмпинговия марж на жалбоподателите, както в случай че бъде предоставено ТДПИ, така и в случай че то не бъде предоставено.
Ето защо не може да бъде приет подкрепяният от Комисията довод на Съвета, че Комисията не е била в състояние да прецени последиците от решението по ТДПИ за дъмпинговия марж към момента, в който е изпратила на жалбоподателите документа, съдържащ информация относно ТДПИ.
В това отношение следва да се напомни, че възможността за решаване на въпроса за предоставянето на ТДПИ в зависимост от последиците от него за изчисляването на дъмпинговия марж не предполага познаването на точния дъмпингов марж, изчислен въз основа на информацията относно прилаганата от жалбоподателите нормална стойност, а предполага само познаването на информацията относно последиците, които може да има предоставянето на ТДПИ за този марж според два възможни метода на изчисляване.
С оглед на изложените съображения, дори се счете, че е възможно при вземане на решението относно ТДПИ Комисията да е била повлияна от информацията за неговите последици по отношение на дъмпинговия марж на жалбоподателите, и следователно да се приеме за релевантна възможността тези последици да са ѝ били известни поради неспазване на тримесечния срок, установен в член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, трябва да се приеме, че жалбоподателите не са доказали, че обжалваният регламент би могъл да бъде с различно съдържание при липса на твърдяното нарушение, засягащо процеса на вземане на решението относно ТДПИ.
Доводът на жалбоподателите, че решението на Комисията да отхвърли искането им за ТДПИ било взето в зависимост от това, което е ѝ било известно за последиците на това решение върху техния дъмпингов марж, така че това решение е могло да бъде различно, ако Комисията не разполагаше с тази информация, не може да бъде приет.
Всъщност само по себе си обстоятелството, че са известни последиците от решение относно ТДПИ за дъмпинговия марж на дадено предприятие, не предполага непременно, че това решение — а следователно и регламентът за налагане на антидъмпингово мито — би могло да имат различно съдържание, ако решението беше взето в установения в член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент тримесечен срок.
Следва да се отбележи, че дори когато Комисията разполага с информация, които ѝ позволява да изчисли дъмпинговия марж на даден производител в момента на вземане на решение относно ТДПИ на този производител, винаги остава възможността това решение, както и регламентът, налагащ окончателни антидъмпингови мита, да не е можело да бъдат различни.
Такъв би бил случаят, когато производителят не може да се ползва от ТДПИ, тъй като Комисията правилно е стигнала до извода, че той не отговаря на критериите за ТДПИ, предвидени в член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент, и че са изпълнени условията за налагане на антидъмпингово мито.
В конкретния случай преценката на Комисията за спазването на критериите за предоставяне на ТДПИ ще бъде разгледана в рамките на третото правно основание.
По настоящото дело жалбоподателите само посочват, че обстоятелството, че Комисията е разполагала с всички документи и данни, които ѝ позволяват да изчисли техния дъмпингов марж, „поставя под съмнение безпристрастността на последвалото решение на Комисията относно исканията за ТДПИ“ и че „[н]ай-малкото това поражда основателни и разумни съмнения навеждащи на мисълта, че вероятно Комисията е решила да отхвърли исканията на жалбоподателите за ТДПИ не въз основа на обективно изследване на тези искания, а защото е възнамерявала да наложи антидъмпингови мита върху извършвания от жалбоподателите внос“.
От друга страна, жалбоподателите не предоставят никакво указание за частите на решението относно ТДПИ, които според тях биха могли да бъдат преценени по различен начин, ако решението на Комисията в това отношение беше взето в тримесечния срок или при пълна неизвестност относно последиците от това решение върху дъмпинговия марж.
Жалбоподателите посочват, че „ако [им] беше предоставено ТДПИ, техният дъмпингов марж — основаващ се на сравнението между експортните им продажби и печелившите им продажби на вътрешния пазар в Китай — щеше да бъде 0,01 %, т.е. в рамките на равнището de minimis от 2 %“, и че „[п]оради това на Комисията са били напълно известни последиците от решението ѝ относно исканията за ТДПИ върху резултата от разследването, тъй като предоставянето на ТДПИ би довело до прекратяване на разследването, доколкото то се отнася до жалбоподателите“.
Жалбоподателите добавят, че „[а]ко при приемането на решението относно исканията за ТДПИ Комисията не бе отчела характера de minimis на дъмпинговия марж (в случай на предоставяне на ТДПИ) или много високото му равнище поради прибягването до нормалната стойност в държавата аналог (в случай на отхвърляне на ТДПИ), не би била изключена възможността [Комисията] да бе упражнила правото си на преценка по различен начин в сравнение с начина, по който го е направила в рамките на разследването“.
Жалбоподателите заключават, че „в случая е възможно решението за отхвърляне на исканията им за ТДПИ да е взето в зависимост от последиците му за изчисляването на дъмпинговия марж“.
В този контекст, дори да се приеме, че с формулирането на доводите си жалбоподателите са целели да докажат наличието на злоупотреба с власт от страна на Комисията, тези доводи следва да бъдат отхвърлени. От постоянната съдебна практика е видно, че решение или акт на Съюза е опорочен поради злоупотреба с власт само ако въз основа на обективни, относими и непротиворечиви улики се установи, че е бил приет, за да се постигнат различни от изложените в него цели (Решение на Съда от 11 юли 1990 г. по дело Sermes,
C-323/88, Recueil, стр. I-3027
, точка 33; Решение на Общия съд от 18 септември 1995 г. по дело Nölle/Съвет и Комисия,
T-167/94, Recueil, стр. II-2589
, точка 66 и Решение на Общия съд от 15 октомври 1998 г. по дело Industrie des poudres sphériques/Съвет,
T-2/95, Recueil, стр. II-3939
, точка 376). В случая обаче жалбоподателите не представят такива улики.
От друга страна жалбоподателите считат, че собственото им поведение не е довело да забавяне на Комисията при приемане на решението относно ТДПИ, както твърдят Съветът и Комисията, тъй като Комисията е настояла информацията за дъмпинга да се представи в самия момент, в който е разглеждала исканията за ТДПИ и е поискала допълнителна информация.
В конкретния случай е видно обаче, че въпросът за отговорността за забавянето е неотносим, поради което той няма да бъде разгледан.
Следователно първото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
По второто правно основание, изведено от съществено процесуално нарушение по член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, както и от нарушение на правото на защита
Това правно основание се състои от две части, отнасящи се съответно до действителното консултиране с антидъмпинговия консултативен комитет и до нарушението на правото на защита.
По първата част, отнасяща се до действителното консултиране с антидъмпинговия консултативен комитет
Жалбоподателите твърдят, че Комисията не е предоставила „някои съществени данни на антидъмпинговия консултативен комитет“ и че „[го] е въвела в заблуждение“, като е направила предложение за ТДПИ, съдържащо „сериозни неточности и пропуски“, и е представила изопачено изразените от жалбоподателите становища по предложението на Комисията, което е възпрепятствало комитета да приеме становището си, разполагайки с цялата необходима информация.
В началото следва да се отбележи, че в Решение от 7 май 1991 г. по дело Nakajima/Съвет (
C-69/89, Recueil, стр. I-2069
, точки 48—51) Съдът е приел, че в подкрепа на жалба за отмяна физическите или юридически лица не биха могли да се позовават на твърдяно нарушение на правила, чиято цел не е да осигурят защитата на частноправните субекти, а да се организира вътрешното функциониране на службите в интерес на добрата администрация, каквито са правилата за спазването на срока, предвиден за изготвянето на временния дневен ред на сесия на Съвета или за наличието на всички езикови версии на регламент в деня на приемането му.
Това не означава обаче, че частноправен субект не може никога да се позове надлежно на нарушение на правило, уреждащо процеса на вземане на решения, водещ до приемане на акт на Съюза. Всъщност сред разпоредбите, уреждащи вътрешните процедури в институция, следва да се разграничават тези, на чието нарушение не могат да се позовават физическите и юридическите лица, тъй като се отнасят само до условията за вътрешно функциониране на институцията, които не могат да засегнат правното им положение, и тези, на чието нарушение — напротив — може да се направи позоваване, тъй като пораждат права и са фактор за правна сигурност за тези лица.
Така неизпълнението на норма относно консултирането с комитет може да опорочи като незаконосъобразно окончателното решение на съответната институция само ако това неизпълнение е достатъчно съществено и засяга вредоносно правното и фактическото положение на страната, която се позовава на процесуално нарушение.
Всъщност консултирането с комитет представлява съществено процесуално изискване, чието нарушение засяга законосъобразността на акта, който е приет вследствие на консултирането, ако се е докаже, че непредставянето на някои съществени данни е възпрепятствало комитета да приеме становището си, разполагайки с цялата необходима информация, т.е. без да е въведен в заблуждение по съществен въпрос вследствие на неточности или пропуски (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 17 февруари 2011 г. по дело Zhejiang Xinshiji Foods и Hubei Xinshiji Foods/Съвет, T‑122/09, непубликувано в Сборника, точка 104 и цитираната съдебна практика).
Не е такъв случаят, когато на комитета не са представени или са представени със закъснение документи, които не съдържат важни или неоповестени данни за преценката в сравнение с вече съдържащите се в преписката, изпратена на комитета при сезирането му. Всъщност в подобна хипотеза непредставянето или закъснялото представяне на документ от Комисията изобщо не намира отражение върху изхода на процедурата по консултиране.
При това положение подобен пропуск не може да опорочи цялостната административна процедура и така да постави под съмнение законосъобразността на окончателния акт (вж. в този смисъл Решение по дело Zhejiang Xinshiji Foods и Hubei Xinshiji Foods/Съвет, точка 99 по-горе, точка 105 и цитираната съдебна практика).
От друга страна, възможността нарушение на разпоредбите, уреждащи консултирането с комитет, да засегне законосъобразността на окончателно приетия акт не се опровергава от необвързващия характер на становището на комитета.
В случая следва да се напомни, че на 2 септември 2010 г. Комисията е изпратила своя документ, съдържащ предварителна информация относно исканията за ТДПИ, едновременно до жалбоподателите и до антидъмпинговия консултативен комитет. Определеният от Комисията срок за жалбоподателите да представят становищата си е 12 септември 2010 г. По искане на жалбоподателите в този смисъл Комисията е продължила срока до 16 септември 2010 г. На 14 септември 2010 г. е проведено събрание на антидъмпинговия консултативен комитет. На 17 септември 2010 г. жалбоподателите са подали своите предварителни становища по документа, съдържащ предварителна информация. Изслушването е извършено на същия ден. На 21 септември 2010 г., след като е започнала анализ и пълна преценка на исканията за ТДПИ, Комисията е изпратила на антидъмпинговия консултативен комитет резюме на становищата, изразени от жалбоподателите при изслушването по документа, съдържащ информация относно ТДПИ. Тя е определила 24 септември 2010 г. като крайна дата, на която антидъмпинговият консултативен комитет трябва да приеме становището си. На съдебното заседание пред Общия съд Съветът уточнява в отговор на въпрос, който му е поставен в този смисъл, че членовете на посочения комитет имат достъп до преписката и че могат да поискат от Комисията да представи някои документи, събрани в хода на разследването. Според жалбоподателите членовете на комитета получават само резюме. Ето защо те подчертават важността на това резюме.
Следва да се приеме, подобно на Съвета, че първо, жалбоподателите не са представили нито едно доказателство за това по какъв начин Комисията е въвела в заблуждение антидъмпинговия консултативен комитет, второ, не са посочили кои са „сериозните неточности и пропуски“, на които се позовават, трето, не са уточнили по каква причина изразените от жалбоподателите становища по предложението за ТДПИ са представени изопачено и четвърто, не са обяснили как Комисията „е възпрепятствана във възможността си да измени предложението с оглед на становищата им“.
Следва да се отбележи, че от преписката е видно, че най-напред, жалбоподателите не са спазили продължения до 16 септември 2010 г. срок, за да представят становищата си по документа, съдържащ информация относно ТДПИ (вж. точка 103 по-горе). По-нататък, в становищата си, изпратени с електронно писмо на 17 септември 2010 г., жалбоподателите са уточнили, че са анализирали всички твърдения на Комисията и че „[к]огато информацията, необходима за доказването на дадените от [групата] APP обяснения, не е била налице в момента, в който [групата] APP е трябвало да представи становищата си, [жалбоподателите са] посочили това“ и че „[щ]е бъде изпратено ново допълнено и ревизирано писмо не по-късно от 27 септември 2010 г., когато [те] ще разполагат с необходимите данни“. Накрая, допълнените и ревизирани становища са изпратени едва на 28 октомври 2010 г.
При това положение жалбоподателите не могат да се позоват и на обстоятелството, че Комисията не е изчакала становищата им по документа, съдържащ предварителна информация, преди да сезира антидъмпинговия консултативен комитет, нито, във всички случаи, на обстоятелството, че тя не е отложила обсъждането на предложението за следващо заседание на комитета след получаването и анализа на посочените становища, за да се позовават на съществено процесуално нарушение по член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент, опорочаващо законосъобразността на обжалвания регламент.
Освен това от разглеждането на становищата на жалбоподателите по документа, съдържащ информация, от 2 септември 2010 г. и от документа относно тези становища, изпратен на 21 септември 2010 г. от Комисията до членовете на антидъмпинговия консултативен комитет, е видно, че Комисията не представила пред посочения комитет предложение за ТДПИ, съдържащо „сериозни неточности и пропуски“. В това отношение следва да се отбележи, че Комисията е изготвила резюме на становищата на жалбоподателите относно първите три условия за предоставяне на ТДПИ, като е възпроизвела новите данни в сравнение с тези, които са посочени в документа, съдържащ предварителна информация, от 2 септември 2010 г.
Ето защо следва да се приеме, че антидъмпинговият консултативен комитет не е въведен в заблуждение по съществен въпрос вследствие на неточности или пропуски и че е бил в състояние да приеме становището си, разполагайки с цялата необходима информация.
Следователно първата част на настоящото правно основание трябва да се отхвърли по същество.
По втората част, отнасяща се до правото на защита
В случая жалбоподателите се позовават на нарушение на правото на защита и на правото на надлежно провеждане на производството, доколкото на 2 септември 2010 г. Комисията е изпратила до антидъмпинговия консултативен комитет копие от работния документ относно предложението си и едновременно с това е изпратила на жалбоподателите документа, съдържащ информация относно ТДПИ.
В това отношение те твърдят, че на 2 септември 2010 г. Комисията вече е била решила да отхвърли исканията им за ТДПИ и че тя изобщо не е искала да анализира становищата им, преди да стигне до окончателно предложение, по което антидъмпинговият консултативен комитет трябва да се произнесе със становище, както и че, от друга страна, след представянето на становищата им на 16 септември 2010 г. тя „е отказала да поправи документа, съдържащ [предварителна] информация относно ТДПИ“.
Според жалбоподателите това обстоятелство „вероятно е повлияло върху изводите, които [Комисията] е могла да направи от тези становища“.
Следва да се напомни, че ако се установи, че е налице подобно засягане на правото на защита, то би могло да съставлява нарушение на административната процедура. Съгласно постоянната съдебна практика обаче нарушение на процедурата може да доведе до пълна или частична отмяна на решение само ако се установи, че при липсата на това нарушение административната процедура би могла да доведе до различен резултат и че следователно решението по исканията за ТДПИ би могло да има различно съдържание (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 12 март 2008 г. по дело Evropaïki Dynamiki/Комисия,
T-345/03, Сборник, стр. II-341
, точка 147 и Решение на Общия съд по дело European Service Network/Комисия, T‑332/03, непубликувано в Сборника, точка 130 и цитираната съдебна практика).
Следователно втората част на второто правно основание трябва да се отхвърли по същество.
Ето защо второто правно основание следва да се отхвърли изцяло.
По третото правно основание, изведено от наличието на явни грешки в преценката при прилагането на член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент и от липса на мотиви
Предварителни бележки
Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на общностното право трябва да се взема предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. по-специално Решение от 7 юни 2005 г. по дело VEMW и др.,
C-17/03, Recueil, стр. I-4983
, точка 41 и цитираната съдебна практика).
Освен това, след като буквалното и историческо тълкуване на даден регламент, и по-конкретно на една от неговите разпоредби, не позволява да се прецени точният му обхват, разглежданата правна уредба трябва да се тълкува въз основа както на преследваната от нея цел, така и на общата ѝ структура (вж. по аналогия Решение на Съда от 31 март 1998 г. по дело Франция и др./Комисия,
C-68/94 и C-30/95, Recueil, стр. I-1375
, точка 168 и Решение на Общия съд от 25 март 1999 г. по дело Gencor/Комисия,
T-102/96, Recueil, стр. II-753
, точка 148).
Накрая, следва да се напомни, че разпоредителната част на акта е неотделима от мотивите към него, така че, ако е необходимо, тя трябва да се тълкува, като се вземат предвид мотивите, довели до приемането му (Решение на Съда от 15 май 1997 г. по дело TWD/Комисия,
C-355/95 P, Сборник, стр. I-2549
, точка 21).
Съгласно член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент:
„В антидъмпингови разследвания, които се отнасят до внос от [Китай] и всяка страна с непазарна икономика, която е член на СТО към датата на откриване на разследването, нормална стойност се определя в съответствие с параграфи от 1 до 6, ако е показано, въз основа на надлежно мотивирани искания от един или повече производители, които са обект на разследване и в съответствие с критериите и процедурите, посочени в буква в), че преобладават условия на пазарна икономика за този производител или производители по отношение на производството и търговията на съответния сходен продукт. Когато случаят не е такъв, ще се прилагат правилата, описани в буква а)“.
Член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент уточнява, че „[и]сканията по [член 2, параграф 7, буква б)] се представят в писмен вид и трябва да съдържат достатъчни доказателства, че производителят действа в условията на пазарна икономика, тоест ако [по-конкретно] решенията на дружествата във връзка с цените, разходите и вложените материали, включително, например, суровините, разходите за технологии и труд, продукция, продажби и инвестиции, се взимат в отговор на сигнали от пазара, които отразяват предлагането и търсенето, и без значителна намеса на държавата в това отношение, а разходите за основните вложени материали по същество отразяват пазарните стойности“.
От посочените по-горе разпоредби следва, че производителят, който иска да се ползва от ТДПИ, носи тежестта на доказване по силата на член 2, параграф 7, буква б) от основния регламент. Следователно институциите на Съюза не са длъжни да доказват, че производителят не отговаря на условията, предвидени с оглед на предоставянето на посоченото третиране. За сметка на това тези институции следва да преценят дали представените от съответния производител доказателства са достатъчни, за да се докаже, че установените в член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент критерии са изпълнени, за да му се признае ТДПИ, а съдът на Съюза следва да провери дали тази преценка е опорочена поради явна грешка (вж. в този смисъл Решение по дело Shanghai Excell M&E Enterprise и Shanghai Adeptech Precision/Съвет, точка 64 по-горе, точка 83 и цитираната съдебна практика).
От съдебната практика следва също, че при оценката на фактически положения от правно или политическо естество, които възникват в съответната страна, институциите на Съюза разполагат с широко право на преценка, за да определят дали на даден износител може да се предостави ТДПИ. От това следва, че контролът на съда на Съюза върху подобна преценка на институциите трябва да се ограничи до проверка дали са спазени процесуалните правила, дали фактите, приети, за да бъде направен оспорваният избор, са установени точно, дали не е налице явна грешка в преценката на тези факти или злоупотреба с власт (вж. Решение на Общия съд от 28 октомври 2004 г. по дело Shanghai Teraoka Electronic/Съвет, T‑35/01, Recueil, точки 48 и 49, и цитираната съдебна практика).
Впрочем също според постоянната съдебна практика, когато институциите на Съюза разполагат с такова право, зачитането на предоставените от правния ред на Съюза гаранции в административните процедури има още по-голямо значение и между тези гаранции се включва именно задължението за компетентната институция да разгледа внимателно и безпристрастно всички релевантни обстоятелства по конкретния случай (Решение на Съда от 21 ноември 1991 г. по дело Technische Universität München,
C-269/90, Recueil, стр. I-5469
, точка 14 и Решение на Съда от 18 септември 1995 г. по дело Nölle/Съвет и Комисия T‑167/94, точка 90 по-горе, точка 73).
В случая на жалбоподателите е отказано ТДПИ с мотива, че не са доказали, че отговарят на първите три критерия, посочени в член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент (вж. точка 41 по-горе), а именно за да се установи, че:
—
решенията на дружествата във връзка с цените, разходите и вложените материали, включително например суровините, разходите за технологии и труд, продукция, продажби и инвестиции, се взимат в отговор на сигнали от пазара, които отразяват предлагането и търсенето, и без значителна намеса на държавата в това отношение, а разходите за основните вложени материали по същество отразяват пазарните стойности,
—
дружествата имат ясен основен комплект счетоводна документация, която се подлага на независим одит в съответствие с международните счетоводни стандарти и се прилага във всички случаи,
—
производствените разходи и финансовото положение на дружествата не са обект на значителни нарушения, пренесени от предишната система на непазарна икономика, по-специално във връзка с амортизацията на активите, други отписвания на активи, бартерна търговия и плащане чрез компенсиране на дългове.
По твърдението за липса на мотиви
От формулировката на настоящото правно основание е видно, че жалбоподателите се позовават и на липса на мотиви, която не са посочили във фазата на репликата. В това отношение следва да се напомни, че краткото изложение на изложените правни основания по смисъла на член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник не предполага специална тяхна формулировка. Съгласно съдебната практика правните основания на жалбоподателя трябва да се тълкуват по-скоро с оглед на тяхното същество, отколкото с оглед на квалификацията им (Решение на Съда от 15 декември 1961 г. по дело Fives Lille Cail и др./Върховен орган,
19/60, 21/60, 2/61 и 3/61, Recueil, стр. 559
). Следва да се отбележи обаче, че жалбоподателите не изтъкват ясно нито един довод относно твърдяната липса на мотиви, така че това твърдение не следва да се разглежда, Ето защо трябва да се разгледат само доводите, изведени от наличието на явни грешки в преценката при прилагането на член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент.
В това отношение следва да се напомни, че посочените в член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент условия са кумулативни, така че когато производител не отговаря на някое от тях, искането му за получаване на ТДПИ трябва да се отхвърли (Решение по дело Shanghai Teraoka Electronic/Съвет, точка 122 по-горе, точка 54).
Преди всичко следва да се разгледа третата част на настоящото правно основание, отнасяща се до третия критерий за предоставяне на ТДПИ.
По третата част, отнасяща се до третия критерий за предоставяне на ТДПИ
Съгласно съображение 39 от временния регламент:
„[Р]азследването показа съществуване на значителни нарушения по отношение на съответните за четиримата свързани производители износители права за ползване на земя […] Тези нарушения водят към заключението, че [тези права] не се предоставят и спазват в съответствие с условията на пазарна икономика. Също така беше установено на място, че са налице значителни нарушения при предоставянето на заеми на четиримата свързани производители износители от страна на банковия/финансовия сектор в [Китай]. По-голямата част от заемите са отпуснати от банки, значителни дялове от които са притежавани от държавата, като съществуват ясни индикации, че финансовите институции са взели предвид общите индустриални политики на държавата при установяване кредитоспособността на групата, което е довело до отпускане на заеми на дружества в лошо финансово състояние. Като беше взета предвид цялата изложена по-горе информация, се стигна до заключението, че четиримата свързани производители износители не са показали, че изпълняват критерий 3“.
– По правата за ползване на земя
В документа си, съдържащ информация относно ТДПИ, Комисията приема, че:
—
предоставянето на правата за ползване на земята е свързано с изрично обещание за инвестиране от страната, на която се предоставят тези права; ако в определен срок не бъдат направени инвестиции държавата може да си върне земята, без да заплаща каквато и да е форма на компенсация,
—
за инвеститора/дружеството не е предвидена никаква компенсация към датата на обикновеното прекратяване на договора относно правата за ползване на земята; с други думи, в тези случаи държавата очаква частният инвеститор да направи своята инвестиция, т.е. да построи завода, и при изтичане на срока на наем му оставя безвъзмездно всички дълготрайни активи (сгради, машини и т.н.),
—
отговорността за окончателното одобряване на концесиите относно правата за ползване на земята се носи от националната комисия по планиране/министерството на търговията,
—
Suzhou Industrial Park е определило цената с оглед на правото за ползване на земята в съответствие с ясни инструкции, дадени от Държавния съвет на Китайската народна република относно методите за определяне на цените на земята,
—
тези нарушения водят до извода, че съответните дружества не са придобили правата за ползване на земята съобразно с условията на пазарната икономика.
От съображение 46 от временния регламент е видно, че групата APP, към която принадлежат жалбоподателите, поддържа, че „нарушенията, констатирани по отношение на предоставянето на [правата за ползване на земя], не са специфични за [Китай], а съществуват също и в Европа, тъй като те представляват ограничения, наложени от органите, които отговарят за привличането на инвеститори и гарантирането на съответствието на инвестициите с приложимите регулаторни изисквания“.
В рамките на настоящото обжалване жалбоподателите поддържат, първо, че твърдените нарушения се наблюдават често в държавите с пазарна икономика. Второ, те считат, че във всички държави цените на терените, намиращи се в индустриални зони, се определят от съответните органи, които навсякъде налагат ограничения, преди да дадат разрешение за индустриални проекти.
В подкрепа на доводите си жалбоподателите само препращат към доказателствата, представени със становищата им относно исканията им за ТДПИ от 28 октомври 2010 г., и към документите, приложени към репликата им.
Следва да се приеме, както правилно посочва Съветът, че жалбоподателите не оспорват изводите на Комисията, че от една страна, правата за ползване на земята са им предоставени при условия, които не съответстват на пазарната стойност, и от друга страна, държавата участва при определянето на цените с оглед на тези права.
Те изрично признават и че целта на разследването относно ТДПИ не е да се прецени дали могат да съществуват нарушения и в Съюза, както отбелязва Комисията в съображение 46 от временния регламент.
Следва да се напомни, че съгласно член 21 от Статута на Съда и член 44, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд исковата молба или жалбата трябва да съдържа кратко изложение на изложените правни основания. Това посочване трябва да е достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да се произнесе по иска или жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. С оглед гарантиране на правната сигурност и на доброто правораздаване, за да са допустими искът или жалбата, е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които те се основават, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба. Въпреки че съдържанието на жалбата може да бъде обосновавано и допълвано по конкретни въпроси чрез препращане към части от приложени към нея писмени доказателства, общото препращане към други документи, дори да са приложени към жалбата, не може да компенсира липсата на съществените доводи от правна страна, които съгласно същите разпоредби следва да бъдат посочени в самата жалба (вж. в този смисъл Решение на Съда от 13 декември 1990 г. по дело Комисия/Гърция,
C-347/88, Recueil, стр. I-4747
, точка 28 и Решение на Съда от 31 март 1992 г. по дело Комисия/Дания,
C-52/90, Recueil, стр. I-2187
, точки 17—19). Фактическите и правните обстоятелства обаче, на които жалбоподателите се основават в подкрепа на настоящото оплакване, не следват по разбираем начин от писмените им изявления. Тъй като жалбоподателите излагат доводите си само чрез приложенията, настоящото оплакване трябва да се приеме за недопустимо.
– По заемите
От документа, съдържащ информация относно ТДПИ, е видно, че след като е разгледала платежоспособността на жалбоподателите и на групата APP, Комисията е приела, че е трудно да се установи на каква основа притежаваните от държавата китайски банки са оценили платежоспособността на групата APP, тъй като дружествата от тази група са имали сериозни проблеми при изплащането на земите си, като не са били в състояние да изпълнят част от задълженията си към посочените банки и въпреки това последните не са предприели действия. Комисията констатира също, че банките са давали заеми въпреки наличието на сериозни финансови проблеми и проблеми с ликвидните средства, както и трудности за набиране на капитал. Най-общо Комисията установява, че притежаваните от държавата китайски банки, които са предоставяли финансови средства на групата APP, не са смятали за проблематично критичното финансово състояние на групата.
По-нататък Комисията заключава:
„От всичко изложено по-горе е видно ясно, че са налице значителни нарушения що се отнася до заемите, отпуснати от китайския банков/финансов сектор. От друга страна заемите, предоставени на нетърговска основа, имат широкообхватни последици. Всъщност съществуването на дружеството без тези заеми изглежда съмнително. Повечето заеми са отпуснати от банки, в който държавата има значително участие. Този вид нарушения са показателни за поведение, което не съответства на поведението в рамките на пазарна икономика, от което очевидно следва, че дружеството получава заеми не при условията на пазарна икономика, а с оглед на общата индустриална политика на правителството“.
Съгласно съображение 39 от временния регламент „[п]о-голямата част от заемите са отпуснати от банки, значителни дялове от които са притежавани от държавата, като съществуват ясни индикации, че финансовите институции са взели предвид общите индустриални политики на държавата при установяване кредитоспособността на групата, което е довело до отпускане на заеми на дружества в лошо финансово състояние“.
От друга страна, от съображение 47 от временния регламент е видно, че групата APP, от една страна, е посочила, че „констатациите на Комисията са със спекулативен характер“. От друга страна, групата е заявила, че „нарушенията, набелязани от Комисията, в най-лошия случай биха могли да са субсидии“ и че „след като е налице паралелно антисубсидийно разследване, тези заявени субсидии не могат да послужат като основание за отказване на ТДПИ“.
На първо място, следва да се приеме за установено, че жалбоподателите не отричат наличието на констатираните от Комисията нарушения и не представят никакво доказателство в подкрепа на твърдението си, че изводите на Комисията имат чисто спекулативен характер.
На второ място, що се отнася до довода, че тези нарушения „явно са субсидии“, които трябва да бъдат компенсирани само с изравнителни мита, от съображение 47 от временния регламент е видно, че Комисията е отбелязала, че „оценката [на искането за] ТДПИ установи, че съществуват нарушения в отпускането на заеми от китайския банков/финансов сектор“. Ето защо Комисията е приела, че „[т]ова е нарушение, пренесено от системата на непазарна икономика, и няма връзка с това дали въздействието от подобни действия може да се счита за подлежащо на изравняване субсидиране“.
В случая жалбоподателите се позовават общо на писмото си от 8 юни 2010 г., в което са посочили, че субсидия не може да представлява основание за отказване на ТДПИ, без да дават по-подробни обяснения.
От становището на групата APP, което се съдържа в това писмо и е обобщено в съображение 48 от временния регламент, е видно, че според групата APP „на групата китайски производители износители трябва да се предостави ТДПИ, така че да се избегне двойно начисляване с паралелното антисубсидийно разследване“. Групата APP поддържа, че „държавното субсидиране е част от оценката с оглед предоставяне на ТДПИ, влияе върху констатациите във връзка с предоставянето на ТДПИ и следователно трябва да бъде разгледано в рамките на паралелното антисубсидийно разследване“. Групата APP се позовава също на принципа на пропорционалност и на правото на добра администрация.
В съображение 49 от временния регламент Комисията отхвърля тези доводи, първо, тъй като „[ф]актът, че понастоящем тече антисубсидийно разследване, не отменя задължението на разследващия орган да гарантира, че условията за предоставяне на ТДПИ са изпълнени“. Второ, „проблемът с „двойното начисляване“ на антидъмпинговите и изравнителните мита е уреден от разпоредбите на съответното законодателство на [Съюза], а именно член 14, параграф 1 от основния регламент и член 24, параграф 1, втора алинея от Регламент (ЕО) № 597/2009 на Съвета от 11 юни 2009 г. относно защитата срещу субсидиран внос от държави, които не са членки на [Съюза], и не зависи от това дали на въпросния износител се предоставя ТДПИ“, докато „[в]ъв всеки случай, тъй като предложеното временно антидъмпингово мито за всички оказали съдействие страни от [Китай] е изчислено въз основа на равнището на отстраняване на вредата, а не въз основа на дъмпинговия марж, всяко твърдение за двойно начисляване е неоснователно“.
В случая от преписката е видно, че жалбоподателите не са оспорили тези съображения.
Жалбоподателите напомнят също така, че в писмото от 8 юни 2010 г. са обяснили също, че съгласно правото на СТО, и по специално съгласно член 32, параграф 1 от Споразумението СИМ, съществуват само две мерки за корекция за уреждане на субсидиите, а именно, от една страна, системата за уреждане на спорове на СТО и от друга страна, изравнителните мита, които могат да бъдат наложени само след провеждане на разследване в областта на субсидиите. Следователно институциите на Съюза не могат да санкционират едностранно дружествата, които получават субсидии, като отхвърлят искането им за ТДПИ в антидъмпингово разследване, без да преценят дали тези субсидии са незаконосъобразни или подлежат на изравнителни мита.
Съгласно постоянната съдебна практика, предвид тяхното естество и структура, споразуменията на СТО по принцип не попадат сред нормите, с оглед на които съдът на Съюза упражнява контрол за законосъобразност върху актовете на институциите на Съюза на основание член 230, първа алинея ЕО (вж. в този смисъл Решение на Съда от 23 ноември 1999 г. по дело Португалия/Съвет,
C-149/96, Recueil, стр. I-8395
, точка 47 и Решение на Съда от 9 януари 2003 г. по дело Petrotub и Republica/Съвет,
C-76/00 P, Recueil, стр. I-79
, точка 53).
Въпреки това, ако Съюзът възнамерява да изпълни определено задължение, поето в рамките на СТО, или ако актът на Съюза препраща изрично към конкретни разпоредби от споразуменията на СТО, съдилищата на Съюза трябва да упражнят контрол за законосъобразност на въпросния акт на Съюза с оглед на правилата на СТО (вж. в този смисъл Решение на Съда по дело Португалия/Съвет, точка 147 по-горе, точка 49, Решение на Съда по дело Petrotub и Republica/Съвет, точка 147 по-горе, точка 54 и Решение на Съда от 27 септември 2007 г. по дело Ikea Wholesale,
C-351/04, Сборник, стр. I-7723
, точка 30).
Ето защо трябва да се провери дали настоящият случай е такъв.
На този въпрос обаче следва да се отговори отрицателно.
На първо място, член 2, параграф 7, буква в), първа алинея, трето тире от основния регламент не е насочен към прилагането на член 32, параграф 1 от Споразумението СИМ.
На второ място, решението относно ТДПИ също не препраща изрично към конкретни разпоредби от споразумения на СТО, включително Споразумението СИМ.
На трето място, решенията относно ТДПИ се вземат, след като се прецени дали са изпълнени критериите за предоставянето му, посочени в член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент. Тези решения не се приемат след установяването на дъмпинг или субсидиране. Те не са неделимо свързани със съставните елементи на дъмпинг или субсидиране. Следователно решението относно ТДПИ не е специфична мярка по член 32, параграф 1 от Споразумението СИМ.
От всички изложени по-горе съображения е видно, че жалбоподателите нямат основание да поддържат, че решението относно ТДПИ е взето в нарушение на член 32, параграф 1 от Споразумението СИМ.
Следователно институциите на Съюза не са допуснали грешка при прилагането в рамките на член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент, като са приели, че жалбоподателите не отговарят на третия критерий за предоставяне на ТДПИ.
Тъй като предвидените в този член условия са кумулативни, не следва да се разглеждат първият и вторият критерий за предоставяне на ТДПИ, защото в случая не е изпълнен третият критерий.
Ето защо третата част на третото правно основание следва да се отхвърли, а оттук и третото правно основание в неговата цялост.
По четвъртото правно основание, изведено от ненадлежното и непълно провеждане на разследването и от прекомерната тежест на доказване
Това правно основание се състои от две части, първата от които се отнася до твърдение за нарушение на принципа на добра администрация, а второто — до твърдение за нарушение на член 18, параграфи 1, 3 и 6 от основния регламент.
По първата част, отнасяща се до твърдение за нарушение на принципа на добра администрация
В рамките на настоящата част жалбоподателите поддържат, че Комисията е нарушила принципа на добра администрация, от една страна, като им е наложила прекомерна тежест на доказване при преценката на исканията за ТДПИ, и от друга страна, като е изменила мотивите си, що се отнася до задължението на дружество да потвърди съответствието на счетоводството си със своите операции, когато те бъдат оспорени. Освен това исканията за ТДПИ не са преценени безпристрастно и лоялно.
Що се отнася до довода, че исканията за ТДПИ не са преценени безпристрастно и лоялно, следва да се отбележи, че жалбоподателите не са пояснили изрично оплакването си, така че то трябва да се приеме за недопустимо съгласно член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник. От друга страна, обстоятелството, че жалбоподателите смятат, че обясненията, дадени от институциите на Съюза, са недостатъчни, не доказва, че последните са нарушили задължението си за полагане на дължимата грижа.
В случая Комисията изискала от жалбоподателите, както в документа, съдържащ информация относно исканията за ТДПИ от 2 септември 2010 г., така и в хода на изслушването на 17 септември 2010 г., да докажат, че извършват дейност в условията на пазарна икономика, без самата тя да носи задължение да докаже, че жалбоподателите не отговарят на критериите за предоставяне на ТДПИ.
От постоянната практика на Съда е видно, че в областта на общата търговска политика, и най-вече в сферата на мерките за защита на търговията, институциите на Съюза разполагат с широко право на преценка поради сложността на икономическите, политическите и правните положения, които те трябва да разглеждат. Що се отнася до съдебния контрол върху такава преценка, той трябва да се сведе до проверката на това дали са спазени процесуалните правила, дали фактите, въз основа на които е направен оспореният избор, са установени точно и дали не е налице явна грешка в преценката им или злоупотреба с власт (Решение на Съда по дело Ikea Wholesale, точка 148 по-горе, точки 40 и 41 и Решение на Съда от 16 февруари 2012 г. по дело Съвет и Комисия/Interpipe Niko Tube и Interpipe NTRP, C‑191/09 P и C‑200/09 P, точка 63).
Посоченото важи и за фактическите положения от правно и политическо естество, които се проявяват в съответната страна и които институциите на Съюза трябва да преценят, за да определят дали даден износител осъществява дейност в пазарни условия без значителна намеса на държавата и дали в резултат на това може да бъде третиран като предприятията, работещи в условията на пазарна икономика (вж. в този смисъл, Решение на Общия съд от 18 септември 1996 г. по дело Climax Paper/Съвет,
T-155/94, Recueil, стр. II-873
, точка 98; Решение на Общия съд по дело Shanghai Teraoka Electronic/Съвет, точка 122 по-горе, точка 49 и Решение на Общия съд по дело Shanghai Excell M & E Enterprise и Shanghai Adeptech Precision/Съвет, точка 64 по-горе, точка 81).
Макар да не може да контролира преценката на органите на Съюза в областта на мерките за търговска закрила, и по-специално на антидъмпинговите мерки, съдът на Съюза обаче следва да се увери, че институциите са взели предвид всички относими обстоятелства и са проучили доказателствата по преписката с цялата необходима грижа (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 13 юли 2006 г. по дело Shandong Reipu Biochemicals/Съвет,
T-413/03, Recueil, стр. II-2243
, точка 64 и цитираната съдебна практика).
От друга страна, трябва да се напомни, че от член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент следва, че тежестта на доказване се носи от производителя, който иска да бъде третиран като предприятията, работещи в условията на пазарна икономика. Всъщност съгласно член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент искането на основание член 2, параграф 7, буква б) от същия регламент трябва да бъде представено писмено и да съдържа достатъчно доказателства, че производителят работи в условията на пазарна икономика. Следователно институциите на Съюза не са длъжни да доказват, че производителят не отговаря на условията за такова третиране. За сметка на това споменатите институции следва да преценят дали представените от производителя доказателства са достатъчни, за да се установи, че са изпълнени условията по член 2, параграф 7, буква в) от основния регламент, а съдът на Съюза — да провери дали тази преценка не е опорочена поради явна грешка (Решение на Съда от 2 февруари 2012 г. по дело Brosmann Footwear (HK) и др./Съвет, C‑249/10 P, точка 32; в този смисъл вж. също така Решение по дело Shanghai Teraoka Electronic/Съвет, точка 122 по-горе, точка 53 и Решение по дело Shanghai Excell M & E Enterprise и Shanghai Adeptech Precision/Съвет, точка 64 по-горе, точка 83).
От принципа на добра администрация, който е част от общите принципи на правото на Съюза, следва обаче, че тежестта на доказване, която институциите на Съюза налагат на производителите износители, които искат ТДПИ, не може да бъде неразумна (вж. в този смисъл решение на Общия съд от 8 юли 2008 г. по дело Huvis/Съвет, T‑221/05, непубликувано в Сборника, точка 77).
От преписката по делото е видно, че жалбоподателите оспорват само обстоятелството, че носят тежестта да докажат, че счетоводството им отразява техните операции в рамките на второто условие за предоставяне на ТДПИ. В това отношение жалбоподателите трябвало да докажат връзка между плащанията и дебитните операции и счетоводните записвания, съдържащи се в техните счетоводни документи, първо, за операциите по износ, второ, за осъществените със свързани страни вътрешни операции и трето, за покупките на суровини от несвързани доставчици.
Подобна тежест на доказване не може да се счита за неразумна.
Освен това от преписката не е видно Комисията да е изменила съображенията си относно задължението за жалбоподателите да потвърдят съответствието на счетоводството си със своите операции, както твърдят жалбоподателите.
Следователно първата част на това настоящото основание трябва да бъде отхвърлена.
По втората част, отнасяща се до твърдение за нарушение на член 18, параграфи 1, 3 и 6 от основния регламент.
Жалбоподателите считат, че от изложените в рамките на първата част факти следва, че Комисията не е работила с тях за постигането на общата цел да се установи дали са точни данните, които са представили в исканията си за ТДПИ, както е предвидено в член 18, параграфи 1, 3 и 6 от основния регламент, тълкуван с оглед на изводите на апелативния орган при СТО от 24 юли 2001 г. по дело „Съединени американски щати — Антидъмпингови мерки, прилагани спрямо някои продукти от топло ламинирана стомана с произход от Япония“ (WT/DS184/AB/R, параграф 99). Според жалбоподателите от посочените изводи е видно, че Комисията нарушава член 18 от основния регламент всеки път, когато не работи със страните, спрямо които се извършва разследване, за постигането на обща цел.
За да се пристъпи към разглеждането на втората част, следва да се установят фактите, изложени в рамките на първата част, на които се позовават жалбоподателите. Следва да се посочи, първо, че в точка 201 от жалбата жалбоподателите твърдят, че вместо да започне процес на сътрудничество с тях Комисията „е събрала неблагоприятни за тях факти в хода на проверката и [им] ги е съобщила едва в документите, съдържащи информация относно исканията им за ТДПИ“. Второ, в точка 204 от жалбата жалбоподателите поддържат, че Комисията „е била загрижена и е имала за приоритет [при проверката на място] единствено да свърже фиксираните по размер суми, получени по откритите сметки, със специфични фактури въз основа на документите, съдържащи се в счетоводната документация“.
Все пак трябва да се отбележи, че жалбоподателите не представят никакви доказателства в подкрепа на твърденията си. Те само изтъкват своите твърдения.
Тъй като оплакването, изведено от нарушение на член 18, параграфи 1, 3 и 6 от основния регламент, не се придружава от кратко изложение на фактическите и правни доводи, на които се основава, то трябва да се приеме за недопустимо съгласно член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник.
При всяко положение твърденията на жалбоподателите се опровергават от обстоятелството, че в случая Комисията е оказвала сътрудничество през цялото разследване. Първо, по искане на жалбоподателите тя е продължавала на няколко пъти вече определените им срокове, което не се оспорва от жалбоподателите. Второ, тя е организирала изслушване няколко часа, след като е получила искане от жалбоподателите в този смисъл, което жалбоподателите също не оспорват. Трето, Комисията е взела предвид становищата, изразени от жалбоподателите по повод документа, съдържащ информация относно ТДПИ.
Следователно втората част на настоящото правно основание трябва да бъде отхвърлена.
Ето защо четвъртото правно основание следва да се отхвърли изцяло.
3.
По правните основания относно оценката на вредата
По петото правно основание, изведено от нарушение на член 3, параграф 2 от основния регламент
Петото правно основание съдържа две части.
Първата част е изведена от нарушение на член 3, параграф 2 от основния регламент, доколкото, без да даде обосновка, Комисията е изключила от оценката на вредата един от петте производители от Съюза, който е сътрудничил при разследването.
Втората част е изведена от нарушение на член 3, параграф 2 от основния регламент, доколкото при преценката на това, което следва да се нарекат микроикономически показатели, Комисията се е позовала на данните, предоставени от четирима представителни производители, а не на данните относно промишлеността на Съюза в неговата цялост.
В началото следва да се посочи, че съгласно член 3, параграф 2 от основния регламент „[у]становяването на вреда трябва да се основава на достоверни доказателства и обективно изследване[, от една страна, на обема] на дъмпинговия или на субсидирания внос и ефекта на този внос върху цените на подобни продукти на пазара на Общността и[, от друга страна, на] последвалото от този внос въздействие върху промишлеността на Общността“.
Следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика, в областта на общата търговска политика, и най-вече в сферата на мерките за защита на търговията, институциите на Съюза разполагат с широко право на преценка поради сложността на икономическите, политическите и правните положения, които трябва да разглеждат (вж. в този смисъл Решение на Съда от 4 октомври 1983 г. по дело Fediol/Комисия,
191/82, Recueil, стр. 2913
, точка 26; Решение на Съда по дело Ikea Wholesale, точка 148 по-горе, точка 40; Решение на Съда от 3 септември 2009 г. по дело Moser Baer India/Съвет,
C-535/06 P, Сборник, стр. I-7051
, точка 85 и Решение на Общия съд от 18 септември 2012 г. по дело Since Hardware (Guangzhou)/Съвет, T‑156/11, точка 134).
Според постоянната съдебна практика определянето на вредата предполага преценка на сложни икономически въпроси. В този контекст институциите разполагат с широко право на преценка (Решение по дело Nakajima/Съвет, точка 96 по-горе, точка 86; Решение на Общия съд от 28 септември 1995 г. по дело Ferchimex/Съвет,
T-164/94, Recueil, стр. II-2681
, точка 131; Решение на Общия съд от 14 март 2007 г. по дело Aluminium Silicon Mill Products/Съвет,
T-107/04, Сборник, стр. II-669
, точка 43 и Решение на Общия съд по дело Since Hardware (Guangzhou)/Съвет, точка 182 по-горе, точка 135).
Следователно съдът на Съюза трябва да се сведе своя контрол до проверка дали са спазени процесуалните правила, дали фактите, взети предвид при извършване на оспорения избор, са установени точно, дали е допусната явна грешка в преценката на тези факти и дали е налице злоупотреба с власт (Решение на Общия съд по дело Ferchimex/Съвет, точка 183 по-горе, точка 67; Решение на Общия съд от 28 октомври 1999 г. по дело EFMA/Съвет,
T-210/95, Recueil, стр. II-3291
, точка 57; Решение на Общия съд по дело Aluminium Silicon Mill Products/Съвет, точка 183 по-горе, точка 43 и Решение на Общия съд по дело Since Hardware (Guangzhou)/Съвет, точка 182 по-горе, точка 136).
Впрочем жалбоподателите са тези, които трябва да представят доказателствата, позволяващи на Общия съд да установи, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката при оценяване на вредата (вж. в този смисъл Решение на Общия съд по дело Shanghai Teraoka Electronic/Съвет, точка 122 по-горе, точка 119; Решение на Общия съд от 4 октомври 2006 г. по дело Moser Baer India/Съвет,
T-300/03, Recueil, стр. II-3911
, точка 140 и цитираната съдебна практика, както и Решение на Общия съд по дело Since Hardware (Guangzhou)/Съвет, точка 182 по-горе, точка 137).
По първата част, отнасяща се до твърдението за липса на обосновка за изключването на финландски производител при преценката на вредата
На първо място, жалбоподателите поддържат, че въпреки че не е извършила изготвяне на извадка, Комисията е ограничила анализа на някои показатели за вреда, класифицирани като микроикономически, доколкото само четиримата подали жалби производители, са контролирани и счетени за представителни за промишлеността на Съюза. В това отношение Комисията не е обосновала изключването на един финландски производител.
Жалбоподателите твърдят, че като не е взела предвид при оценката на вредата един от производителите от Съюза, показващ позитивни тенденции, и като е счела за представителни само четиримата подали жалби производители, Комисията не е извършила „обективно изследване“ на представените пред нея факти в смисъла, описан от апелативния орган при СТО.
Съветът поддържа, че Комисията не е пренебрегнала факта на сътрудничество от разглеждания финландски производител, тъй като, що се отнася до анализа на микроикономическите показатели за вреда, този производител изобщо не е представил необходимите данни, а по отношение на анализа на макроикономическите показатели за вреда данните за този производител са обхванати от предоставената от Cepifine информация.
Съветът твърди, че производството на разглеждания финландски производител представлява не повече от 1,4 % от производството в промишлеността на Съюза и че макар представените данни да показват известна положителна тенденция, те не могат да опровергаят анализа на вредата по отношение на всички производители в Съюза.
Съветът изтъква обстоятелството, че изготвяне на извадка може да се извърши само ако предприятията, които са решили да сътрудничат, са толкова много, че не е възможно да се проведе разследване при всяко едно от тях. Във всички случаи предприятията, които са сътрудничили, са представителни за промишлеността на Съюза.
С оглед на изложеното по-горе следва да се провери дали, както поддържат жалбоподателите, Комисията действително не е извършила оценката на вредата, основавайки се на обективни доказателства, доколкото в рамките на промишлеността на Съюза е изключила финландски производител, който показва положителна тенденция.
В това отношение жалбоподателите представят писмо, изпратено на 18 март 2010 г., в което Комисията иска от разглеждания финландски производител да представи становището си и на което той отговаря с писмо от 30 април 2010 г., от което е видно, че не е претърпял вреда. В рамките на разследването жалбоподателите поддържат в тази връзка, че Комисията не може да пренебрегне без разумна причина факта на сътрудничество от този производител.
Следва да се напомни, че в рамките на антидъмпинговите процедури Съветът и Комисията зависят от доброволното съдействие на страните, за да получат необходимата информация в определените срокове (Решение по дело EFMA/Съвет, точка 184 по-горе, точка 71).
Както отбелязват жалбоподателите, в съображение 10 от временния регламент е посочено, че „[б]яха получени отговори на въпросниците и друга информация от две групи китайски производители износители, сдружението на жалбоподателите [Cepifine], четиримата подали жалби производители от Съюза и още един производител от Съюза, 16 несвързани вносители и търговци, 17 сдружения на потребители и 3 сдружения на печатарите и производителите на хартия, и от един производител от САЩ, които бяха предвидени за държава аналог“.
От съображение 29 от временния регламент е видно обаче, че само четирима производители от Съюза са заявили интерес в сроковете, определени в известието за откриване на процедурата.
Съгласно съображение 90 от обжалвания регламент „[п]ри настоящото разследване промишлеността на Съюза беше определена на равнището на производителите от Съюза, представляващи общия обем на производството на Съюза […], независимо от това дали производителите подкрепят жалбата или дали са оказали съдействие на разследването“.
От съображение 77 от временния регламент следва, че „[п]рез [разследвания период] сходният продукт се е произвеждал от 14 известни и няколко други много малки производители в Съюза“ и че „[според оценките] данните, предоставени от Cepifine, обхващат 98 % от производството на производителите от Съюза“.
С оглед на изложеното по-горе положението на разглеждания финландски производител е взето предвид, що се отнася до макроикономическите показатели, тъй като предоставените от Cepifine данни представляват 98 % от производството на производителите износители от Съюза.
Все пак, що се отнася до микроикономическите показатели, които могат да се преценяват само по данни, представени от индивидуални предприятия, следва да се приеме за установено, че разглежданият финландски производител не е отговорил в сроковете, определени в известието за откриване на процедурата.
По този начин обстоятелството, че финландският производител не е отговорил, не може да представлява пропуск в рамките на конкретно разглеждане, основаващо се на обективни доказателства за оценката на вредата.
Следователно настоящото оплакване трябва да бъде отхвърлено.
На второ място, жалбоподателите поддържат, че институциите не са спазили изискванията за мотивиране с оглед на член 296 ДФЕС и член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
Съветът счита, че що се отнася до липсата на мотиви на обжалвания регламент, жалбоподателите не посочват никакви доказателства.
С оглед на проверката, извършена в рамките на първото оплакване от първата част, следва да се направи изводът, че не са нарушени и разпоредбите на член 296 ДФЕС, нито на член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
Следователно настоящото оплакване трябва да бъде отхвърлено.
Ето защо първата част на настоящото правно основание следва да бъде отхвърлена.
По втората част, отнасяща се до условията за твърдяната оценка на микроикономическите показатели на вреда, основана на четиримата представителни производители от Съюза
На първо място, жалбоподателите поддържат, че Съветът е определил промишлеността на Съюза като състояща се от четиринадесетте членове на Cepifine, докато в рамките на разследването на Комисията нейният анализ е ограничен до преценката на положението на четиримата представителни производители, що се отнася до някои показатели за вреда.
Жалбоподателите твърдят, че някои показатели за вреда, а именно микроикономическите показатели, се отнасят до ограничен брой производители, т.е. четиримата подали жалби производители и разглеждания финландски производител, които единствени са отговорили на въпросника.
Според жалбоподателите тази методология е създала изопачен образ на вредата, доколкото не съответствала нито на положението на подгрупа производители, нито на това на четиринадесетте членове на Cepifine. Всъщност Комисията не можела да извърши оценка на вредата, претърпяна от промишлеността на Съюза, що се отнася до едни показатели, от една страна, и да се ограничи до оценка на вредата, претърпяна само от представителна част от производителите, що се отнася до други показатели, от друга страна.
Жалбоподателите считат, че критериите използвани от Комисията, за да класира показателите за вреда в макроикономически и микроикономически критерии, не са логични. От друга страна, те твърдят, че в обжалвания регламент не се съдържа нито един мотив и нито едно обяснение в това отношение.
Съветът поддържа, че промишлеността на Съюза е била определена като съвкупността от производители от Съюза, които представляват общото производство на Съюза, към което се числят четиринадесетте членове на Cepifine.
Съветът твърди, че член 3, параграф 2 от основния регламент не забранява да се анализират различни показатели за вреда по отношение на различни подгрупи производители от Съюза.
Съветът счита, че анализът отговаря на критериите, посочени в член 3, параграф 2 от основния регламент, както по отношение на микроикономическите показатели за вреда, така и що се отнася до макроикономическите показатели за вреда.
Съветът смята, че разграничението, установено между макроикономическите и микроикономическите критерии за вреда, е логично и почива на практически съображения, по-специално на наличността на данните.
Трябва да се отбележи, че в рамките на настоящото правно основание жалбоподателите не оспорват нито релевантността на отчетените от институциите при преценка на претърпяната от промишлеността на Съюза вреда икономически фактори и показатели, нито анализа им от Комисията в съображения 90 и 91 от обжалвания регламент.
Следва да се отбележи, че жалбоподателите оспорват класифицирането на показателите и използваната от Комисията методология.
Член 3, параграф 5 от основния регламент предвижда:
„Изследването на въздействието на дъмпинговия внос върху съответната промишленост на Общността включва оценка на всички релевантни фактори и показатели, които имат отношение към състоянието на тази промишленост, включително факта, че определена промишленост е още в процес на възстановяване от въздействието на минал дъмпинг или субсидиране, значението на действителния дъмпингов марж, действителния или потенциален спад на продажбите, печалбите, продукцията, пазарния дял, производителността, възвръщаемостта на инвестициите, натоварването на мощностите; фактори, отразяващи се върху цените в Общността; действително или потенциално отрицателно влияние върху паричния поток, наличностите, заетостта, заплатите, ръста, способността за привличане на капитали или инвестиции. Този списък не е изчерпателен и един или повече от тези фактори не могат да бъдат от решаващо значение“.
Що се отнася до макроикономическите фактори, от съображение 90 от обжалвания регламент е видно, че „практиката на Комисията е да се прави оценка на макроикономическите фактори с цел указване на понесената вреда на равнище промишленост на Съюза като цяло[, като] промишлеността на Съюза беше определена на равнището на производителите от Съюза, представляващи общия обем на производството на Съюза […], независимо от това дали производителите […] са оказали съдействие на разследването“.
В това отношение съгласно съображение 89 от временния регламент „[м]акроикономическите елементи (производство, капацитет, използване на капацитета, обем на продажбите, пазарен дял, растеж и размер на дъмпинговите маржове) бяха оценени на равнището на цялото производство на Съюза, въз основа на информацията, предоставена от Cepifine“.
Що се отнася до микроикономическите фактори, от съображение 91 от обжалвания регламент е видно, че „[м]икроикономическите фактори се анализират на равнището на представителните производители от Съюза, независимо от това дали те подкрепят жалбата“.
В това отношение съгласно съображение 90 от временния регламент „[а]нализът на микроикономическите елементи беше проведен на равнището на производителите от Съюза (средна единична цена, заетост, възнаграждения, производителност, складови наличности, рентабилност, парични потоци, инвестиции, възвръщаемост на инвестициите, способност за привличане на капитал) въз основа на предоставената от тях и надлежно проверена информация“.
Следва да се напомни, че в рамките на антидъмпинговите процедури Съветът и Комисията зависят от доброволното съдействие на страните, за да получат необходимата информация в определените срокове (вж. точка 193 по-горе).
От изложеното по-горе следва, че съгласно член 3, параграф 5 от основния регламент Комисията е извършила анализ на различните критерии с оглед на промишлеността на Съюза, що се отнася до макроикономическите показатели, и с оглед на индивидуалните предприятия, що се отнася до микроикономическите показатели.
Всъщност макроикономическите показатели са преценени въз основа на предоставената от Cepifine информация, която обхваща 98 % от производството на производителите от Съюза.
От друга страна, микроикономическите показатели, почиващи на наличността на предоставената от индивидуални предприятия информация, са оценени въз основа на предоставянето на данни, извършено от подалите жалби представителни производители, с изключение на разглеждания финландски производител, който не е заявил интерес в определените срокове.
В рамките на правото им на преценка не съществува задължение по силата на основния регламент, налагащо на институциите на Съюза класифициране на макроикономическите и микроикономическите критерии или забрана за съставянето на подгрупи производители, при положение че Комисията извършва обективно изследване, основаващо се на също така обективни доказателства, каквото е извършено в случая.
Ето защо се налага изводът, че в подкрепа на оплакването си жалбоподателите не представят никакви данни, с които да се докаже, че класифицирането на показателите за вреда и методологията на Комисията не са позволили да се извърши конкретно разглеждане, основаващо се на обективни доказателства.
Следователно оплакването трябва да бъде отхвърлено.
На второ място, жалбоподателите твърдят, че Комисията е могла да извърши изготвяне на извадка.
Съгласно съображение 30 от основния регламент „[e в]ажно […] да се предвиди възможност за използване на представителни извадки в случаите, когато броят на страните и сделките е голям, за да се позволи приключване на разследването в предварително определения срок“.
Както отбелязва обаче Съветът, в настоящия случай Комисията не е била длъжна да използва метода на изготвянето на извадка (вж. точка 190 по-горе).
Всъщност в съответствие с признатата от съдебната практика свобода на преценка в полза на институциите на Съюза Комисията не е допуснала явна грешка в преценката, при положение че само четирима представителни производители са допринесли за разследването.
Следователно оплакването трябва да бъде отхвърлено.
На трето място, се налага изводът, че жалбоподателите само се позовават на обстоятелството, че обжалваният регламент е опорочен от липса на мотиви, без да представят обаче никакво доказателство за наличието на твърдяното нарушение на член 296 ДФЕС.
Поради това оплакването трябва да се отхвърли.
Ето защо втората част трябва да се отхвърли.
Следователно петото правно основание трябва да се отхвърли изцяло.
По шестото правно основание, изведено от нарушение на член 3, параграф 1 и член 9, параграф 4 от основния регламент
На първо място, жалбоподателите отбелязват пред Общия съд, че „едва късно в хода на процедурата [те] са се запознали с методологията, използвана от Комисията, за да стигне до целевия марж на печалбата от 8 %“.
Съгласно съображение 156 от обжалвания регламент „[е]дна група китайски производители износители поиска повече подробности относно приложения метод за изчисляване на целевата рентабилност от 8 %, която беше използвана за изчисляване на непричиняващата вреда цена[, като] се позова на жалбата, в която предложената целева рентабилност беше по-ниска“.
Дори да се приеме, че става въпрос за довод, жалбоподателите не доказват, че твърдяното забавяне ги е възпрепятствало да изложат надлежно гледната си точка и е засегнало правото им на защита.
Ето защо, доколкото жалбоподателите искат по същество да се позоват на нарушение на правото им на защита, това оплакване следва да бъде отхвърлено.
На второ място, жалбоподателите поддържат, че Комисията е нарушила член 3, параграф 1 и член 9, параграф 4 от основния регламент, тъй като е приела, че равнището на целевата рентабилност е 8 %.
Следва да се напомни, че съгласно член 3, параграф 1 от основния регламент „вреда“, освен ако не е установено друго, означава причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността, опасност от причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността или съществено забавяне на процеса на създаване на такава промишленост“.
Член 9, параграф 4 от основния регламент предвижда, че „[р]азмерът на антидъмпинговото мито не надвишава установения дъмпингов марж, но следва да бъде и по-малък, когато това по-малко мито би било достатъчно, за да се отстрани вредата за промишлеността на Общността“.
От прочита на посочените членове следва, че маржът на печалбата, който Съветът следва да използва при изчисляването на целевата цена, която може да отстрани въпросната вреда, трябва да бъде ограничен до маржа на печалбата, на която промишлеността на Общността може разумно да разчита при нормални условия на конкуренция, при липса на дъмпингов внос. Не би било в съответствие с член 3, параграф 1 и с член 9, параграф 4 от основния регламент да се отчете за промишлеността на Съюза марж на печалбата, който тя не би могла да достигне при липсата на дъмпинг (Решение по дело EFMA/Съвет, точка 184 по-горе, точка 60).
Жалбоподателите твърдят, че равнището на целевата рентабилност е изчислено въз основата на това, което се счита за представляващо подходяща възвръщаемост на (инвестирания) капитал за хартиената промишленост на Съюза, вместо въз основа на маржа, който действително може да се достигне при липсата на дъмпингов внос, като този марж трябва да бъде ограничен до маржа на печалбата, на която промишлеността на Съюза може разумно да разчита при нормални условия на конкуренция.
Въпросът бил не дали равнището на целевата рентабилност от 8 % е достатъчно, за да покрие инвестициите и понесените рискове, а дали подобно равнище на целева рентабилност е достижимо при липсата на дъмпингов внос. Този довод следва да се разбира в смисъл, че се отнася до явна грешка в преценката при изчисляването на маржа на печалбата.
Съветът подържа, че съществува връзка между подходящата възвръщаемост на капитала от промишленост в частност и печалбата, която може да се реализира при нормални и ненарушени пазарни условия, доколкото промишлените сектори с висок капиталов интензитет, които изискват големи предварителни инвестиции, ще инвестират само ако могат да разчитат на достатъчна възвръщаемост.
Както следва от постоянната съдебна практика, що се отнася до оценката на сложно икономическо положение, Съветът има широко право на преценка при определянето на подходящия марж на печалбата. Следователно съдът на Съюза трябва да сведе своя контрол до проверка дали са спазени процесуалните правила, дали фактите, приети, за да бъде направен оспорваният избор, са установени точно, дали не е налице явна грешка в преценката на тези факти или злоупотреба с власт (Решение по дело EFMA/Съвет, точка 184 по-горе, точка 57 и Решение по дело Ferchimex/Съвет, точка 183 по-горе, точка 67).
С оглед на изложеното по-горе следва да се провери дали Съветът е допуснал явна грешка в преценката при изчисляването на маржа на печалбата.
Следва да се напомни, че жалбоподателите трябва да представят доказателства, позволяващи на Общия съд да установи, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката по смисъла на съдебната практика (вж. точка 185 по-горе).
Съгласно съображение 158 от обжалвания регламент:
„Следва да се поясни, че предложената в жалбата целева рентабилност беше разгледана въз основа на отговорите на въпросника и посещенията с цел проверка на място в помещенията на представителните производители от Съюза. По-специално бяха взети предвид разходите за инвестиции в оборудване. Беше сметнато, че определената на тази база целева рентабилност отразява присъщите за тази капиталоемка промишленост нужди от значителни предварителни инвестиции и рискове при липсата на дъмпингов и/или субсидиран внос. Поради това се счита, че 8 % е равнището на целевата рентабилност, което промишлеността би могла да постигне при липсата на дъмпингов внос. Както е посочено в съображение 86, с цел да се гарантира последователен подход при изчисленията за дъмпинга и подбиването и понижаването на цените, както и по изложените в съображения 68—71 причини, изчислението за подбиването на цените беше преразгледано, за да се изключат експортните продажби на дружество от групата на оказалите съдействие китайски производители износители“.
Следва да се отбележи, че жалбоподателите оспорват само обстоятелството, че при изчисляване на маржа на печалбата Комисията е включила съображения относно обхващането на инвестициите и понесените рискове.
Следва да се посочи, че когато упражняват предоставената им с основния регламент свобода на преценка, институциите не са длъжни да обяснят подробно и предварително критериите, които смятат на приложат към всеки случай дори когато решат за възприемат нов подход (Решение на Общия съд от 17 юли 1998 г. по дело Thai Bicycle/Съвет,
T-118/96, Recueil, стр. II-32991
, точка 68 ; вж. в този смисъл Решение на Съда от 5 октомври 1988 г. по дело Brother Industries/Съвет,
250/85, Recueil, стр. 5683
, точки 28 и 29 и Решение по дело Nakajima/Съвет, точка 96 по-горе, точка 118).
В случая следва да се отбележи, че Комисията е взела предвид редица критерии, като отговорите на въпросника, разходите за инвестиции, понесените рискове, обстоятелството, че става въпрос за капиталоемка промишленост и изключването на експортните продажби на дружество, което се числи към оказал сътрудничество производител износител.
Както посочва Съветът жалбоподателите „не […] твърдят, че някой от тези фактори е опорочен от грешка или е ненадежден“.
Следва да се отбележи, че жалбоподателите не оспорват твърдението на Съвета, че „очевидно съществува връзка между подходящата възвръщаемост на капитала от промишленост в частност и печалбата, която може да се реализира при нормални и ненарушени пазарни условия“.
Жалбоподателите твърдят обаче, че „целта на налагането на антидъмпингови мита е не да се възстанови цената на нормално и ненарушено равнище, а е тя да се възстанови на равнището, което е можело да се достигне при липсата на дъмпингов внос“.
В подкрепа на доводите си жалбоподателите препращат към приложение A.28 от жалбата, което се състои от документ на Комисията от 29 март 2001 г. с предмет „Subject: Profitability in the absence of injurious dumping“ (Предмет: Печалба при липсата на причиняващ вреда дъмпинг) и в което е посочена методологията на Комисията за възприемането на марж на печалбата от 8 %.
Не са налице данни, позволяващи да се направи изводът, че преследваната от Комисията цел е да се наложат антидъмпингови мита, за да се възстанови цена на нормално и ненарушено равнище.
Жалбоподателите твърдят, че в точка 356 от жалбата, която е в основата на антисубсидийното разследване, Cepifine поддържа, че европейските производители в рамките на асоциацията са можели да разчитат на печалба от 5 % при липсата на дъмпингов внос.
От тази жалба не следва обаче, че Комисията е наложила антидъмпингови мита с цел да възстанови цена на нормално и ненарушено равнище.
В рамките на правото си на преценка институциите на Съюза са счели, че равнището на маржа на печалбата от 8 % е можело да бъде достигнато при липсата на дъмпингов внос.
Ето защо следва да се приеме, че Комисията е установила ясно, че равнището на целевата рентабилност, което промишлеността би могла да постигне при липсата на дъмпингов внос е 8 % (вж. точка 252 по-горе).
При всички положения се налага изводът, че жалбоподателите само препращат към доказателствата, съдържащи се в административната преписка по случая, и не представят никакви данни, с които да може да се охарактеризира евентуална явна грешка в преценката на институциите на Съюза в смисъл, че са наложили антидъмпингови мита с единствената цел да възстановят цена на нормално и ненарушено равнище.
Следователно оплакването трябва да се отхвърли.
На трето място, в подкрепа на доводите си жалбоподателите посочват, че през 2005 г., а именно преди разследвания период, средният марж на печалбата на подалите жалби производители е възлизал на 2 %, докато маржът за изчисляване на целевата рентабилност е възлизал на 2,88 % през 2009 г., т.е. през разследвания период.
Съветът твърди, че институциите на Съюза не са могли да се основават на печалбите, реализирани от промишлеността на Съюза през съответния период, тъй като разглежданият сектор е регистрирал извънредни загуби, дължащи се на структурни проблеми. От преписката е видно, че жалбоподателите не са оспорили тези съображения.
Съображение 116 от обжалвания регламент гласи:
„Представителните производители от Съюза понесоха загуби в периода 2006—2008 г. и финансовото им състояние се подобри едва през 2009 г., когато цената на хартиената маса — основната суровина, спадна извънредно и значително в световен мащаб в резултат на икономическата криза. Спадът в цената на хартиената маса (с 19 %) беше счетен за необичайно голям спад, който пряко е допринесъл за подобряването на финансовото състояние през [разследвания период]. Следва да се отбележи, че след [разследвания период] цените на хартиената маса са се върнали на нивата си отпреди [разследвания период]“.
Съгласно съображение 128 от временния регламент:
„Разследването обаче показа, че през разглеждания период, особено през 2008 г., промишлеността на Съюза е понесла загуби въпреки реструктурирането на производителите, тъй като […] промишлеността на Съюза все още не е била в състояние да повиши цените си до нива над разходите. Това положение е било създадено най-вече от ценовия натиск, упражняван от дъмпинговия внос, подбиващ цените на промишлеността на Съюза“.
От съображение 117 от временния регламент е видно, че „временно бе направено заключението, че рязкото увеличение на дъмпинговия внос на ниски цени от [Китай] е оказало значително негативно влияние върху икономическото състояние на промишлеността на Съюза“.
Предвид изложеното по-горе следва да се приеме, че посоченото от жалбоподателите равнище на средния марж на печалбата на подалите жалби производители през 2005 г. не е достатъчно само по себе си, за да се установи, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката при определянето маржа на печалбата при липсата на дъмпингов внос преди разследвания период (вж. в този смисъл решение по дело EFMA/Съвет, точка 184 по-горе, точка 89).
Ето защо оплакването трябва да се отхвърли.
От всичко изложено по-горе следва, че шестото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
По седмото правно основание, изведено от нарушение на член 3, член 4, параграф 1 и член 5, параграф 4 от основния регламент
В началото трябва да се отбележи, че жалбоподателите не оспорват факта, че фината хартия с покритие, използвана от захранвани с листове печатарски машини, не е взаимозаменяема с ролите за ролни печатарски машини.
Следва да се посочи, че жалбоподателите не оспорват и факта, че ролите, използвани от ролни печатарски машини, не са взаимозаменяеми с ролите за захранвани с листове печатарски машини.
Жалбоподателите не оспорват и факта, че ролите за ролни печатарски машини могат да бъдат използвани в захранвани с листове печатарски машини, разполагащи с технологията CutStar.
Жалбоподателите оспорват дефинирането на разглеждания продукт, доколкото институциите са изключили ролите за ролни печатарски машини и са стигнали до извода, че те не са взаимозаменяеми с ролите за рязане.
Съветът поддържа, че ролите за ролни печатарски машини трябва да се изключат от дефинирането на разглеждания продукт, тъй като различните видове хартия имат различни физически характеристики.
Съветът твърди, че различните видове хартия не са взаимозаменяеми и че институциите на Съюза са дефинирали разглеждания продукт като хартия за захранвани с листове печатарски машини, независимо дали става въпрос за листове хартия или за роли, които могат да бъдат използвани с машините CutStar.
При това положение, за да се охарактеризира взаимозаменяемостта на продуктите, следва да се провери дали ролите за ролни печатарски машини могат да бъдат използвани в захранвани с листове печатарски машини, разполагащи с технологията CutStar, и дали ролите за захранвани с листове печатарски машини могат да бъдат използвани в ролни печатарски машини.
От съображение 16 от обжалвания регламент е видно, че жалбоподателите на посочили, че „по отношение на основните характеристики не е налице съществена разлика между [фината хартия с покритие] на листове и роли, предназначени за използване в печатарски машини, захранвани с [листове], и ролите, подходящи за използване при ролни печатарски машини“.
В това отношение жалбоподателите поддържат, че към жалбата си са приложили „убедителни доказателства от които е видно, че печатарските машини, притежаващи системата CutStar, могат да използват двата вида роли“.
Съгласно съображение 15 от временния регламент:
„[Фината хартия с покритие] е висококачествена хартия и картон, обикновено използвани за отпечатване на четива, като списания, каталози, годишни доклади, годишници. Разглежданият продукт включва листове и роли, предназначени за използване в печатарски машини, захранвани с листове (тип „CutStar“). Ролите, продавани за използване в захранвани с листове преси („роли за рязане“), трябва да бъдат нарязани преди печат, поради което се считат за взаимозаменяеми и намиращи се в пряка конкуренция с листовете“.
В съображение 16 от временния регламент се посочва, че ролите за ролни печатарски машини, изключени от разглеждания продукт, „директно се поставят в печатарските машини без предварително нарязване“.
Налага се обаче изводът, че жалбоподателите само твърдят, че институциите на Съюза са допуснали явна грешка в преценката относно дефинирането на разглеждания продукт, без да посочват доказателства в подкрепа на доводите си.
Всъщност жалбоподателите изобщо не представят доказателство, че фината хартия с покритие на роли може да се използва в ролните печатарски машини с оглед на физическите или техническите характеристики, като съпротивлението на изскубване, или взаимозаменяемостта от икономическа гледна точка.
Съгласно постоянната съдебна практика дефинирането на разглеждания продукт в рамките на процедурата по антидъмпингово разследване има за цел да помогне за изготвянето на списък на продуктите, които евентуално ще бъдат обект на налагане на антидъмпинговите мита. За целите на тази операция институциите на Съюза могат да вземат предвид редица фактори, като по-специално физическите, техническите и химическите характеристики на продуктите, тяхната употреба, взаимозаменяемост, възприемането им от потребителя, дистрибуторските канали, производствения процес, себестойността и качеството им (Решение на Общия съд от 13 септември 2010 г. по дело Whirlpool Europe/Съвет,
T-314/06, Сборник, стр. II-5005
, точка 138; Решение на Общия съд от 17 декември 2010 г. по дело EWRIA и др./Комисия,
T-369/08, Сборник, стр. II-6283
, точка 82 и Решение на Общия съд от 10 октомври 2012 г. по дело Gem-Year и Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang)/Съвет, T‑172/09, точка 59).
Съгласно съображение 18 от временния регламент:
„[Р]азследването потвърди, че между ролите, използвани в ролни печатарски машини, и ролите, използвани в печатарски машини, захранвани с листове, в действителност съществуват различия по отношение на някои технически и физични характеристики, като например влажност и твърдост. Също така разследването потвърди, че техническите характеристики, изброени […] в съображение 16, са присъщи само на ролите, подходящи за използване при ролни печатарски машини. Поради тези различия хартията, използвана в ролни печатарски машини, и хартията, използвана в машини, захранвани с листове, не може да бъде използвана в един и същ вид печатарска машина и следователно двата вида хартия не са взаимозаменяеми. Отбелязва се, че всички страни се съгласиха, че двата вида хартия са различни, що се отнася до тяхната повърхностна устойчивост и якост на опън“.
От съображение 29 от обжалвания регламент е видно обаче, че „критерии[те, посочени в съображения 16 и 18 от временния регламент,] не бяха оспорени“.
Освен това следва да се отбележи, както следва от съображение 42 от обжалвания регламент, че що се отнася до дефинирането на сходния продукт, не са получени никакви коментари.
Следователно разпоредбите на основния регламент относно дефинирането на разглеждания продукт са спазени, така че настоящото оплакване трябва да се отхвърли.
Що се отнася до дефинирането на промишлеността на Съюза и легитимацията за участие в антидъмпинговата процедура, жалбоподателите поддържат, че неправилното дефиниране на разглеждания продукт е използвано с цел да се дефинира промишлеността на Съюза, произвеждаща сходен продукт, и да се оцени претърпяната от тази промишленост вреда.
От съображение 83 от обжалвания регламент е видно, че „[п]оради липсата на по-нататъшни коментари относно производството на Съюза се потвърждават съображения 77—79 от регламента за временните мерки“.
Съгласно съображение 79 от временния регламент:
„Както е упоменато в съображение 17 […], една заинтересована страна заяви, че [фината хартия с покритие], подходящ[а] за използване в ролни печатни машини, е трябвало да бъд[е] включен[а] в обхвата на настоящото разследване. На тази основа страната заяви, че подалата жалбата промишленост на Съюза няма достатъчно тежест в настоящата процедура. Въз основа на изложените […] в съображения 20 и 22 заключения обаче, т.е. че [фината хартия с покритие], подходяща за използване в ролни печатни машини, и [тази] за машини, захранвани с листове, са два различни продукта, това твърдение беше отхвърлено“.
Както отбелязва Съветът това правно основание би следвало да бъде разгледано само ако дефинирането на разглеждания продукт беше неправилно.
От изложеното по-горе следва обаче, че институциите на Съюза не са допуснали явна грешка в преценката при дефинирането на разглеждания продукт.
По тази начин настоящото оплакване е лишено от основание.
Освен това се налага изводът, че жалбоподателите само твърдят, че институциите на Съюза не са спазили член 4, параграф 1, член 3 и член 5, параграф 4 от основния регламент, без обаче да представят доказателства в подкрепа на доводите си.
Следователно настоящото оплакване трябва да бъде отхвърлено.
Що се отнася до неспазването на член 296 ДФЕС, жалбоподателите твърдят, че институциите на Съюза не са изпълнили задължението си за мотивиране на обжалвания регламент, тъй като невземането на отношение от страна на посочените институции по взаимозаменяемостта на двата разглеждани продукта при използването им на машини, разполагащи със система от вида CutStar, е попречило на жалбоподателите да защитят надлежно пред Общия съд твърдението си, че системата CutStar прави взаимозаменяеми ролите за ролни печатарски машини и ролите за рязане, и да оспорят важно решение, което би имало значително въздействие върху легитимацията и върху оценката на вредата, както и върху резултата от разследването.
Следва да се напомни, че предвиденото в член 296 ДФЕС мотивиране трябва да е съобразено с естеството на съответния акт и трябва по ясен и недвусмислен начин да излага съображенията на институцията, която издава акта, така че да даде възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол (вж. Решение на Съда от 29 септември 2011 г. по дело Elf Aquitaine/Комисия,
C-521/09 P, Сборник, стр. I-8947
, точка 147 и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се посочи, че задължението за мотивиране представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава от въпроса за обосноваността на мотивите, тъй като той спада към законосъобразността по същество на спорния акт (вж. Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 302 по-горе, точка 146 и цитираната съдебна практика).
По този начин в рамките на индивидуалните решения от постоянната съдебна практика следва, че задължението за мотивиране на индивидуално решение има за цел, освен да позволи съдебен контрол, да предостави на заинтересованото лице достатъчно информация, за да може то да прецени дали решението евентуално страда от порок, който е основание за оспорване на неговата действителност (вж. Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 302 по-горе, точка 148 и цитираната съдебна практика).
Следва да се приеме, че оплакването, че обжалваният регламент не е мотивиран или че мотивите му са непълни, тъй като евентуално институциите на Съюза не са взели отношение по взаимозаменяемостта на разглежданите продукти, е неоснователно.
Всъщност институциите на Съюза са разгледали обстоятелството, че фината хартия с покритие на листове или на роли за захранвани с листове печатарски машини и ролите за ролни печатарски машини са различни продуктови групи и не са взаимозаменяеми (съображение 17 от обжалвания регламент), както от гледна точка на физическите и техническите характеристики, тъй като съображение 17 от обжалвания регламент потвърждава съображение 18 от временния регламент, който от своя страна препраща към съображение 16 от временния регламент, що се отнася по-специално до съпротивлението на изскубване и до твърдостта като отличителни релевантни критерии (съображения 16 и 29 от обжалвания регламент), така и от икономическа гледна точка, тъй като съображение 17 от обжалвания регламент потвърждава съображение 20 от временния регламент.
Поради това институциите на Съюза не са нарушили член 296 ДФЕС, тъй като жалбоподателите са могли ясно да идентифицират обстоятелствата, които са взети предвид в обжалвания регламент, за да стигнат до извода, че не е налице взаимозаменяемост на ролите за рязане за захранвани с листове печатарски машини и ролите за ролни печатарски машини.
Ето защо оплакването трябва да се отхвърли.
От всичко изложено по-горе следва, че седмото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
По осмото правно основание, изведено от нарушение на член 3, параграфи 2 и 7 от основния регламент
Първо, жалбоподателите твърдят, че съгласно принципа за отчитане на другите фактори обжалваният регламент е опорочен от липса на мотиви, тъй като институциите на Съюза не са предоставили релевантни обяснения, нито достатъчно мотиви, що се отнася до обстоятелството, че непричиняващата вреда цена не е надхвърляла необходимото за предотвратяване на вредата, причинена от дъмпинговия внос.
Следва да се отбележи обаче, че институциите на Съюза са мотивирали ясно резултата от анализа на другите фактори, тъй като са направили оценка на влиянието на тези фактори върху вредата, като динамиката на потреблението на пазара на Съюза (съображения 137 и 138 от обжалвания регламент и съображения 118 и 119 от временния регламент), цената на суровините (съображение 139 от обжалвания регламент и съображения 120—122 от временния регламент), равнището на износа на промишлеността на Съюза (съображения 140—142 от обжалвания регламент и съображения 123 и 124 от временния регламент), вноса от други трети държави (съображение 143 от обжалвания регламент и съображения 125—127 от временния регламент), както и структурния свръхкапацитет (съображения 144 и 145 от обжалвания регламент и съображение 128 от временния регламент).
Ето защо следва да се приеме, че институциите на Съюза са мотивирали ясно обстоятелството, че причинената от дъмпинговия внос вреда не може да се дължи на другите фактори и че поради това непричиняващата вреда цена е определена, за да не се надхвърли необходимото за предотвратяване на вредата, причинена от този внос.
Жалбоподателите твърдят, че институциите на Съюза не са гарантирали, че вредата, дължаща се на фактори, различни от дъмпинга, не е взета предвид при определянето на равнището на митото, наложено върху техния внос, въпреки че посочените институции трябва да докажат, че са направили анализ на другите фактори.
Следва да се отбележи, че жалбоподателите само посочват, че равнището на наложеното мито възлиза на 20 % и че непричиняващата вреда цена, въз основа на която е изчислен този процент, е получена с добавянето на марж на печалбата от 8 % от производствените разходи.
Както отбелязва Съветът, жалбоподателите не оспорват по принцип възприетия от институциите на Съюза подход относно целевата рентабилност, нито определянето ѝ на равнището, което промишлеността на Съюза може да достигне при липсата на дъмпингов внос.
В това отношение следва да се напомни, че жалбоподателите не оспорват надеждността на тези елементи.
Следва да се отбележи също, че жалбоподателите не оспорват равнището на наложените мита, като само напомнят изчисляването на маржа на отстраняване на вредата, посочен в съображение 165 от обжалвания регламент.
Във всички случаи следва да се напомни, че съгласно член 3, параграф 7 от основния регламент институциите на Съюза са разгледали влиянието на другите известни фактори, които са могли да причинят вреда на промишлеността на Съюза, и са установили, че нито един от тях не е в състояние да прекъсне установената причинно-следствена връзка между дъмпинговия внос с произход от Китай и вредата, претърпяна от промишлеността на Съюза (съображения 137—145 от обжалвания регламент и съображения 118—128 от временния регламент). Така институциите на Съюза са изпълнили необходимите условия, за да приемат разглежданите мерки.
Ето защо оплакването трябва да се отхвърли.
Второ, жалбоподателите поддържат, че институциите на Съюза бързо са отхвърлили всички причини за вредата, които са им изтъкнати в хода на разследването, различни от дъмпинговия внос.
В това отношение жалбоподателите само посочват като пример, че претърпяната вреда не може да се дължи изцяло на вноса с произход от Китай, тъй като при наличието на загуба на част от пазара от 5 % през разследвания период китайският внос се е увеличил едва с 3 %, което означава, че друг конкурент е спечелил частта от 2 %, изгубена от промишлеността на Съюза. При това положение жалбоподателите не са единствените отговорни за загубата на част от пазара и за произтичащата от това вреда.
Тъй като става въпрос за довод на жалбоподателите, следва да се напомни, че съгласно съдебната практика Съветът и Комисията са длъжни да изследват дали установената от тях вреда действително произтича от дъмпингов внос и да изключат вредата, явяваща се резултат от други фактори (Решение на Съда от 11 юни 1992 г. по дело Extramet Industrie/Съвет,
C-358/89, Recueil, стр. I-3813
, точка 16 и Решение на Общия съд от 25 октомври 2011 г. по дело CHEMK и KF/Съвет,
T-190/08, Сборник, стр. II-7359
, точка 188).
Освен това съгласно съдебната практика, посочена в точка 136 по-горе, въпросът дали различни от дъмпинговия внос фактори са допринесли за претърпяната от промишлеността на Съвета вреда, предполага анализ на сложни икономически въпроси, за което институциите на Съюза разполагат с широко право на преценка, като това означава, че съдилищата на Съюза могат да упражняват само ограничен контрол върху този анализ (Решение по дело CHEMK и KF/Съвет, точка 322 по-горе, точка 189).
Впрочем жалбоподателите са тези, които трябва да представят доказателствата, позволяващи на Общия съд да установи, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката при оценяване на вредата (вж. Решение по дело Shanghai Teraoka Electronic/Съвет, точка 122 по-горе, точка 119; Решение по дело Moser Baer India/Съвет, точка 185 по-горе, точка 140 и цитираната съдебна практика и Решение по дело Since Hardware (Guangzhou)/Съвет, точка 182 по-горе, точка 137).
От тази съдебна практика следва изводът, че оценката на вредата отчита всички условия за определянето на посочената вреда, включително причинно-следствената връзка.
Жалбоподателите обаче формулират обикновени твърдения, при това като примери.
Ето защо се налага изводът, че жалбоподателите не представят никакво доказателство в подкрепа на довода си, че институциите са допуснали грешка в преценката при определянето на причинно-следствената връзка.
За изчерпателност, както посочва Съветът, следва да се отбележи, че жалбоподателите не оспорват изводите, направени в съображения 125—127 от временния регламент, според които вносът от други трети държави не е допринесъл за значителната вреда, претърпяна от промишлеността на Съюза.
Трето, що се отнася до спада на равнището на износа на промишлеността на Съюза, жалбоподателите оспорват твърдението на институциите на Съюза, че този спад не е основната причина за претърпяната от производителите вреда и следователно не прекъсва причинно-следствената връзка.
Както отбелязва Съветът, равнището на износа на промишлеността на Съюза е смекчило вредоносните последици от дъмпинговия внос.
Всъщност в съображение 123 от временния регламент, потвърдено от съображение 141 от обжалвания регламент, се посочва по-специално следното:
„Тъй като износът има важна роля за поддържането на използването на капацитета на високи нива, за да се покрият фиксираните разходи за инвестиции в оборудване, беше счетено, че въпреки че равнището на износа е било в процес на спад, той като цяло е оказал позитивно влияние. В съответствие с това беше счетено, че дори и отслабването на експортните дейности да е допринесло за общото влошаване на състоянието на промишлеността на Съюза, те от друга страна са спомогнали за смекчаването на загубите, понесени на пазара на Съюза, поради което не са от такова естество, че да [прекъснат] причинно-следствената връзка, установена между дъмпинговия внос от [Китай] и понесената от промишлеността на Съюза вреда“.
В това отношение се налага изводът, че жалбоподателите не представят никакво доказателство в подкрепа на довода си, че институциите са допуснали грешка в преценката при определянето на причинно-следствената връзка.
Предвид всички изложени по-горе съображения осмото правно основание трябва да бъде отхвърлено изцяло.
От това следва, че жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателите са загубили делото, те трябва да бъдат осъдени да понесат наред с направените от тях съдебни разноски и тези на Съвета, Cepifine, Sappi Europe, Burgo Group и Lecta, в съответствие с исканията им.
Съгласно член 87, параграф 4, първа алинея от Процедурния правилник Комисията понася направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Gold East Paper (Jiangsu) Co. Ltd и Gold Huasheng Paper (Suzhou Industrial Park) Co. Ltd понасят наред с направените от тях съдебни разноски и тези на Съвета на Европейския съюз, Cepifine AISBL, Sappi Europe SA, Burgo Group SpA и Lecta SA.

3)
Европейската комисия понася направените от нея съдебни разноски.

Czúcz
Labucka
Gratsias
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 11 септември 2014 година.
Подписи
Съдържание

Правна уредба

1. Право на СТО

2. Право на Европейския съюз

Обстоятелства, предхождащи спора

1. Разследване

2. Обжалван регламент

Производство и искания на страните

От правна страна

1. По обхвата на искането за отмяна

2. По правните основания относно исканията на жалбоподателите за ТДПИ

По първото правно основание, изведено от нарушение на член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, доколкото решението да не се предостави ТДПИ на жалбоподателите е взето в зависимост от това, което е било известно на Комисията за последиците от подобен отказ за техния дъмпингов марж

По второто правно основание, изведено от съществено процесуално нарушение по член 2, параграф 7, буква в), втора алинея от основния регламент, както и от нарушение на правото на защита

По първата част, отнасяща се до действителното консултиране с антидъмпинговия консултативен комитет

По втората част, отнасяща се до правото на защита

По третото правно основание, изведено от наличието на явни грешки в преценката при прилагането на член 2, параграф 7, буква в), първа алинея от основния регламент и от липса на мотиви

Предварителни бележки

По твърдението за липса на мотиви

По третата част, отнасяща се до третия критерий за предоставяне на ТДПИ

– По правата за ползване на земя

– По заемите

По четвъртото правно основание, изведено от ненадлежното и непълно провеждане на разследването и от прекомерната тежест на доказване

По първата част, отнасяща се до твърдение за нарушение на принципа на добра администрация

По втората част, отнасяща се до твърдение за нарушение на член 18, параграфи 1, 3 и 6 от основния регламент.

3. По правните основания относно оценката на вредата

По петото правно основание, изведено от нарушение на член 3, параграф 2 от основния регламент

По първата част, отнасяща се до твърдението за липса на обосновка за изключването на финландски производител при преценката на вредата

По втората част, отнасяща се до условията за твърдяната оценка на микроикономическите показатели на вреда, основана на четиримата представителни производители от Съюза

По шестото правно основание, изведено от нарушение на член 3, параграф 1 и член 9, параграф 4 от основния регламент

По седмото правно основание, изведено от нарушение на член 3, член 4, параграф 1 и член 5, параграф 4 от основния регламент

По осмото правно основание, изведено от нарушение на член 3, параграфи 2 и 7 от основния регламент

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: английски.