CELEX: 62008TJ0157
Közösségi védjegy
Az INSULATE FOR LIFE közösségi szóvédjegy bejelentése
Feltétlen kizáró ok
Megkülönböztető képesség hiánya
A 40/94/ EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009/ EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja)
Pusztán megerősítő határozat
Részleges elfogadhatatlanság

A jogvita előzményei

Az első védjegybejelentésről
2004. május 4‑én a felperes, a Paroc Oy AB a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
(HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett: a közösségi védjegyről
szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK rendelet [HL L 78., 1. o.]) alapján benyújtotta első közösségi védjegybejelentési kérelmét
a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés volt.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 6., 17. és 19. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, amelyek az egyes
osztályok vonatkozásában az alábbi leírásnak felelnek meg:
–        6. osztály: „Nem nemesfémek és ezek ötvözetei; fém építőanyagok; hordozható fémszerkezetek; fémanyagok vasúti vágányokhoz;
nem elektromos fémkábelek és fémvezetékek; lakatosipari termékek, fém tömegcikkek; fémcsövek és csővezetékek; páncélszekrények;
egyéb fémtermékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; ércek”.
–        17. osztály: „Kaucsuk, guttapercha, gumi, azbeszt, csillám és ezek pótanyagai, továbbá az ezen anyagokból készült termékek,
amelyek nem tartoznak más osztályokba; sajtolt műanyag ipari célra; tömítő‑, kitömő‑ és szigetelőanyagok; nem fémből készült
rugalmas csövek”;
–        19. osztály: „Nem fém építőanyagok; nem fémből készült merev építési csövek; aszfalt, szurok és bitumen; nem fémből készült
hordozható szerkezetek; emlékművek nem fémből”.
2005. augusztus 25‑i határozatával az elbíráló a védjegybejelentést a szóban forgó valamennyi áru tekintetében elutasította
azzal az indokkal, hogy a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, és hogy e védjegy a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja) értelmében
leíró jellegű.
2005. október 24‑én a felperes fellebbezést nyújtott be e határozat ellen.
2006. április 3‑i határozatával (a továbbiakban: első határozat) az OHIM második fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést,
és megerősítette az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés lajstromozásának a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) és c) pontja
alapján történő megtagadását. A fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy az érintett általános vagy szakavatott
vásárlóközönség az „insulate for life” szószerkezetet azonnal és elemzésre irányuló különösebb erőfeszítés nélkül annak jelzéseként
érzékeli, hogy a felperes olyan szigetelőanyag beszállítója, amely ellenálló, és amely akár egy életen keresztül tarthat.
Mivel szintaktikai, nyelvtani, fonetikai és/vagy szemantikai szempontból ezen elemek egymás mellé helyezése nem szokatlan,
így e szószerkezet leíró jellegű az érintett áruk jellemzői tekintetében, ennélfogva szükségszerűen nem rendelkezik megkülönböztető
képességgel (lásd az első határozat 15. és 18–20. pontját).
A felperes az első határozattal szemben nem nyújtott be keresetet a Törvényszék előtt.

A második védjegybejelentésről
2007. május 24‑én a felperes a 40/94 rendelet alapján benyújtotta második közösségi védjegybejelentését az OHIM‑nál (a továbbiakban:
második védjegybejelentés).
A lajstromoztatni kívánt védjegy az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés volt.
A bejelentést egyrészt a Nizzai Megállapodás szerinti 6., 17. és 19. osztályba tartozó és a fenti 3. pontban leírtaknak megfelelő
áruk, másrészt a Nizzai Megállapodás szerinti, 37. osztályba tartozó alábbi leírásnak megfelelő szolgáltatások tekintetében
tette: „Építkezés; javítás; szerelési szolgáltatások”.
2007. október 23‑i határozatával az elbíráló a védjegybejelentést a szóban forgó valamennyi áru és szolgáltatás tekintetében
elutasította azzal az indokkal, hogy a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdése b) pontjának értelmében.
2007. december 20‑án a felperes fellebbezést nyújtott be e határozattal szemben.
2008. február 21‑i határozatával (a továbbiakban: második határozat vagy megtámadott határozat) az OHIM második fellebbezési
tanácsa elutasította a fellebbezést, és megerősítette az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés lajstromozásának a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdése b) pontja alapján történő megtagadását.
A fellebbezési tanács mindenekelőtt lényegében az első határozat 15–20. pontjában bemutatott okokra hivatkozott, és rámutatott
egyrészt arra, hogy a felperes által a Nizzai Megállapodás szerinti 6., 17. és 19. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban
előterjesztett érvek lényegüket tekintve azonosak az első védjegybejelentés alátámasztásául előterjesztett érvekkel,  másrészt
arra, hogy a felperes nem nyújtott be „egyetlen olyan bizonyítékot sem, amelyből megállapítható lenne a vonatkozó ítélkezési
gyakorlat megváltozása vagy a szóban forgó piacok olyan alakulása, amely a fellebbezési tanácsot azon okok újragondolására
késztethetné, amelyek alapján a korábbiakban az [első] védjegybejelentést elutasít[otta]”. E vonatkozásban a fellebbezési
tanács kifejtette, hogy az, hogy az első határozat a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontján alapult, nem bír
jelentőséggel, mivel egyrészt valamely védjegybejelentés elutasításához elegendő, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésében
foglalt feltétlen kizáró okok közül akár csak egy is alkalmazható legyen, másrészt hogy egy, az érintett áruk jellemzői tekintetében
leíró szómegjelölés e ténynél fogva ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében szükségszerűen nem rendelkezik
megkülönböztető képességgel ugyanezen áruk tekintetében. Következésképpen a fellebbezési tanács rámutatott, hogy részletesebben
csak azon érvekkel kapcsolatban kell állást foglalnia, „amelyeket az [első] védjegybejelentésben [még] nem fejtettek ki”,
valamint a bejelentett védjegynek a Nizzai Megállapodás szerinti 37. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében való lajstromozhatósága
tárgyában (lásd a megtámadott határozat 12–15. pontját).
Egyébiránt e szolgáltatásokkal kapcsolatban a fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy az érintett általános vagy
szakavatott vásárlóközönség a „[bejelentett] szómegjelölést összességében azonnal és további elemzés nélkül azon tényre történő
utalásként érzékeli, hogy a felperes hosszú élettartamú, egy különösen ellenálló szigetelőanyaggal kapcsolatos szolgáltatásokat
nyújt, nem pedig az említett szolgáltatások kereskedelmi eredetének megjelöléseként”. A bejelentett megjelölés által hordozott
üzenet egyértelmű, közvetlen és azonnali, anélkül hogy értelmezést igénylő kétértelmű, pontatlan, célzó vagy sugalmazó jelleget
lehetne neki tulajdonítani. Ezen oknál fogva, és leíró jellegére tekintettel, az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés nem rendelkezik
a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti megkülönböztető képességgel. Ezt az értékelést nem gyengíti
az a tény, hogy e szómegjelölést ugyanezen áruk tekintetében védjegyként lajstromozták többek között Finnországban és az Egyesült
Királyságban. A közösségi védjegyszabályozás ugyanis egy olyan sajátos szabályok együtteséből álló, autonóm rendszer, amelyek
valamely megjelölés közösségi védjegyként való lajstromozhatóságának értékelése során kötik az OHIM‑ot. Egyébiránt az ilyen,
nemzeti szintű lajstromozásról szóló határozatok mindössze olyan ténynek tekinthetők, amelyeket az OHIM ilyen összefüggésben
figyelembe vehet (lásd a megtámadott határozat 17–19. pontjait).
Végezetül a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy az az egyszerű körülmény, hogy a korábbi ügyekben az elbíráló kevésbé
szigorú megközelítést alkalmazott, mint a jelen ügyben, nem veszélyeztetheti a törvény előtti egyenlőség elvét, és nem is
indokolhatja egy ésszerű, a 40/94 rendelet rendelkezéseivel összhangban álló határozat hatályon kívül helyezését. A fellebbezési
tanács mindenesetre kifejtette, hogy vitatható, hogy a bejelentett megjelölés ténylegesen hasonló a felperes által hivatkozott
többi megjelöléshez (a megtámadott határozat 21. és 22. pontja).

A felek kérelmei
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot, és utalja vissza az ügyet az OHIM elé a bejelentett védjegy lajstromozása
céljából;
–        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás

A felek érvei
A felperes keresetének alátámasztására a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapított egyetlen jogalapra
hivatkozik.
A felperes szerint az átlagos fogyasztókból, valamint az építőipar szakembereiből álló érintett vásárlóközönség szempontjából
az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés nem leíró jellegű a védjegybejelentéssel érintett áruk és szolgáltatások tekintetében.
Noha az „insulate” szó leíró jellegű, a szómegjelölés összességében sugalmazó, és jelentése „pontatlan, távoli, bizonytalan
és határozatlan” a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében, így lehetővé teszi az érintett vásárlóközönség számára
ezen áruk és szolgáltatások kereskedelmi eredetének azonosítását.
Továbbá, jóllehet az „insulate for life” szószerkezet nem tükröz különösebben magas szintű találékonyságot, ez nem elégséges
annak a megállapításához, hogy egyáltalában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. A felperes álláspontja szerint, ha
el kellene fogadni a fellebbezési tanács okfejtését, akkor kizárólag különleges szintű nyelvi vagy művészi kreativitást felmutató
vagy fantázia szülte védjegyek lehetnének lajstromozhatók, ami szigorúbb feltétel alkalmazásával járna a sugalmazó jelmondatok
esetén, mint az egyéb védjegyek vonatkozásában.
A felperes vitatja, hogy az INSULATE FOR LIFE szómegjelölést az érintett vásárlóközönség azonnal az érintett áruk és szolgáltatások
tekintetében leíró megjelölésként érzékeli. Épp ellenkezőleg: az említett megjelölés második része („for life”) következtében
a bejelentett védjegy sugalmazó, mert „távoli, bizonytalan és határozatlan” az említett áruk és szolgáltatások tekintetében,
és alkalmas bármely típusú konnotáció és képzettársítás keltésére. Azon érve alátámasztásául, mely szerint a „life” szó nem
tisztán leíró jellegű, a felperes kifejti, hogy a Thomson Life védjeggyel kapcsolatban az a német bíróság, amely a C‑120/04. sz.
Medion‑ügyben 2005. október 6‑án hozott ítélethez (EBHT 2005., I‑8551. o.) vezető ügyben előzetes döntéshozatal iránti kérdést
terjesztett a Bíróság elé, szintén úgy vélte, hogy e kifejezés átlagos megkülönböztető képességgel rendelkezik.
Ezen túl az a tény, hogy valamely védjegy egyik eleme sem rendelkezik külön‑külön vizsgálva megkülönböztető képességgel, nem
jelenti azt, hogy ez az értékelés alkalmazható a megjelölés egésze tekintetében. A sugalmazó védjegyekkel kapcsolatban, mint
amilyen az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés is, a felperes azt állítja, hogy elegendő, hogy ezek kellő találékonyságot tükrözzenek,
és könnyedén többszörös képzettársításokhoz vagy célzásokhoz vezethessenek anélkül, hogy szükségszerűen elemzésre irányuló
erőfeszítést igényelnének az érintett vásárlóközönség részéről. E tekintetben a fellebbezési tanács nem vette tekintetbe azt,
hogy a megkülönböztető képesség minimális mértéke elegendő a jogvita tárgyát képező megjelölés közösségi védjegyként történő
lajstromozásához.
A felperes álláspontja szerint a fellebbezési tanács nem bizonyította, hogy az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés nem alkalmas
ezen szolgáltatásoknak más vállalkozások szolgáltatásaitól való megkülönböztetésére. A felperes elutasítja azt az elméletet,
mely szerint e szómegjelölést „egy életen keresztül tartó, magas minőségű szigetelés” jelentésben kell érteni. Az OHIM ugyanis
egy szótárra történő egyszerű hivatkozáson túl továbbra sem terjesztett elő egyetlen bizonyítékot sem állításai alátámasztásául.
A felperes ehhez hozzáteszi, hogy a United Kingdom Patent Office (az Egyesült Királyság szabadalmi hivatala) lajstromozta
az INSULATE FOR LIFE szómegjelölést, vagyis nyilvánvalóan tulajdonított az említett megjelölésnek egy minimális megkülönböztető
képességet. Egyebekben az OHIM‑nak nem kell a jelen ügyben szigorúbb feltételt alkalmaznia annál, mint amely a korábbi (1999
és 2005 közötti), a „for life” szószerkezettel végződő számos szómegjelölésre vonatkozó  döntési gyakorlatát jellemezte, vagy
amely legutóbb a FACTORS FOR LIFE közösségi védjegy lajstromozásához vezetett.
Egyébként a Törvényszék írásbeli kérdésére válaszolva a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy keresete elfogadható, mivel
a megtámadott határozat nem pusztán az első határozatot megerősítő határozat. A felperes szerint ugyanis minden egyes védjegybejelentés
az ügy körülményeinek új értékelését igényli az OHIM részéről, lévén e körülmények idővel változathatnak. A két ügy valójában
két teljesen eltérő védjegybejelentésre vonatkozik, amelyek különböző osztályokat érintenek, eltérő, független jogi elemzést
tesznek szükségessé, és amelyeket eltérő okokból utasítottak el.
Az OHIM a jelen kereset elutasítását kéri, és lényegében az első és második határozatban kifejtett okokra hivatkozik.

A Törvényszék álláspontja
Az elfogadhatóságról
Emlékeztetni kell arra, hogy a kereset elfogadhatóságának feltételei eljárásgátló jellegűek, és azokat az uniós bíróság adott
esetben hivatalból vizsgálni köteles (lásd a Törvényszék T‑209/01. sz., Honeywell kontra Bizottság ügyben 2005. december 14‑én
hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5527. o.] 53. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; lásd továbbá ebben az
értelemben a Bíróság C‑176/06. P. sz., Stadtwerke Schwäbisch Hall és társai kontra Bizottság ügyben 2007. november 29‑én hozott
ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 18. pontját).
Egyébiránt, amint azt az állandó ítélkezési gyakorlat elismerte, a korábbi, határidőn belül nem megtámadott határozatot pusztán
megerősítő határozat nem megtámadható aktus. Annak érdekében ugyanis, hogy a megerősített határozattal szembeni kereset benyújtásának
határideje ne nyíljon meg újra, az ilyen megerősítő határozattal szemben benyújtott keresetet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani
(lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑521/03. P. sz., Internationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ügyben 2004. december 7‑én
hozott végzésének [az EBHT‑ben nem tették közzé] 41. pontját, a Törvényszék T‑188/95. sz., Waterleiding Maatschappij kontra
Bizottság ügyben 1998. szeptember 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑3713. o.] 108. pontját és a Törvényszék T‑265/03. sz.,
Helm Düngemittel kontra Bizottság ügyben 2005. június 9‑én hozott végzésének [EBHT 2005., II‑2009. o.] 62. pontját).
Egy határozat akkor minősül egy korábbi határozat puszta megerősítésének, ha nem tartalmaz semmiféle új elemet a korábbi aktushoz
képest, és nem előzi meg e korábbi határozat címzettjének helyzetére vonatkozó újbóli vizsgálat (lásd a fenti 29. pontban
hivatkozott Internationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ügyben hozott végzés 47. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot, a Törvényszék T‑84/97. sz., BEUC kontra Bizottság ügyben 1998. május 4‑én hozott végzésének [EBHT 1998., II‑795. o.]
52. pontját és a T‑106/05. sz., Evropaïki Dynamiki kontra Bizottság ügyben 2006. október 10‑én hozott végzés [az EBHT‑ban
nem tették közzé] 46. pontját).
A jelen ügyben a felek nem vitatják, hogy az első határozattal szembeni kereset benyújtására nyitva álló határidő a 40/94
rendelet 63. cikke (5) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 65. cikkének (5) bekezdése) értelmében anélkül járt le,
hogy a felperes az említett határozattal szemben keresetet nyújtott volna be. E határozat tehát jogerőre emelkedett, így jogszerűsége
többé nem vitatható a Törvényszék előtt. Jogerős jellege kapcsolódik e határozat rendelkező részéhez, valamint az annak szükséges
alátámasztásául szolgáló indokoláshoz. Azt kell megállapítani tehát, hogy a fellebbezési tanács az első határozatban jogerősen
foglalt állást az első védjegybejelentés által meghatározott jogvita tárgyában, amely védjegybejelentés az INSULATE FOR LIFE
szómegjelölésnek a Nizzai Megállapodás szerinti 6., 17. és 19. osztályba tartozó áruk tekintetében közösségi védjegyként való
lajstromozására irányult. Ugyanis, mivel e határozat rendelkező része alkalmas joghatások kiváltására, következésképpen sérelem
okozására (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑164/02. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2004. január 28‑án hozott ítéletének
[EBHT 2004., I‑1177. o.] 21. pontját), a felperesnek azt, jogvesztés terhe mellett, a határidőn belül kell megtámadnia.
Azt kell meghatározni tehát, hogy a második határozat az első határozat puszta megerősítésének tekinthető‑e, és ha igen, milyen
mértékben, aminek előzetes feltétele az említett határozatokhoz vezető jogvitákra vonatkozó adatok azonosítása. E célból azt
kell mérlegelni, hogy a szóban forgó eljárások felei, e felek kérelmei, jogalapjaik, érveik, valamint az e jogvitákat jellemző
és az említett határozatok rendelkező részét meghatározó ténybeli és jogi elemek azonosak voltak, vagy sem.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a jelen jogvita tárgya nagyban megegyezik az első határozathoz vezető jogvita tárgyával,
mivel a felperes célja úgy az első, mint a második védjegybejelentéssel az INSULATE FOR LIFE szómegjelölésnek a Nizzai Megállapodás
szerinti 6., 17. és 19. osztályba tartozó áruk tekintetében történő lajstromozása volt, azzal az egy különbséggel, hogy a
második bejelentés a 37. osztályba tartozó szolgáltatásokat is érintette. Ezzel kapcsolatban pontosítani szükséges, hogy e
szolgáltatások, mint a 6., 17. és 19. osztályba tartozó árukhoz képest homogén és elkülönülő csoport, a bejelentett szómegjelölés
lajstromozhatóságának meghatározása szempontjából külön értékelés és indokolás tárgyát képezhetik (lásd ebben az értelemben
és analógia útján a Bíróság C‑282/09. P. sz., CFCMCEE kontra OHIM ügyben hozott végzésének [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
38–40. pontját és a Törvényszék T‑405/07. sz. és T‑406/07. sz., CFCMCEE kontra OHIM [(P@YWEB CARD és PAYWEB CARD] egyesített
ügyekben 2009. május 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑1441. o.] 54. és 55. pontját), következésképpen az a tény, hogy
a felperes kiterjesztette védjegybejelentését e szolgáltatásokra, a fenti 30. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében
nem tekinthető új elemnek az ezen árukhoz kapcsolódóan az első határozatban bemutatott hasonló értékeléshez és indokoláshoz
képest. Ezenfelül az első határozat az első védjegybejelentést a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja
alapján utasította el, míg a második védjegybejelentés elutasítása kizárólag a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontján
alapult.
Következésképpen a második határozatot az első határozatot pusztán megerősítő határozatnak kell tekinteni, mivel az INSULATE
FOR LIFE szómegjelölés Nizzai Megállapodás szerinti 6., 17. és 19. osztályba tartozó áruk tekintetében történő lajstromozását
a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján tagadja meg, feltéve mindazonáltal, hogy nem tartalmaz e tekintetben
semmiféle új elemet az első határozathoz képest, és hogy a határozatot nem előzte meg a felperes helyzetére vonatkozó újbóli
vizsgálat.
Azt kell tehát megvizsgálni egyrészt, hogy a második védjegybejelentés azon részéhez képest, amely a Nizzai Megállapodás szerinti
6., 17. és 19. osztályba tartozó árukra vonatkozik, a második határozat olyan új elemeken alapul‑e, amelyek befolyásolhatják
rendelkező részét és az annak szükséges alátámasztásául szolgáló indokolást, másrészt hogy e határozat keretében a felperes
helyzete képezte‑e újbóli vizsgálat tárgyát.
Az esetleges új elemekkel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felperes mind az OHIM, mind a Törvényszék elé terjesztett
írásbeli beadványaiban lényegében az első védjegybejelentésének alátámasztásául már előterjesztett érveinek megismétlésére
szorítkozott. Mindazonáltal hozzátette egyrészt, hogy az elbíráló tévesen alkalmazta a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését
(jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése), amikor elmulasztott állást foglalni abban a kérdésben, hogy a bejelentett
szómegjelölés lajstromozását mely tagállamban tagadták meg (lásd a megtámadott határozat 16. pontját), másrészt hogy az említett
megjelölést nemzeti védjegyként lajstromozták Finnországban és az Egyesült Királyságban (lásd a megtámadott határozat 17. pontját).
Márpedig a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésére alapított első érv semmilyen új ténybeli elemmel nem egészíti ki a jelen
jogvitát, és mindenesetre minden jogi alapot nélkülöz, következésképpen nem befolyásolhatja a megtámadott határozat rendelkező
részét és az annak szükséges alátámasztásául szolgáló indokolást. A fellebbezési tanácsnak jogában állt tehát azt anélkül
elutasítani, hogy a felperes helyzetét újból megvizsgálta volna. A 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése ugyanis mindössze
az (1) bekezdésben foglalt kizáró okok alkalmazhatóságának kimondására szorítkozik olyan esetre is, ha a kizáró ok csak a
Közösség egy részében áll fenn, ezáltal e (2) bekezdés nem keletkeztet semmiféle különös indokolási kötelezettséget.
Ami a bejelentett szómegjelölés nemzeti szinten történt lajstromozására alapított második érvet illeti, elegendő arra a fellebbezési
tanács által a megtámadott határozat 17. pontjában hivatkozott, megszilárdult ítélkezési gyakorlatra hivatkozni, amelynek
értelmében a közösségi védjegyszabályozás autonóm rendszer, és az OHIM határozatainak jogszerűségét kizárólag a 40/94 rendelet
alapján kell értékelni, miáltal az OHIM nincs kötve a nemzeti lajstromozások tényéhez (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑130/01. sz., Sykes Enterprises kontra OHIM [REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS] ügyben 2002. december 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2002.,
II‑5179. o.] 31. pontját), és nem is kell azonos megoldásra jutnia, mint amelyekre a nemzeti hatóságok hasonló helyzetben
jutottak (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑173/04. P. sz., Deutsche SiSi‑Werke kontra OHIM ügyben 2006. január 12‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., I‑551. o.] 49. pontját és a Törvényszék T‑473/08. sz., Apollo Group kontra OHIM [THINKING AHEAD] ügyben
2009. november 17‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 43. pontját). Továbbá a jelen ügyben a felperes egyáltalában
nem fejtette ki azon okokat, amelyek alapján a szóban forgó nemzeti hatóságok az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés lajstromozása
mellett döntöttek, és amelyeket adott esetben tekintetbe lehetett volna venni a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának
alkalmazásában. Ilyen körülmények között, még ha feltételezzük is, hogy a hivatkozott nemzeti lajstromozások olyan releváns
tényeknek tekinthetők, amelyek az első határozat elfogadását követően jöttek létre, a felperes második érve nyilvánvalóan
hatástalan volt, ezen ténynél fogva pedig alkalmatlan arra, hogy befolyásolja a megtámadott határozat rendelkező részét és
az annak alátámasztásául szolgáló indokolást, így a fellebbezési tanácsnak azt el kellett utasítania, anélkül, hogy e tekintetben
újból vizsgálnia kellett volna a felperes helyzetét.
Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a felperes helyzete újbóli vizsgálat tárgyát képezte‑e, vagy annak tárgyát kellett volna
képeznie a második határozat keretében, a fenti 37. és 38. pontban megfogalmazott megfontolásokból azt következik, hogy a
jelen esetben erről nincs szó, mivel a felperes egyetlen olyan releváns új tényt sem terjesztett elő a második védjegybejelentés
alátámasztásául, amely módosíthatta volna az első határozatban foglalt értékelést, és ennélfogva új értékelést tett volna
szükségessé a fellebbezési tanács részéről arra vonatkozólag, hogy a bejelentett védjegy megkülönböztetésre alkalmas-e, vagy
sem, a Nizzai Megállapodás szerinti 6., 17. és 19. osztályba tartozó áruk vonatkozásában. Továbbá a Törvényszék egyik írásbeli
kérdésére adott válaszában a felperes nem nyújtott semmiféle olyan pontosítást, amely gyengíthetné ezen értékelést. Következésképpen
a fent hivatkozott szempontok vonatkozásában a fellebbezési tanács helytálló módon szorítkozott lényegében az első határozat
15–20. pontjára történő utalásra (lásd a megtámadott határozat 13. pontját). Ugyancsak helytálló az, hogy a felperes megismételt,
az OHIM korábbi – az első határozat elfogadásának idején már létező – döntési gyakorlatára vonatkozó érvére válaszul a bejelentett
szómegjelöléshez hasonló szómegjelölésekkel kapcsolatban a fellebbezési tanács második határozatának 21. és 22. pontjában
lényegében csak megismételte az első határozat 5., 21. és 22. pontjában foglalt érvelést. E vonatkozásban pusztán az a tény,
hogy a megtámadott határozat 22. pontja ugyancsak említést tesz a BUILT FOR LIFE szómegjelölés lajstromozásának az első határozat
elfogadását követően történt megtagadásáról, nem gyengítheti ezen értékelést, mivel a lajstromozás e megtagadása, mint az
OHIM korábbi döntési gyakorlatának megerősítése, ezen korábbi gyakorlat értelmében és a fenti 30. pontban hivatkozott ítélkezési
gyakorlat értelmében nem vezetett, és nem is vezethetett, a felperes helyzetének újbóli vizsgálatához.
A fentiekből következik, hogy amennyiben a megtámadott határozat a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazásában
az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés közösségi védjegyként való lajstromozását csupán a Nizzai Megállapodás 6., 17. és 19. osztályába
tartozó áruk tekintetében tagadja meg, pusztán megerősítő határozatnak tekinthető. E vonatkozásban nem szükséges megvizsgálni,
hogy ezen pusztán megerősítő jelleg kiterjed‑e az első határozatban a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjában foglalt
kizáró ok alkalmazására is, mivel az ugyanezen rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében felsorolt okok csupán egyikére történő
– jogerős – hivatkozás elegendő a lajstromozás megtagadásához (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑104/00. P. sz., DKV kontra
OHIM ügyben 2002. szeptember 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7561. o.] 28. pontját).
Meg kell állapítani tehát, hogy a jelen kereset elfogadhatatlan annyiban, amennyiben a megtámadott határozat azon részei ellen
irányul, amelyek pusztán megerősítik az első (lásd a fenti 40. pontot) határozatot.
Az ügy érdeméről
A fenti megfontolások fényében a jelen jogvita érdemi kérdése arra korlátozódik, hogy a fellebbezési tanács megalapozottan
vélte‑e úgy, hogy az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés közösségi védjegyként való lajstromozását a Nizzai Megállapodás szerinti
37. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében ugyancsak el kell utasítani a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának
alapján.
A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerint a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, „ha nem alkalmas
a megkülönböztetésre”. Ezenkívül a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése)
kimondja, hogy „az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn”.
A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése mögött meghúzódó közérdek fogalma összemosódik a védjegy azon alapvető funkciójával,
amely biztosítja a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára a védjeggyel jelölt áru vagy szolgáltatás származásának azonosíthatóságát.
A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt feltétlen kizáró ok célja tehát az, hogy lehetővé tegye a
fogyasztó vagy végső felhasználó számára, hogy az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni azon árukat és szolgáltatásokat
a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑304/06. P. sz., Eurohypo kontra
OHIM ügyben 2008. május 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., I‑3297. o.] 56. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Következésképpen valamely védjegy megkülönböztető képessége e rendelkezések értelmében azt jelenti, hogy a védjegy lehetővé
teszi a védjegybejelentésben szereplő árunak adott vállalkozástól származóként történő azonosítását és így ennek az árunak
más vállalkozások áruitól való megkülönböztetését (lásd a Bíróság C‑144/06. P. sz., Henkel kontra OHIM ügyben 2007. október
4‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑8109. o.] 34. pontját és a C‑398/08. P. sz., Audi kontra OHIM ügyben [az EBHT‑ban még
nem tették közzé] hozott ítélet 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). E vonatkozásban nem szükséges,
hogy a védjegy pontos információt közöljön az áru gyártójának vagy a szolgáltatás nyújtójának kilétéről. Elegendő, ha a védjegy
lehetővé teszi az érintett vásárlóközönség számára, hogy az általa megjelölt árut vagy a szolgáltatást megkülönböztesse a
más kereskedelmi származással rendelkezőktől, és arra a következtetésre jusson, hogy az általa megjelölt valamennyi árut és
szolgáltatást e védjegy jogosultjának ellenőrzése mellett gyártották, forgalmazták vagy nyújtották, akinek a minőségükért
való felelősség tulajdonítható (lásd a Törvényszék T‑387/06–T‑390/06. sz., Inter‑IKEA kontra OHIM [rakodólap ábrázolása] egyesített
ügyekben 2008. október 10‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 27. pontját és a fenti 38. pontban hivatkozott
„THINKING AHEAD”‑ügyben hozott ítélet 26. pontját].
Ezzel szemben az említett rendelkezés értelmében nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel azok a megjelölések, amelyek
nem teszik lehetővé az érintett vásárlóközönség számára, hogy a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások későbbi megszerzése
vagy igénybevétele során a korábbi pozitív vásárlási tapasztalatot megismételjék, vagy a negatív tapasztalatot elkerüljék.
Ilyen eset áll elő különösen azon megjelölések esetében, amelyeket általánosan használnak az érintett áruk vagy szolgáltatások
értékesítése érdekében. E megjelöléseket ugyanis alkalmatlannak tekintik a védjegy alapvető rendeltetésének betöltésére, azaz
a szóban forgó áru vagy a szolgáltatás eredetének azonosítására (lásd ebben az értelemben a Törvényszéknek a T‑341/06. sz.,
Compagnie générale de diététique kontra OHIM [GARUM] ügyben 2008. március 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették
közzé] 29. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Egyébiránt a védjegy megkülönböztető képességét egyrészt a bejelentéssel érintett árukra és szolgáltatásokra való tekintettel,
másrészt az érintett, szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő vásárlóközönség észlelése szempontjából kell
értékelni (lásd a fenti 44. pontban hivatkozott Audi kontra OHIM ügyben hozott ítélet 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot, valamint a fenti 44. pontban hivatkozott „rakodólap ábrázolása”‑ügyben hozott ítélet 28. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Végül pedig a minőség jelöléséhez vagy a védjegy által jelölt termékek vásárlásának és szolgáltatások igénybevételének ösztönzésére
egyébként reklámjelmondatként használt jelekből vagy adatokból álló összetett védjegyek ezen használat miatt a védjegyoltalomból
nem zárhatók ki. Ezen védjegyek megkülönböztető képességének értékelésével kapcsolatban nem alkalmazhatók tekintetükben szigorúbb
szempontok az egyéb megjelölések tekintetében alkalmazottaknál (lásd a fenti 44. pontban hivatkozott Audi kontra OHIM ügyben
hozott ítélet 35. és 36. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Mindenekelőtt, ami az érintett vásárlóközönség meghatározását illeti, amelyet mint olyat a felek a jelen ügyben nem vitattak,
meg kell állapítani, hogy a Nizzai Megállapodás szerinti 37. osztályba tartozó szolgáltatások, amelyek tekintetében az INSULATE
FOR LIFE szómegjelölést bejelentették, az építési, különösen házépítési ágazatba tartozó építkezési, javítási és szerelési
szolgáltatások. Következésképpen e szolgáltatások ismertek mind a szakavatott szakmai közönség, mind – csekélyebb mértékben –
az átlagfogyasztó számára. Tekintettel arra, hogy a jogvita tárgyát képező szómegjelölés három angol nyelvből származó szóból
áll, az érintett vásárlóközönséget az e nyelvet beszélő közönség alkotja, amely az európai vásárlóközönség igen jelentős részét
teszi ki.
Egyebekben azt kell megvizsgálni, hogy a fellebbezési tanács helytálló módon elemezte‑e ezen elemek és a bejelentett védjegy
egészének jelentését az érintett vásárlóközönség szempontjából, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a védjegy nem rendelkezik
megkülönböztető képességgel a szóban forgó szolgáltatások tekintetében.
Ahogyan azt az ítélkezési gyakorlat is elismerte, az összetett szóból álló védjegyek esetében a megjelölés releváns jelentését
valamennyi, nem pedig egyetlen alkotóeleme alapján kell tekintetbe venni (a Törvényszék T‑28/06. sz., RheinfelsQuellen H. Hövelmann
kontra OHIM [VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN] ügyben 2007. november 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4413. o.] 32. pontja).
Az ilyen megjelölések megkülönböztető képességének értékelése nem korlátozódhat az azokat alkotó szavak vagy alkotóelemek
külön‑külön végzett elemzésére, hanem annak minden esetben azon kell alapulnia, hogy az érintett vásárlóközönség hogyan fogja
fel az említett védjegyet, és nem azon a vélelmen, hogy az önmagukban megkülönböztetésre alkalmatlan alkotóelemek összekapcsolása
sem eredményezhet megkülönböztető képességet. Ugyanis önmagában az a körülmény, hogy ezen alkotóelemek mindegyike, külön‑külön
vizsgálva, alkalmatlan a megkülönböztetésre, nem zárja ki azt, hogy azok összekapcsolása viszont már megkülönböztető képességet
eredményezhet (a fenti 44. pontban hivatkozott Eurohypo kontra OHIM ügyben hozott ítélet 41. pontja). Másképpen fogalmazva,
annak megítélésekor, hogy valamely védjegy rendelkezik‑e megkülönböztető képességgel, vagy sem, az általa keltett összbenyomást
kell figyelembe venni. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ezen összbenyomás értékelése során először ne lehetne sorjában megvizsgálni
a védjegyet képező egyes elemeket. Célszerűnek mutatkozik ugyanis az átfogó értékelés során az érintett védjegy minden egyes
alkotóelemét megvizsgálni (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑238/06. P. sz., Develey kontra OHIM ügyben 2007. október 25‑én
hozott ítélet [EBHT 2007., I‑9375. o.] 82. pontját és a fenti 38. pontban hivatkozott „THINKING AHEAD”‑ügyben hozott ítélet
31. pontját).
E vonatkozásban meg kell állapítani, hogy a felperes nem vitatja, hogy az „insulate” szónak nincs más jelentése, mint a „szigetel”.
Ezen túl, noha a felperes azt állítja, hogy a „for life” szószerkezet – amely elválaszthatatlan módon kapcsolja össze a „for”
prepozíciót és a „life” főnevet – az érintett vásárlóközönség nem azonnal érti „egy életen keresztül kitart” vagy „egész életre
szólóan” jelentésben, ezt az érvet el kell utasítani. A felperes ugyanis nem mutat be egyetlen másik jelentést sem, mindössze
annak homályos megállapítására szorítkozik, hogy ezen szókapcsolat különféle konnotációkhoz, képzettársításhoz és sugalmazáshoz
vezet. Következésképpen, ha az „insulate” és a „for life” elem szószerkezetet alkot az INSULATE FOR LIFE szómegjelölésben,
azokat azonnal annak jelzéseként lehet érteni, hogy a szigetelési tevékenység tartós, vagy hogy e tevékenység eredménye egy
életen keresztül kitart. E megjelölés nem mutat tehát semmiféle szokatlan vagy kétértelmű jelleget az angol nyelv szintaktikai,
nyelvtani, fonetikai és/vagy szemantikai szabályainak szempontjából, amely más természetű képzettársításra indíthatná a szokásosan
tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztókat.
Tehát a fellebbezési tanács megalapozottan állapította meg azt, hogy a szóban forgó szolgáltatások tekintetében a vásárlóközönség
az INSULATE FOR LIFE szómegjelölést azonnal és további elemzés nélkül olyan szolgáltatásokra történő utalásként érzékeli,
amelyek egy különösen ellenálló szigetelőanyag használatának köszönhetően nagyon tartósak, és nem az említett szolgáltatások
kereskedelmi eredete megjelölésének (lásd a megtámadott határozat 19. pontját). Ugyanis, ellentétben a felperesnek a Törvényszék
írásbeli kérdésére adott válaszában előadottakkal, e szómegjelölés dicsérő vagy reklámjelmondatként sem rendelkezik kellő
eredetiséggel vagy nyomatékkal ahhoz, hogy az értelmezésre irányuló minimális erőfeszítést tegyen szükségessé, vagy gondolkodási
folyamatot indít el az érintett közönség körében (lásd ebben az értelemben a fenti 44. pontban hivatkozott Audi kontra OHIM
ügyben hozott ítélet 44., 45. és 56–59. pontját), mivel azonnal a szóban forgó szolgáltatásokkal teremt képzettársítást, amelyeket
az építési és szigetelési ágazatban működő valamennyi vállalkozás nyújthat.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács helytállóan vélte úgy, hogy az INSULATE FOR LIFE szómegjelölés
nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében a Nizzai Megállapodás
szerinti 37. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében, és erősítette meg e megjelölés közösségi védjegyként való lajstromozásának
elutasítását, anélkül hogy állást kellene foglalni azon kérdés tárgyában, hogy a megjelölés az említett szolgáltatások tekintetében
ugyancsak leíró jellegű‑e.
Ennélfogva a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Paroc Oy AB‑t kötelezi a költségek viselésére.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. február 8‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.