CELEX: 62007TJ0461
Verseny
Kartellek
Hitelkártyákkal és halasztott terhelésű betéti kártyákkal végzett műveletek elfogadására irányuló szolgáltatások piaca
Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat
Versenykorlátozás
Potenciális versenytárs
Bírságok
Enyhítő körülmények
Ésszerű határidő
Jogbiztonság
Védelemhez való jog

A jogvita alapját képező tényállás
A Visa International Service az Egyesült Államokban bejegyzett, nyereségérdekelt jogi személy, amely a tagságát képező pénzügyi
intézmények tulajdonában van (a továbbiakban: Visa International). A Visa International kezeli és működteti az azonos elnevezésű
nemzetközi kártyafizetési rendszert (a továbbiakban: Visa rendszer), ami különösen a rendszer szabályozását, valamint a tagintézmények
számára nyújtott engedélyezési és elszámolási szolgáltatást foglalja magában. A tagsággal rendelkező pénzügyi intézmények
hatáskörébe tartozik a Visa kártyák kibocsátása, és ők kötik meg a kereskedőkkel a bankkártya‑elfogadási megállapodásokat
is.
A Morgan Stanley (korábban Morgan Stanley Dean Witter & Co., a továbbiakban: Morgan Stanley) pénzügyi intézmény az Egyesült
Államokban van bejegyezve, ahol a közigazgatási eljárás ideje alatt a Discover kártyát alkalmazó Discover Card/Novus rendszert
(a továbbiakban: Discover rendszer) működtette.
A Morgan Stanley 1999. február 23‑án Morgan Stanley Bank International Ltd. néven leányvállalatot alapított az Egyesült Királyságban.
A Morgan Stanley‑t 2000. március 22‑én értesítették arról, hogy nem felel meg a Visa International „európai uniós” régiója
tagsági követelményeinek.
A Morgan Stanley 2000. április 12‑én tett panaszt az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló első, 1962. február
6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 3. cikke alapján,
és azt állította, hogy azzal, hogy a Visa International „európai uniós” régiójába való tagfelvételi kérelmét elutasították,
megsértették az EK 81. cikket és a EK 82. cikket. Ezzel párhuzamosan a Morgan Stanley ugyanezen magatartás miatt keresetet
indított a High Court of Justice (England & Wales) [Legfelsőbb Bíróság (Anglia és Wales)] előtt. Ezt az eljárást az európai
bizottsági eljárás befejezéséig felfüggesztették.
A Morgan Stanley panasza arra irányult, hogy alkalmazták vele szemben a Visa International alapszabálya 2.12. pontjának b) alpontjában
foglalt szabályt (a továbbiakban: Szabály), amelynek különféle változatairól a Bizottságot is értesítették. A Szabály szövege
1989. december 4. óta így szól: „[H]a a hatályos jogszabályok lehetővé teszik, az Igazgatótanács (beleértve a regionális tanácsokat
és csoporttagokat) nem fogadja el olyan jelölt tagfelvételi kérelmét, akit a társaság versenytársának tekint”.
A Visa International – az Európai Unió tagállamain kívül Izlandot, Liechtensteint, Norvégiát, Svájcot, Törökországot és Izraelt
is magában foglaló – „európai uniós” régiójával kapcsolatos döntéshozatali jogkört 2004. július 1‑je előtt a Visa International
„európai uniós” regionális igazgatótanácsára ruházták. 2004. július 1‑jétől e jogkört a Visa Europe Ltd (a továbbiakban: Visa
Europe) gyakorolja, amelynek regionális tanácsa kizárólagos jogkörben szabályoz minden, az „európai uniós” régióval kapcsolatos
kérdést, különösen pedig dönt a Visa Europe‑beli tagfelvételi kérelmek elfogadásáról vagy elutasításáról. 2004 októbere óta
a Szabályt átvette a Visa Europe tagsági szabályzata 5. cikkének (3) bekezdése.
2004. augusztus 2‑án a Bizottság kifogásközlést küldött a Visa International és a Visa Europe (a továbbiakban: felperesek)
részére az EK 81. cikk megsértése miatt. A felperesek 2004. december 3‑án írásban tettek észrevételeket a bizottsági kifogásokkal
szemben. Ebből az alkalomból meghallgatást is kértek, majd attól 2005. április 5‑én elálltak.
A felperesek 2004. szeptember 1‑jén és 2‑án, november 19‑én, december 17‑én és 2007. január 12‑én tekintettek be a bizottsági
aktába.
A Bizottság 2004. október 15‑én megküldte a Morgan Stanley részére a kifogásközlés nem bizalmas változatát. A Morgan Stanley
2004. október 22‑én nyújtotta be a kifogásközlésre vonatkozó írásbeli észrevételeit. Ezekkel kapcsolatban a felperesek 2005.
február 23‑án adtak választ.
A Bizottság 2004. december 23‑án küldte meg a felperesek számára a szóban forgó tényállást közlő első levelet (a továbbiakban:
tényállást közlő első levél), amelyre a felperesek a 2005. január 14‑i és február 23‑i leveleikben adtak választ.
A Bizottság 2006. július 6‑án küldte meg a felperesek számára a szóban forgó tényállást közlő második levelet (a továbbiakban:
tényállást közlő második levél), amelyre a felperesek 2006. szeptember 22‑i levelükben adtak választ.
2006. szeptember 21‑én megállapodás jött létre a Morgan Stanley és a felperesek között, amely elismeri a Morgan Stanley Visa
Europe tagságát, és előírja a Bizottság előtt tett panasz visszavonását, valamint a High Court of Justice előtt indított eljárás
megszüntetését.
2006. szeptember 22‑én a Morgan Stanley a Visa Europe tagjává vált, és visszavonta a Bizottság előtt tett panaszát. A Bizottság
azonban úgy vélte, hogy jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy a felperesek versenyellenes magatartását szankcionáló határozatot
hozzon.

A megtámadott határozat
A Bizottság 2007. október 3‑án fogadta el az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban
a C(2007) 4471 végleges határozatot (COMP/D1/37860 – Morgan Stanley/Visa International és Visa Europe ügy) (a továbbiakban:
megtámadott határozat), amelynek lényeges részeit az alábbiakban mutatjuk be.
A –
A releváns piac meghatározása
A Bizottság úgy vélte, hogy a bankkártyarendszerben nyújtott szolgáltatások három különböző csoportra oszthatók:
–        a bankkártyarendszer által a pénzintézetek számára nyújtott szolgáltatások, amelyek keretében különböző bankkártyarendszerek
versenyeznek egymással;
–        a bankkártya‑kibocsátó bankok által a bankkártyabirtokosok számára nyújtott szolgáltatások;
–        a kereskedők számára nyújtott, kártyaműveletek elfogadására irányuló szolgáltatások.
A Bizottság ebből arra a következetésre jutott, hogy három különböző piacot lehet megkülönböztetni: a kártyarendszerek szolgáltatásaiból
álló beszerzési piacot, amelyen a kártyarendszerek különböző pénzintézetek számára nyújtanak szolgáltatásokat; egy első értékesítési
piacot, amelyen a bankkártya‑kibocsátók versenyeznek egymással az ügyfelek számára történő kártyakibocsátásért és az ehhez
kapcsolódóan nyújtott szolgáltatásokért (a továbbiakban: kibocsátási piac); egy második értékesítési piacot, amelyen a kártyaműveleteket
elfogadó bankok versenyeznek, hogy a kereskedőkkel a kártyaelfogadáshoz szükséges valamennyi szolgáltatásra megállapodást
kössenek (a továbbiakban: elfogadási piac).
Miközben a Bizottság hangsúlyozta, hogy a Szabály versenykorlátozó hatást gyakorolhat mindkét értékesítési piacra, kijelentette,
hogy kizárólag az elfogadási piacot veszi alapul, amelyet a Szabály versenykorlátozó hatásai a legérzékenyebben érintettek.
Ezért a Bizottság a releváns piacot úgy határozta meg, hogy az a hitelkártyákkal vagy halasztott fizetésű betéti kártyákkal
végzett műveletek elfogadására irányuló, egyesült királysági kereskedők számára nyújtott szolgáltatások piaca (a továbbiakban:
releváns piac vagy érintett piac).
B –
A felrótt magatartás
A megtámadott határozat (25) preambulumbekezdésében a Bizottság hangsúlyozta, hogy a felperesek terhére rótt magatartás nem
maga a Szabály, hanem az, hogy a Szabályt a Morgan Stanley‑re alkalmazták (a továbbiakban: vitatott magatartás).
C –
Az EK 81. cikk alkalmazása
Azt a következtetést, hogy a vitatott magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, a Bizottság elsősorban
azzal támasztotta alá, hogy azok a szabályok és szabályzatok, amelyek a Visa rendszer működésének kereteit meghatározzák (beleértve
a Visa International alapszabályát és a Visa Europe tagsági szabályzatát is, amelyek a Szabályt tartalmazzák), valamint az
a döntés, hogy ezeket valamely vállalkozásra alkalmazzák, vagy vállalkozások közötti magatartásnak, vagy vállalkozások társulásai
által hozott döntésnek minősülhet. A Bizottság egyrészről arra a körülményre hivatkozott, hogy a felperesek és tagjaik gazdasági
tevékenységet végeznek, következésképpen az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett vállalkozásnak minősülnek, másrészről
pedig a felperesek „tagsági szervezetek” (membership organisations).
Másodsorban a Bizottság megállapította, hogy a vitatott magatartás versenyellenes hatásokkal járt, mivel végeredményben azáltal,
hogy nem engedték meg a Morgan Stanley‑nek, hogy taggá váljon a Visa International „európai uniós” régiójában, majd a Visa
Europe‑ban (a továbbiakban együttesen: Visa‑tagság), egy potenciális versenytársat akadályoztak abban, hogy olyan piacra lépjen,
amelyet a koncentráció magas szintje jellemez, és amelyen – bár jelenleg sem elégtelen – további versenyre van lehetőség.
E tekintetben a Bizottság megjegyezte, hogy Visa‑tagságának elutasítása nemcsak abban akadályozta a Morgan Stanley‑t, hogy
Visa kártyákkal végzett műveleteket fogadjon el, hanem általában zárta ki az elfogadási piac egészéről, amely magában foglalja
a MasterCard kártyákkal végzett műveleteket is. A Bizottság arra a körülményre hivatkozott, hogy a kereskedők általában egy
és ugyanazon bankkal akarják megkötni a bankkártya‑elfogadási megállapodást az Egyesült Királyságban legelterjedtebb kártyák,
a Visa és a MasterCard vonatkozásában.
A Bizottság a megtámadott határozatban megvizsgálta a felperesek által említett lehetőséget, amely szerint a Morgan Stanley
beléphetett volna az elfogadási piacra, ha „névleges megállapodást” köt valamely, Visa‑tagsággal rendelkező pénzügyi intézménnyel.
A Bizottság a névleges megállapodást lényegében úgy határozta meg, hogy az rögzíti azokat a feltételeket, amelyek mellett
a Visa‑tagsággal rendelkező közvetítő partner megszünteti a kereskedők bevonására irányuló tevékenységét, és mint puszta közvetítő
lép fel a Visa és a harmadik személy szolgáltató között, amely tényleges szolgáltatónak számít, és szinte minden felelősséget
átvállal a bankkártya‑elfogadási szolgáltatással kapcsolatban, valamint viseli a kereskedői bevételek befolyásával kapcsolatos
kockázatot. A Bizottság ebből arra következtetett, hogy olyan nemzetközi bank számára, mint a Morgan Stanley, a névleges megállapodás
megkötése nem lehet a releváns piacra való bejutás hatékony eszköze.
A közigazgatási eljárás során a vitatott magatartás igazolására felhozott különböző felperesi érvekre válaszolva a Bizottság
megállapította, hogy ésszerűtlen volt azt gondolni, hogy a Morgan Stanley – ha aktív lesz ezen a piacon – kiterjesztheti a
Discover rendszerét az Unión belül, és így a Visa versenytársává válhat. Hasonlóképpen a Bizottság Morgan Stanley tagfelvételi
kérelme elutasításának igazolásaként azt a törekvést sem fogadta el, hogy el akarták kerülni a Visa közvetlen versenytársának
esetleges potyázását (free‑riding), aki így bizalmas információkhoz juthatott volna. E tekintetben a Bizottság megjegyezte,
hogy egyes Visa‑tagok a Visával közvetlenül versengő hitelkártya‑ vagy halasztott terhelésű bankkártyarendszerek tulajdonosai,
rájuk pedig nem alkalmazták a Szabályt.
A Bizottság megállapította, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható a jelen esetben.
Végül a Bizottság úgy vélte, hogy jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy a felperesek versenyellenes magatartását szankcionáló határozat
hozzon annak ellenére, hogy e jogsértés megszűnt azáltal, hogy a Morgan Stanley 2006. szeptember 22‑én a Visa tagjává vált.
D –
Bírságszámítás
Noha a Bizottság úgy véli, hogy a jogsértés 2000. március 22‑én kezdődött, és hat éven és hat hónapon keresztül állt fenn,
a bírságszámítás kiindulópontjaként rövidebb időszakot vett figyelembe, amely a kifogásközlés időpontjától, 2004. augusztus
2‑tól 2006. szeptember 22‑ig tart, amikor is a Morgan Stanley a Visa tagjává vált. A Bizottság úgy vélte, hogy jogsértés súlyosnak
minősült, és nem merültek fel sem súlyosító, sem pedig enyhítő körülmények.
A megtámadott határozat rendelkező részének 1. és 2. cikke a következőképpen szól:
„1. cikk
A [Visa International] és a [Visa Europe] – az előbbi 2000. március 22‑től 2006. szeptember 22‑ig, az utóbbi 2004. július
1‑jén történt létrehozásától kezdve 2006. szeptember 22‑ig – megsértette az [EK 81. cikk] (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás
53. cikkét azáltal, hogy lehetetlenné tette a [Morgan Stanley] Visa Europe‑ban való részvételét.
2. cikk
Az 1. cikkben említett jogsértés miatt a [Visa Internationalra] és a [Visa Europe‑ra] 10 200 000 EUR bírságot szabunk ki,
amelynek megfizetéséért egyetemlegesen felelnek.”

Eljárás
A Törvényszék Hivatalához 2007. december 19‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek megindították a jelen eljárást.
A Törvényszék Hivatalához 2009. július 24‑én benyújtott külön beadványukban a felperesek egyrészről a Törvényszék eljárási
szabályzata 114. cikke 1. §‑a alapján kérték, hogy a Törvényszék előzetesen döntsön egyes bizonyítékok és érvek elfogadhatóságáról,
másrészről pedig az eljárási szabályzat 64. cikkének 4. §‑a alapján pervezetési intézkedések meghozatalát indítványozták.
A Törvényszék Hivatalához 2009. szeptember 18‑án benyújtott beadványában a Bizottság észrevételeket tett a felperesi kérelmekkel
kapcsolatban.
2009. december 14‑i végzésében a Törvényszék (ötödik tanács) úgy határozott, hogy a felpereseknek az eljárási szabályzat 114. cikkének
1. §‑a alapján benyújtott kérelméről az eljárást befejező határozatban dönt.
A Törvényszék elnöke úgy határozott, hogy a jelen eljárás céljából módosítja a Törvényszék ötödik tanácsának összetételét.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (ötödik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási
szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket tett fel a Bizottságnak. A Bizottság azokra
az előírt határidőn belül válaszolt.
A Törvényszék a 2010. május 20‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az általa feltett szóbeli kérdésekre
adott válaszaikat.

A felek kérelmei
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–        másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét;
–        harmadlagosan megfelelő arányban csökkentse a kiszabott bírság összegét;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A –
A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemről
A felperesek e kérelem alátámasztására három jogalapot hoznak fel.
Első és harmadik jogalapjukkal a felperesek vitatják a Bizottság elemzését, amely szerint a vitatott magatartás az EK 81. cikk
(1) bekezdése szerinti versenykorlátozó hatásokkal járt.
A második jogalapot a felperesek a védelemhez való joguk megsértésére alapítják, miszerint az a jogi mérce, amelyet a Bizottság
a megtámadott határozatban a vitatott magatartás korlátozó hatásainak megítélésére alkalmazott, eltér attól a jogi mércétől,
amelyről a közigazgatási eljárásban volt szó.
1.
Előzetes kérdések
a)     Egyes érveknek és egy dokumentumnak az elfogadhatóságáról
A felperesek beadványaikban és az eljárási szabályzat 114. cikkének 1. §‑a alapján 2009. július 24‑én benyújtott külön beadványukban
úgy vélik, hogy a Bizottság mind a megtámadott határozatban, mind pedig beadványaiban olyan érvekre és egy olyan dokumentumra
hivatkozik, amelyekkel kapcsolatban a közigazgatási eljárás során nem volt alkalmuk kifejteni az álláspontjukat. Azokról az
érvekről van szó, amelyek egyrészről a Morgan Stanley üzletpolitikájára vonatkoznak, amely az általa kibocsátott kártyákkal
kereskedőkön keresztül végzett műveletek elfogadására irányult (a továbbiakban: kártyaműveletek elfogadására irányuló „on‑us”
üzletpolitika), másrészről pedig a tényállást közlő második levél 57. mellékletéről van szó, amely a Morgan Stanley meghallgatásra
tekintettel benyújtott tájékoztatását tartalmazta.
A kártyaműveletek elfogadására irányuló „on‑us” üzletpolitika meglétére vonatkozó érvekkel kapcsolatban a felperesek előadják,
hogy ezeket a Bizottság nem hozta fel a közigazgatási eljárás során.
A tényállást közlő második levél 57. mellékletével kapcsolatban pedig lényegében úgy érvelnek, hogy ezt nem megfelelő módon
hozták a tudomásukra, mivel az említett levél szövege sehol nem hivatkozott e mellékletre.
A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozatban és beadványaiban jogosan hivatkozott ezen érvekre és e dokumentumra.
A Törvényszék ezen érvek és e dokumentum elfogadhatóságát a különböző, általuk érintett jogalapok vizsgálata során fogja elemezni.
b)     A keresetlevél egyik mellékletének elfogadhatóságáról
A Bizottság vitatja a keresetlevél A5. mellékletének elfogadhatóságát, amely egy együttes szakvéleményt tartalmaz (a továbbiakban:
együttes szakvélemény).
A Bizottság azt állítja, hogy a felperesek az együttes szakvéleményben olyan érveket hoznak fel, amelyek nem szerepelnek a
keresetlevélben, és arra hívja fel a figyelmet, hogy ez ellentétes azzal, hogy a mellékleteknek pusztán bizonyító és kisegítő
szerepe van.
A felperesek szerint kellőképpen kifejtették a keresetlevélben azokat a jogalapokat és érveket, amelyek alátámasztására az
együttes szakvélemény benyújtásra került, következésképpen betartották az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a c) pontjának
rendelkezéseit.
A Bíróság alapokmányának 21. cikke, valamint az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében minden keresetlevélnek
tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a
kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul,
legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből. Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait
ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez
mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a fent
említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük. Továbbá nem a Törvényszéknek kell a mellékletekben
megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat és érveket, amelyek meglátása szerint a kereset alapját képezhetik, mivel
e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van (lásd a Törvényszék T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság
ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑3601. o.] 94. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen esetben kétségtelennek tűnik, hogy egyértelműen azonosíthatók a keresetlevél szövegében azok a jogalapok és érvek,
amelyek alátámasztása céljából hivatkozás történt az együttes szakvéleményre. Így a felperesek azon bizottsági elemzés bírálata
keretében hivatkoznak e dokumentumra, amely szerint az érintett piacon további versenyre van lehetőség, és teszik ezt annak
vitatása érdekében, hogy a múltban az egyik pénzügyi intézmény érintett piacra való belépése jelentős hatással volt a versenyre,
és hogy alátámasszák azt, hogy a Bizottság tévedett, amikor a Morgan Stanley‑t hatékony, fontos és tapasztalt piaci szereplőként
jellemezte.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az együttes szakvélemény meghaladja a mellékleteknek szánt tisztán bizonyító és kisegítő
szerepet. Olvasata azt mutatja, hogy nem a keresetlevél szövegében kifejezetten megjelenő ténybeli és jogi körülmények alátámasztására
vagy kiegészítésére szorítkozik, hanem új érveket hoz fel.
Következésképpen a Törvényszék a keresetlevél A5. mellékletét csak annyiban veszi figyelembe, amennyiben azok a felperesi
beadványok szövegében kifejezetten megjelenő jogalapokat vagy érveket támasztják alá, illetve egészítik ki, és amennyiben
pontosan meg lehet határozni, hogy melyek a melléklet azon részei, amelyek e jogalapokat vagy érveket támogatják, illetve
kiegészítik (lásd ebben az értelemben és analógia útján a fenti 50. pontban hivatkozott Microsoft kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 99. pontját).
2.
A felperesek védelemhez való jogának megsértésére alapított, második jogalapról
a)     A felek érvei
A felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság a közigazgatási eljárás során megváltoztatta az elemzését, anélkül hogy alkalmuk
lett volna kifejteni az álláspontjukat, ami a védelemhez való joguk megsértésének minősül, aminek a megtámadott határozat
megsemmisítését kell maga után vonnia. A kifogásközlés 198‑200. pontjában és a tényállást közlő második levél 5‑9. pontjában
a Bizottság azzal indokolta, hogy az elfogadási piacon a versenyt érzékeny hatások érték, hogy a verseny itt korlátozott.
Márpedig a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében a Bizottság első ízben jelentette ki, hogy e piacon nem tartja
a versenyt elégtelennek. A felperesek ebből arra következtetnek, hogy a Bizottság elemzését a megtámadott határozatban olyan,
első ízben felhozott kritériumra alapozta, amely szerint ugyan hatékony a verseny az egyesült királysági elfogadási piacon,
de ott további versenyre van lehetőség.
A Bizottság úgy véli, hogy nem sértette meg a felperesek meghallgatáshoz való jogát.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlésnek tartalmaznia kell a kifogások megfelelően egyértelműen megfogalmazott,
akár összefoglaló jellegű leírását, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára azt, hogy ténylegesen megismerhessék azokat
a magatartásokat, amelyeket a Bizottság részükről kifogásol (a Törvényszék T‑352/94. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben
1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑1989. o.] 63. pontja). Olyan eljárásban, amely a szóban forgóhoz hasonló
szankció kiszabásához vezethet, a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett vállalkozásoknak
és vállalkozások társulásainak a közigazgatási eljárástól kezdve lehetőségük legyen kifejteni álláspontjukat a Bizottság által
állított tényállás, kifogások és körülmények valószerűségéről és jelentőségéről (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95.,
T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz.,
Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 553. pontja).
Ez a követelmény teljesül akkor, ha a határozat az érintetteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben ismertetettektől eltérő
jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekről az érdekeltek kifejthették álláspontjukat. Ebből következően
a Bizottság csak olyan kifogásokat állapíthat meg, amelyek tárgyában az érdekeltek ismertethették az álláspontjukat (az Elsőfokú
Bíróság T‑39/92. és T‑40/92. sz., CB és Europay kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. február 23‑án hozott ítéletének
[EBHT 1994., II‑49. o.] 47. pontja).
Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a határozatnak nem feltétlenül kell a kifogásközlés pontos másolatának
lennie. A Bizottságnak határozatában figyelembe kell tudnia venni az érintett vállalkozásoknak a kifogásközlésre adott válaszait.
E tekintetben nem csupán az érintett vállalkozások érveléseit kell tudnia elfogadni vagy elutasítani, hanem a vállalkozások
által kifejtett tényekkel kapcsolatban el kell tudnia végezni saját elemzését, azon kifogásoktól való figyelmen kívül hagyása
céljából, amelyek megalapozatlannak bizonyultak, illetve az általa fenntartott kifogásokat alátámasztó érvelés mind tárgyi,
mind jogi szempontból való kiigazítására vagy kiegészítésére is képesnek kell lennie. A védelemhez való jog megsértését továbbá
csak akkor kell megállapítani, ha a végleges határozat az érintett vállalkozásoknak más jogsértést ró fel, mint amely a kifogásközlésben
szerepel, vagy más tényeket tartalmaz. Ez nincsen így, ha a kifogásközlés és a végleges határozat közötti állítólagos eltérések
nem vonatkoznak más magatartásokra, mint amelyekkel kapcsolatban az érintett vállalkozások már kifejtették álláspontjukat,
és azok ezért nem minősülnek teljesen új kifogásnak (lásd a Törvényszék T‑191/98., T‑212/98–T‑214/98. sz., Atlantic Container
Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑3275. o.] 191. pontját,
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezenkívül ahhoz, hogy a megtámadott határozatban foglalt kifogásokkal szemben fel lehessen hozni a védelemhez való jog megsértését,
az érintett vállalkozásoknak nem elég pusztán arra hivatkozniuk, hogy eltér egymástól a kifogásközlés és a megtámadott határozat,
anélkül hogy adott esetben pontosan és konkrétan kifejtenék, hogy az egyes eltérések mennyiben jelentenek olyan új kifogást,
amellyel kapcsolatban nem fejthették ki álláspontjukat. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az egyes esetek sajátos
körülményei alapján kell megvizsgálni a védelemhez való jog megsértését, mivel az alapvetően azoktól a kifogásoktól függ,
amelyeket a Bizottság az érintett vállalkozásokkal szemben kifogásolt jogsértés alátámasztására felhozott (lásd a fenti 57. pontban
hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 192. pontját, és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
A kifogásközlés 198‑200. pontjában a Bizottság a piac bizonyos sajátosságaival, így különösen annak jelentős koncentrációjával
indokolta, hogy a verseny itt korlátozott, különös tekintettel a kis‑ és közepes kereskedőkön keresztül végzett kártyaműveletek
elfogadására.
A felperesek a 2004. december 3‑i észrevételeikben vitatták e bizottsági elemzést, és különösen a kereskedőkre hárított díjak
csökkenésére, és arra hivatkoztak, hogy a kereskedők könnyedén szolgáltatót válthatnak. Ezen észrevételekre adott válaszként
a Bizottság a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a verseny a piacon nem „elégtelen”,
és további versenyre van lehetőség.
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében nem hoz fel új kifogást a felperesekkel
szemben, és nem is hivatkozik új tényállási elemre. A Bizottság – figyelembe véve a felperesek észrevételeit – csak kiegészítette
elemzését, ami a fenti 56. és 57. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján el is várható tőle.
Így az, hogy a megtámadott határozat indokolása a kifogásközlésben eredetileg szereplő indokoláshoz képest némileg változott,
ami távol áll attól, hogy a felperesek védelemhez való jogát sértse, ellenben azt mutatja, hogy a felpereseknek módjukban
állt kifejteni álláspontjukat a Bizottság azon kifogásával kapcsolatban, amely szerint az érintett piacon fennálló verseny
szintjére tekintettel a vitatott magatartás versenykorlátozó hatású volt.
Az a körülmény, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban arra hivatkozott, hogy a releváns piacon további versenyre van
lehetőség, nem jelenti a felperesek védelemhez való jogának megsértését.
A második jogalapot el kell tehát utasítani.
3.
A vitatott magatartás versenykorlátozó jellegét kifogásoló, első és harmadik jogalapról
A felperesek vitatják azt a bizottsági álláspontot, hogy a vitatott magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján versenykorlátozó
hatású. Az első jogalapjukkal cáfolják, hogy a vitatott magatartás következtében lezárult az érintett piac a Morgan Stanley
előtt. Harmadik jogalapjuk keretében pedig azon hatások bizottsági megítélését bírálják, amelyeket a Morgan Stanley jelenléte
gyakorolt volna az említett piacra.
E két jogalap megalapozottságának vizsgálata előtt hangsúlyozni kell, hogy a felperesek a jelen eljárásban nem ismétlik meg
azokat az érveket, amelyeket a közigazgatási eljárás során felhoztak, miszerint az, hogy a Szabályt a Morgan Stanley‑re alkalmazták,
azzal magyarázható, hogy Discover rendszer a Visa versenytársa, és így nem is vonják kétségbe a megtámadott határozatban szereplő,
a vitatott magatartás objektív indokoltságát elutasító bizottsági álláspontot.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy
összehangolt magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megítélése során azt a konkrét környezetet kell figyelembe venni,
amelyben hatásait kifejti, így különösen azt a gazdasági és jogi hátteret, amelyben az érintett vállalkozások működnek, továbbá
a vonatkozó termékek és szolgáltatások jellegét, valamint az érintett piac valós működési feltételeit és szerkezetét, hacsak
nem olyan nyilvánvalóan versenykorlátozó megállapodásról van szó, mint az árrögzítés, piacfelosztás vagy az értékesítés ellenőrzése.
Az utolsó esetben ugyanis az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom alóli mentesülés érdekében az ilyen korlátozásokat
a versenyre gyakorolt állítólagos kedvező hatásaikkal kizárólag az EK 81. cikk (3) bekezdése keretében lehet összevetni (lásd
a Törvényszék T‑374/94., T‑375/94., T‑384/94. és T‑388/94. sz., European Night Services és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑3141. o.] 136. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
A verseny feltételeinek vizsgálata a kérdéses piacon nemcsak a már ott jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges
versenyen alapul, hanem a potenciális versenyen is, azért, hogy a piac struktúrájának, és az annak működését meghatározó gazdasági
és jogi háttérnek a figyelembevételével megállapítható legyen, vajon valós és egyértelmű lehetőség van‑e arra, hogy az érintett
vállalkozások egymással versenyezzenek, vagy hogy az új versenytárs az érintett piacra léphessen, és a letelepedett vállalkozásokkal
versenyezzen (a fenti 67. pontban hivatkozott European Night Services és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 137. pontja).
Továbbá annak megállapítása érdekében, hogy valamely megállapodást, vállalkozások társulásai által hozott döntést vagy összehangolt
magatartást tiltottnak kell‑e tekinteni az általa okozott versenykorlátozás miatt, meg kell vizsgálni, hogy a vitatott megállapodás,
vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás hiányában milyenek lennének a tényleges versenyfeltételek
(lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1998.,
I‑3111. o.] 76. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A bizottsági értékelés feletti bírósági felülvizsgálat terjedelmét illetően emlékeztetni kell az állandó ítélkezési gyakorlatra,
amely szerint, ha az uniós bíróság alaposan megvizsgálja azt a kérdést, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazási feltételei
teljesülnek‑e, vagy sem, a Bizottság összetett gazdasági értékelésével kapcsolatban végzett felülvizsgálatnak szükségszerűen
arra kell korlátozódnia, hogy az eljárási és az indoklásra vonatkozó szabályokat betartották‑e, pontos‑e a tényállás megállapítása,
történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés (lásd a fenti 69. pontban hivatkozott Deere kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 34. pontját). Ugyanakkor a Bizottság mérlegelési mozgásterének elismerése nem jelenti azt,
hogy az uniós bíróság nem vizsgálhatja felül a Bizottság gazdasági adatokra vonatkozó értelmezését. Ugyanis az uniós bíróságnak
nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt
is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő valamennyi
adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (lásd a fenti 50. pontban hivatkozott
Microsoft kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperesek által felhozott két jogalap megalapozottságának kérdését e megfontolásokra tekintettel kell megvizsgálni.
a)     Az első jogalapról, amely szerint a Bizottság nem vette figyelembe azt a lehetőséget, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodáson
keresztül is az érintett piacra léphetett volna
A felek érvei
A jelen jogalapot a felperesek két részre bontva hozták fel.
Az első rész keretében a felperesek előadják, hogy a Bizottság érvelése jogi hibában szenved, mivel téves jogi mércét alkalmazott
annyiban, amennyiben elvetette azt a lehetőséget, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás útján is piacra léphetett volna,
és ezt azzal indokolta, hogy az ilyen megállapodás a gyakorlatban egyrészről nem biztosítaná egy olyan bank, mint a Morgan
Stanley számára a piacra lépéshez szükséges hatékonyságot, másrészről pedig a Morgan Stanley számára nem helyettesítheti a
saját néven történő kártyaelfogadást.
A második részben a felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság által kifejtett indokok ténybeli és mérlegelési hibában szenvednek.
Így elsősorban: tévedett a Bizottság, amikor úgy vélte, hogy a nemzetközi nagybankok nem alkalmaznak névleges megállapodásokat.
Másodsorban téves az az érv, miszerint a névleges megállapodás nem tette volna lehetővé a Morgan Stanley számára, hogy keresztülvigye
a kártyaelfogadási és ‑kibocsátási tevékenységei összehangolására irányuló üzletpolitikát. Továbbá ezt a kártyaműveletek elfogadására
irányuló „on‑us” üzletpolitikára vonatkozó érvet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel első ízben csak a megtámadott
határozatban említették, és a közigazgatási eljárás során nem hozták a felperesek tudomására.
Harmadsorban a Bizottság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy a Morgan Stanley nehezen talált volna közvetítő partnert.
A Bizottság először is ok nélkül zárta ki az elfogadási piacon tevékenykedő nagybankokat, másodszor alábecsülte annak lehetőségét,
hogy az elfogadási piacon nem aktív Visa‑tagok között is közvetítő partnert lehet találni, harmadszor pedig figyelmen kívül
hagyta, hogy a Morgan Stanley külföldi bankkal is névleges megállapodást köthetett volna.
Negyedsorban tévedés azt hangsúlyozni, hogy a névleges megállapodások járulékos költségekkel és bonyodalommal járnak. A felperesek
különösen úgy érvelnek, hogy nem vonatkozik a névleges megállapodásokra a Visa Europe belső regionális szabályzatának 2.10. fejezete,
amelyre a Bizottság is utal a megtámadott határozatban. Továbbá figyelembe kell venni azt a körülményt, hogy ügyfélszerzési
költségek a Visa‑tagok esetében is felmerülnek. Az egyik adatfeldolgozó társaság ügyvezetőjének tanúvallomása szerint a névleges
megállapodások sem kevésbé hatékonyak, mint a Visa‑tagsággal járó közvetlen kártyaelfogadás, sőt előnyökkel is járnak a tényleges
szolgáltató számára. Végül pedig a Bizottság – a Morgan Stanley MasterCard kártyafizetési rendszerbeli (a továbbiakban: „MasterCard
rendszer”) tagságára hivatkozva – tévesen hangsúlyozta, hogy „további nehézségeket” okoz a névleges megállapodások megkötése.
A Bizottság úgy véli, hogy e jogalap nem megalapozott.
A Törvényszék álláspontja
A jelen jogalap keretében meg kell vizsgálni, hogy egyáltalán és milyen körülmények között kellett volna a Bizottságnak – abból,
hogy a Morgan Stanley valamely Visa‑taggal névleges megállapodást köthetett volna – arra a következtetésre jutnia, hogy a
vitatott magatartás nem eredményezte az érintett piac lezárását.
Bevezetésképpen meg kell állapítani, hogy a felek között egyetértés van a névleges megállapodások jelentése tekintetében,
amelyet a megtámadott határozat (110) preambulumbekezdése a következőképpen ír le:
„[A] bankok megszüntetik a kereskedők bevonására irányuló tevékenységüket, és ettől kezdve puszta közvetítőként (vagy névleges
szerződőként) járnak el egyrészről a Visa és a MasterCard, másrészről egy harmadik személy szolgáltató között. E harmadik
személy szolgáltató szinte minden felelősséget átvállal a bankkártya‑elfogadási szolgáltatással kapcsolatban, valamint viseli
a kereskedői bevételek befolyásával kapcsolatos kockázatot. A Visa rendszer szabályainak betartását biztosítandó a kereskedőkkel
kötött szerződések általában háromoldalú szerződések, amelyek a kereskedő, a harmadik személy szolgáltató és a kártyarendszerbeli
tagsággal rendelkező bank között jönnek létre. Ezeket a Visa/MasterCard tagsággal rendelkező bank és a nem bank harmadik személy
szolgáltató között létrejött megállapodásokat olykor „névleges megállapodásoknak” nevezik.”
Amint a fenti 67. pontban is említésre került, valamely megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt
magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megítélése során azt a konkrét környezetet kell figyelembe venni, amelyben hatásait
kifejti, így különösen azt a gazdasági és jogi hátteret, amelyben az érintett vállalkozások működnek, továbbá a vonatkozó
termékek és szolgáltatások jellegét, valamint az érintett piac valós működési feltételeit és szerkezetét.
Az a körülmény, hogy a Visa rendszer szabályai a tagok számára biztosítják a kereskedőkön keresztül lebonyolított műveletek
elfogadását, kétségtelenül olyan gazdasági és jogi háttér, amelynek keretében kell értékelni a vitatott magatartást. Ugyanakkor
más, az érintett piacra való bejutás lehetőségeit meghatározó szempontokat is figyelembe kell venni (lásd ebben az értelemben
és analógia útján a Bíróság C‑234/89. sz. Delimitis‑ügyben 1991. február 28‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑935. o.] 20. pontját).
E tekintetben az a lehetőség, hogy a Visa‑tagsággal nem rendelkező gazdasági szereplők az érintett piacra léphetnek egy Visa‑taggal
kötött névleges megállapodásnak köszönhetően, a gazdasági és jogi háttér olyan része, amelyet adott esetben figyelembe kell
venni, feltéve hogy valós és egyértelmű lehetőséget jelentett a Morgan Stanley számára ahhoz, hogy az érintett piacra lépjen,
és a letelepedett vállalkozásokkal versenyezzen (lásd ebben az értelemben és analógia útján a fenti 82. pontban hivatkozott
Delimitis‑ügyben hozott ítélet 21. pontját).
Annak vizsgálata során, hogy valamely Visa‑taggal kötött névleges megállapodás valós és egyértelmű lehetőséget jelentett‑e
a Morgan Stanley számára ahhoz, hogy az érintett piacra lépjen, és a letelepedett vállalkozásokkal versenyezzen, azt kell
figyelembe venni, hogy milyen feltételek mellett zajlik a verseny az érintett piacon.
Ebből szükségképpen következik, hogy nem lehet figyelembe venni az érintett piacra való bejutás szempontjából olyan lehetőséget,
amely – az említett feltételekre tekintettel – távol áll a valóságtól, vagy teljesen elméleti.
A jogalapnak a Bizottság téves jogalkalmazására alapított első része keretében a felperesek bírálata a Bizottság által a megtámadott
határozat – lentiek szerint megszövegezett – (121) preambulumbekezdésében használt fogalmak ellen irányul:
„[N]oha azok a bankok, amelyek a kereskedőkön keresztül hitelkártyákkal és halasztott fizetésű betéti kártyákkal bonyolított
fizetési műveletek elfogadási piacára szándékoznak belépni, elméletileg csatlakozhatnak névleges megállapodás alapján is,
az ilyen megállapodás mégsem biztosítja a gyakorlatban egy olyan bank, mint a Morgan Stanley számára a piacra lépéshez szükséges
hatékonyságot, és nem helyettesítheti számára a saját néven történő kártyaelfogadást”.
Ebből az egy preambulumbekezdésből nem lehet levezetni, hogy a Bizottság téves jogi mércét alkalmazva jogi hibát vétett, mivel
az ilyen hiba csak a bizottsági megállapítások indokolásának elemzése során kerülhet napvilágra, amelynek megalapozottságát
a felperesek a jogalap második részében vitatják.
Ezért a jelen jogalap két részét együttesen fogjuk vizsgálni.
A megtámadott határozatban a Bizottság négy indokcsoportra támaszkodott, és először arra a körülményre hivatkozott, hogy a
nemzetközi nagybankok nem alkalmaznak névleges megállapodásokat, másodszor, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás útján
nem tudta véghezvinni a kártyaelfogadási és ‑kibocsátási tevékenységei összehangolására irányuló üzletpolitikát, harmadszor,
hogy a Morgan Stanley nehezen talált közvetítő partnert, negyedszer pedig, hogy az effajta megállapodások járulékos költségekkel
és bonyodalommal járnak.
A jelen esetben elegendő megvizsgálni azon indokok megalapozottságát, amelyeket a Bizottság azzal kapcsolatban hozott fel,
hogy a Morgan Stanley nehezen talált közvetítő partnert.
A megtámadott határozatban példaként szereplő, de még a felperesek által felhozott névleges megállapodásokból is az tűnik
ki, hogy az ilyen megállapodásokat főként az elfogadási piacon már jelen lévő tényleges szolgáltatókkal – pénzügyi intézményekkel
vagy adatfeldolgozó társaságokkal – szokták megkötni, tehát ezek végeredményben nem teszik lehetővé, hogy új versenytárs lépjen
az érintett piacra, hanem inkább az itt jelenlévők versenyhelyzetét erősítik.
Az egyetlen példa, amely szerint névleges megállapodás kötésével új versenytárs léphet az érintett piacra, olyan adatfeldolgozó
társaságokra vonatkozik, amelyek szoros üzleti kapcsolatokat ápolnak a közvetítő szerepet játszó Visa‑taggal. Márpedig meg
kell állapítani, hogy a Morgan Stanley helyzete – mivel pénzügyi intézmény, emiatt pedig Visa‑tagok versenytársa az elfogadói
piacon kívüli piacokon – nem hasonlítható össze az adatfeldolgozó társaságok helyzetével, amelyek egyáltalán nem végeznek
banki tevékenységet.
E körülmények között alapvetően elméleti jellegű és a valóságtól elrugaszkodott a felperesek által felvetett azon lehetőség,
amely szerint az érintett piacon jelen nem lévő pénzügyi intézmény, a Morgan Stanley közvetítő partnert találhat olyan nagybankok
között, amelyek esetleg hajlandók kilépni az érintett piacról, illetve találhat olyan Visa‑tagokat, akik nem aktívak az említett
piacon, vagy egy Visa‑tagsággal rendelkező külföldi bankot, amely így kíván jelen lenni az Egyesült Királyságban.
Így joggal állapította meg a Bizottság, hogy a Morgan Stanley nehezen talált volna közvetítő partnert. Úgy kell tekinteni,
hogy e megállapítás önmagában igazolja azt, hogy a Bizottság elvetette, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás útján
az érintett piacra léphetett volna.
A teljesség kedvéért hangsúlyozni kell, hogy a bizottsági következtetés megalapozottságát az az indok is erősíti, hogy névleges
megállapodás keretében bonyolultabb és költségesebb lett volna a kártyaelfogadás, mint Visa‑tagként.
Azzal kapcsolatban, hogy a névleges megállapodás keretében végzett kártyaelfogadás bonyolultabb, elsősorban a megtámadott
határozat (117) preambulumbekezdésében szereplő megállapítást kell figyelembe venni, amely szerint a névleges megállapodás
keretében a kereskedőkkel kötött szerződések általában háromoldalúak, mivel azoknak részese a közvetítő partner is. Meg kell
állapítani, hogy a felperesek, még ha vitatják is az efféle szerződésben a tényleges szolgáltató kötelezettségeinek pontos
tartalmát, nem tagadják, hogy a szóban forgó szerződések háromoldalúak.
A Bizottság lényegében szintén úgy vélte a megtámadott határozat (118) preambulumbekezdésében, hogy a közvetítő partnernek
kötelezettségei vannak a Visával szemben, és az ilyen kötelezettségek a tényleges szolgáltatót is kötik.
A felperesek vitatják e kötelezettségek terjedelmét hangsúlyozva azt, hogy a Visa Europe belső szabályzatának Bizottság által
hivatkozott fejezete nem vonatkozik a tényleges szolgáltatókra.
Egyrészről meg kell jegyezni, hogy a felperesek nem fejtették ki pontosan a közvetítő partner és a tényleges szolgáltató egyes
kötelezettségeit szabályozó rendelkezéseket, a válaszuk mellékleteként benyújtott szövegminta pedig elégtelen volt e tekintetben.
Másrészről meg kell állapítani, hogy a felperesek nem vitatják, hogy a közvetítő partner feladata, hogy a Visa és a tényleges
szolgáltató közé ékelődjön. Márpedig e közvetítői szerepből logikusan következik, hogy léteznek olyan kötelezettségek, amelyek
mind a közvetítő partnert, mind a tényleges szolgáltatót terhelik, de amelyek nem léteznek, ha a Visa‑tag közvetlenül lép
fel az elfogadási piacon.
Következésképpen a Bizottság jogszerűen állapíthatta meg, hogy névleges megállapodás keretében több bonyodalommal jár a kártyaelfogadás,
mint Visa‑tagként, anélkül hogy igazolni kellene azon megállapításának helytállóságát és megalapozottságát, hogy – a Morgan
Stanley MasterCard rendszerbeli tagsága miatt – a névleges megállapodás megkötése „további nehézségeket” okoz.
Másodsorban a névleges megállapodás útján történő kártyaelfogadással felmerülő járulékos költségekkel kapcsolatban a Bizottság
arra a körülményre hivatkozott, hogy a tényleges szolgáltatónak a közvetítő partnerével szemben nemcsak a kártyaelfogadási
portfóliója átadását kell megfizetnie, hanem díjfizetésre is köteles.
A felperesek azzal az indokkal vitatják ezt az elemzést, hogy az elfogadási piacon közvetlenül jelen lévő Visa‑tagnál is felmerülnek
költségek, különösen az ügyfélszerzéssel kapcsolatban. Így az a díj, amelyet a tényleges szolgáltató fizet a közvetítő partnerének,
főként az utóbbi által végzett ügyfélközvetítés ellenértéke.
Ez az érvelés nem kérdőjelezheti meg a bizottsági elemzés megalapozottságát. Ugyanis ha a megfizetett díjak egy része ténylegesen
olyan költségeket is fedez, amelyek az elfogadási piacon közvetlenül tevékenykedő Visa‑tagot mindenképpen terhelik, a Bizottság
mégis logikusan juthatott arra a következtetésre, hogy a közvetítő partner részére fizetett díjak a teljesített közvetítői
szolgáltatásokat is ellentételezik, és legalább részben olyan költségeket fedeznek, amelyekkel az elfogadási piacon közvetlenül
tevékenykedő Visa‑tagnak nem kell számolnia.
Következésképpen a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát annak hangsúlyozásával, hogy a kártyaelfogadás
névleges megállapodásokon keresztül bonyolultabb és költségesebb, mint Visa‑tagként.
Amint a fenti 84. pontban hangsúlyoztuk: annak vizsgálata során, hogy mennyiben befolyásolják a fenti megfontolások azt a
felperesi állítást, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás révén az említett piacra léphetett volna, azt kell figyelembe
venni, hogy milyen feltételek mellett zajlik a verseny az érintett piacon.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság két olyan tényezőt fogadott el, amelyek kedvezőek az új belépő piacra lépése szempontjából,
nevezetesen az áron kívüli változók – különösen a szolgáltatás minősége – tekintetében folytatott verseny lehetőségét, és
a kereskedők számára az egyszerűbb és olcsóbb szolgáltatóváltási folyamatot.
Ugyanakkor a Bizottság – anélkül, hogy a felperesek vitatták volna – azt is megállapította a megtámadott határozatban, hogy
az érintett piac szerkezetét magas fokú koncentráció jellemezte. Így a megtámadott határozat (166)–(168) preambulumbekezdéséből
következik, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információk alapján 2003‑ban két fő szolgáltató tette ki az elfogadási piac
61%‑át, a négy legnagyobb szolgáltató ugyanezen piac 90%‑át képviselte, a piac fennmaradó részén pedig négy szolgáltató osztozott.
A Bizottság a megtámadott határozat (169) preambulumbekezdésében hangsúlyozta az e piac megszilárdulására irányuló tendenciát,
és arra a körülményre hivatkozott, hogy több közepes méretű szolgáltató kisszámú pénzügyi intézménynek és adatfeldolgozó társaságnak
adta vagy engedte át kártyaelfogadási tevékenységét.
Hasonlóképpen a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy az érintett piacra való utolsó belépés 1996‑ra nyúlik
vissza, és a Bizottság által megkérdezett pénzügyi intézmények egyike sem kívánt belépni.
Ezért meg kell állapítani, hogy az elfogadási piac szerkezete alapján – a Bizottság által az új belépő piacra lépése szempontjából
kedvezőnek ítélt tényezők ellenére – kevéssé valószínű, hogy a Morgan Stanley az érintett piacra léphetett volna olyan névleges
megállapodáson keresztül, amely már kezdettől fogva hátrányos helyzetbe hozta volna őt az említett piacon jelen lévő fő versenytársaival
szemben.
A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy a Bizottság következtetését – amely elutasítja azt a feltételezést, hogy a Morgan
Stanley névleges megállapodáson keresztül piacra léphetett volna – kellőképpen alátámasztják azok a megfontolások, amelyek
szerint nehéz közvetítő partnert találni, és a teljesség kedvéért azok is, amelyek a névleges megállapodásokkal járó bonyodalomra
és járulékos költségekre vonatkoznak. A Bizottság tehát – a felperesek állításával szemben – nem alkalmazott téves jogi mércét.
E feltételek mellett nem kell megvizsgálni azokat a kifogásokat, amelyek a Bizottság által felhozott indokokra vonatkoznak,
amelyek szerint nagy nemzetközi bankok nem alkalmaznak névleges megállapodásokat, illetve nem lehetett keresztülvinni a kártyaelfogadási
és ‑kibocsátási tevékenységek összehangolására irányuló üzletpoltikát. Ennélfogva nem szükséges kitérni a felperesek azon
állításaira sem, amelyek szerint elfogadhatatlanok azok a bizottsági érvek, amelyek szerint állítólag a Morgan Stanley kártyaműveletek
elfogadására irányuló „on‑us” üzletpolitikát kívánt folytatni.
Az első jogalapot el kell tehát utasítani.
b)     A harmadik jogalapról, amely a Morgan Stanley érintett piaci jelenlétének versenyre gyakorolt hatásain alapul
E jogalap keretében a felperesek először is azt róják a Bizottság terhére, hogy gazdasági és jogi szempontból téves mércét
alkalmazott a vitatott magatartás versenyre gyakorolt hatásainak megítélése során, másodszor pedig alábecsülte a verseny szintjét
az érintett piacon. Azon hatások bizottsági elemzését is kifogásolják, amelyekkel a Morgan Stanley érintett piacra lépése
járhatott volna.
A jogalap első részéről, amely a gazdasági és jogi szempontból téves mérce alkalmazásán alapul
–       A felek érvei
A felperesek azt róják a Bizottság terhére, hogy gazdasági és jogi szempontból téves mérce alkalmazásával, miszerint „további
versenyre van lehetőség” az érintett piacon, jogi hibát vétett, miközben e verseny hatékonyságát is elismerte.
A felperesek arra emlékeztetnek, hogy az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja és az EK 81. cikk szerinti verseny alatt hatékony
versenyt kell érteni. Következésképpen nem célja a Szerződésnek, hogy a hatékonyság szintje fölött biztosítsa a versenyt,
így azzal, hogy a Morgan Stanley tagfelvételi kérelmének elutasítását ezen okból szankcionálta, a Bizottság téves mércét alkalmazott.
Az együttes szakvéleményre hivatkozva a felperesek úgy érvelnek, hogy a verseny természeténél fogva dinamikus folyamat, amely
tehát – hatékonysági szintjétől függetlenül – mindig növelhető. Így a bizottsági elgondolás végül is arra jutott, hogy a piacon
a verseny soha nem lehet hatékony.
A Bizottság ellenkérelmében szereplő azon állítást illetően, amely szerint a piacra lépés akadályozását mindig versenyellenesnek
kell tekinteni, a felperesek mindenekelőtt hangsúlyozzák, hogy azt nem támasztja alá semmilyen ítéleti hivatkozás. Majd kifejtik,
hogy ez az elemzés egyenértékű azzal, mint ha azt rónák a felperesek terhére, hogy a vitatott magatartás versenykorlátozó
célú volt, jóllehet a megtámadott határozat a Morgan Stanley tagfelvétele elutasításának hatásaira hivatkozik. Végül a felperesek
megjegyzik, hogy az ilyen elemzés teljesen ellentétes az ítélkezési gyakorlattal, mivel azt feltételezi, hogy az érintett
piacon a verseny – a versenyszinttől függetlenül – korlátozható. Ez az elemzés ellentmondásban van a Bizottság által közzétett
több dokumentummal is, különösen az [EK 81. cikk] (3) bekezdésének alkalmazásáról szóló bizottsági iránymutatásokkal (HL 2004. C 101.,
97. o.). Így ezen iránymutatások 31. lábjegyzetéből kitűnik, hogy a Bizottság álláspontja is az, hogy a 81. cikk célja, hogy
a fogyasztók érdekében védje a versenyt a piacon.
A felperesek vitatják az ellenkérelemben felhozott érvet, amely szerint az új versenytárs belépése nagyobb hatással lenne
a versenyre az érintett piac egyes alszegmenseiben, mint amelyet az elfogadási piac összképe alapján várni lehetne. Kétségtelen,
hogy ez az érv szerepelt a kifogásközlésben, de miután a felperesek elutasították, a Bizottság már nem hozta fel újra a megtámadott
határozatban.
A Bizottság cáfolja a felperesek állításait.
–       A Törvényszék álláspontja
A felperesek a téves jogalkalmazásra vonatkozó állításukat lényegében arra alapítják, hogy egyrészről a Bizottság a megtámadott
határozat (200) preambulumbekezdésében elismerte, hogy nem „elégtelen” a verseny az érintett piacon, másrészről pedig, hogy
a megtámadott határozat (187) és (200) preambulumbekezdésében azt említi, hogy „további versenyre van lehetőség” az érintett
piacon. A felperesek által hivatkozott együttes szakvéleményt a fenti 53. pontban említett korlátok között vesszük majd figyelembe.
Ezen érvek megalapozottságának vizsgálata során figyelembe kell venni a megtámadott határozatban szereplő mindazon fejtegetést,
amely a vitatott magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti versenykorlátozó hatásainak elemzéséhez kapcsolódik.
Ebből következik, hogy a Bizottság több tényezőre támaszkodott, amelyek egyrészről az érintett piacon fennálló tényleges verseny
szintjére, másrészről pedig a potenciális versenyre vonatkoznak. Ami az első szempontot illeti, amint már említésre került
a fenti 108. és 109. pontban, a Bizottság megállapította, hogy az érintett piac szerkezetét a koncentráció magas szintje és
folyamatban lévő konszolidáció jellemzi. A potenciális versennyel kapcsolatban a Bizottság a megtámadott határozat (169)–(174) preambulumbekezdésében
lényegében úgy vélte, hogy az egyedül a nagybankokra, illetve a nagy nemzetközi adatfeldolgozó társaságokra korlátozódott,
amelyek képesek voltak azt a méretet elérni, amely szükséges ahhoz, hogy versenytársai lehessenek a jelenlegi szolgáltatóknak.
A Bizottság megjegyezte, hogy a Morgan Stanley volt az egyetlen potenciális belépő, amely kifejezte szándékát az említett
piacra való belépésre.
Meg kell állapítani, hogy az ilyen elemzés – a felperesek állításával szemben – nem minősül jogi szempontból tévesnek.
Ugyanis egyrészről a fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alkalmazásában a verseny feltételeinek vizsgálata
egy adott piacon nemcsak az érintett piacon már jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges versenyen alapul, hanem
a potenciális versenyen is.
Másrészről szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az EK 81. cikk a Szerződésben foglalt többi versenyjogi
szabályhoz hasonlóan nem csupán a versenytársak vagy a fogyasztók érdekeinek, hanem a piac szerkezetének, ezáltal pedig magának
a versenynek a védelmére is irányul (a Bíróság C‑8/08. sz., T‑Mobile Netherlands és társai ügyben 2009. június 4‑én hozott
ítéletének [EBHT 2009., I‑4529. o.] 38. pontja, valamint a C‑501/06. P., C‑513/06. P., C‑515/06. P. és C‑519/06. P. sz., GlaxoSmithKline
Services és társai kontra Bizottság ügyben 2009. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑9291. o.] 63. pontja).
Következésképpen a Bizottság, miközben álláspontját az érintett piac szerkezetére, valamint arra alapította, hogy a vitatott
magatartás versenykorlátozó hatásokkal járt a Morgan Stanley által képviselt potenciális versenyre, helyesen értelmezte az
EK 81. cikk (1) bekezdését, így tehát nem követte el a felperesek részéről felhozott jogi hibát.
Ezenkívül, egész pontosan a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében, amint a fenti 60–62. pontban már kiemeltük,
a Bizottság csupán – a közigazgatási eljárás során a felperesek által előterjesztett érvekre válaszolva – elismeri, hogy a
piaci szereplők között van bizonyos szintű verseny az érintett piacon.
Ugyanakkor az ilyen elismerés nem akadálya annak, hogy a vitatott magatartás a Bizottság által megállapított versenykorlátozó
hatásokkal járjon.
Elsősorban a felperesek érvelését követve, a vitatott magatartás potenciális versenyre gyakorolt hatásainak elemzését az érintett
piacon fennálló tényleges versenyszint vizsgálatához kellene kötni. Meg kell állapítani, hogy az ilyen érvelés ellentmondásba
kerülne a fenti 68. pontban említett állandó ítélkezési gyakorlattal, amely azt követeli, hogy a verseny feltételeinek vizsgálata
egy adott piacon ne csak az érintett piacon már jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges versenyen alapuljon, hanem
a potenciális versenyen is.
Másodsorban az érintett piac sajátosságaira tekintettel a Bizottság joggal vélhette úgy, hogy új piaci szereplő belépése növelhette
volna a fennálló versenyt azon a piacon, amelyet a koncentráció magas szintje jellemez. Következésképpen a megtámadott határozat
(187) és (200) preambulumbekezdésében a „további versenyre van lehetőség” kifejezés használata – szemben a felperesek állításával –
nem téves.
Ennélfogva a jogalap első részét el kell utasítani.
A jogalap második részéről, amely az érintett piacon fennálló verseny szintjének téves elemzésén alapul
–       A felek érvei
A felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság nyilvánvalóan alábecsülte az elfogadási piacon ténylegesen fennálló verseny intenzitását.
Miközben a felperesek elismerik, hogy egyetértenek a szempontok nagy részével, amelyeket a Bizottság figyelembe vett, lényegében
azt róják fel a Bizottságnak, hogy helytelenül értékelte azokat, és olyan eredményre jutott, amely nem következetes. E szempontok
helyes elemzése alapján a Bizottságnak azt kellett volna megállapítania, hogy élénk verseny van az elfogadási piacon.
Elsősorban úgy vélik, hogy a Bizottság tévesen összpontosított az érintett piac szereplőinek számára és az e piac megszilárdulására
irányuló tendenciára, mivel e mutatók önmagukban nem meghatározók a piaci verseny szintjének meghatározásában. A felperesek
szerint a Bizottságnak az elemzésében inkább olyan versenymutatókra kellett volna támaszkodnia, mint a piacra lépés lehetősége,
a piaci részesedések alakulása, a kereskedők által az elfogadó bankjuk részére fizetett díjak alakulása, a nem árbeli verseny
és a kereskedők szolgáltatóváltásai.
Másodsorban a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy nem vont le minden következtetést az általuk szolgáltatott bizonyítékokból.
Először is úgy érvelnek, hogy a Bizottság például úgy vélte, hogy a tényleges szolgáltatók piacra lépése hozzájárul ahhoz,
hogy jobban megszilárduljon a piac, mivel egyszerűen a közvetítő partnereik helyébe lépnek e piacon, miközben elismeri, hogy
ezek az új piaci szereplők hozzájárulhatnak a kártyaelfogadási szolgáltatások minőségének javításához és költségeik csökkentéséhez.
A felperesek ezzel kapcsolatban hangsúlyozzák, hogy még a megtámadott határozatból is kitűnik, hogy egyes tényleges szolgáltatók
kártyakibocsátási tevékenységet nem végző bankokkal, illetve külföldi bankokkal társultak.
Másodszor a Bizottság, miközben elismerte, hogy egyes külföldi bankok beléptek az egyesült királysági elfogadási piacra, „elhanyagolhatónak”
minősítve tévesen hagyta figyelmen kívül e jelenséget, pedig a rendelkezésére álló bizonyítékokból kitűnik, hogy a határokon
átnyúló szolgáltatók részesedése az összforgalomból 50%‑kal növekedett 2002 és 2004 között. Továbbá lényegében azt kifogásolják,
hogy a Bizottság csak a határokon átnyúló szolgáltatókat érintő tényleges versenyt elemezte, így az ő tekintetükben nem vette
figyelembe a potenciális versenyt.
Harmadszor a felperesek megjegyzik, hogy a Bizottság elismerte, hogy az érintett piacra jellemző, hogy a szolgáltatóváltás
folyamata egyszerű és nem költséges, egyben előadják, hogy a Bizottságnak ebből arra a következtetésre kellett volna jutnia,
hogy e könnyű szolgáltatóváltási lehetőség élénk versenyt eredményez az említett piacon már jelen lévő társaságok között.
Harmadsorban a felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság – anélkül, hogy tájékozódott volna a verseny akkori szintjéről –
arra a tapasztalati tényre hivatkozott, hogy az érintett piacra utoljára 1996‑ban lépett be bank. Márpedig az együttes szakvéleményből
kitűnik, hogy a verseny akkor még nem volt olyan hatékony, ami e tapasztalati tény relevanciáját kérdőjelezi meg.
A Bizottság vitatja a felperesek által felhozott érvek megalapozottságát, és kéri azok elutasítását.
–       A Törvényszék álláspontja
Lényegében a felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság az érintett piacon alábecsülte mind a tényleges, mind pedig a potenciális
versenyt. Vitatják azt is, hogy megalapozottan vette‑e figyelembe a Bizottság az érintett piacra való 1996‑ban történt utolsó
belépés versenyre gyakorolt hatásait.
Az érintett piacon fennálló tényleges versenyt illetően elsősorban azt kell kiemelni, hogy a Bizottság jogszerűen alapíthatta
elemzését a piacon jelen lévő szereplők számára és a piac megszilárdulására irányuló tendenciára, mivel ezek az érintett piac
szerkezetéhez kapcsolódó szempontok – a fenti 126. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel – különösképpen
relevánsak.
Ami pedig különösen azokat a hatásokat illeti, amelyeket több tényleges szolgáltató érintett piaci jelenléte a versenyre gyakorolhat,
a Bizottság a megtámadott határozat (115) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az esetek nagy többségében a tényleges
szolgáltató az elfogadási piacon tevékenykedő bank helyébe lépett. A Bizottság a megtámadott határozat (169) preambulumbekezdésében
lényegében azt is hangsúlyozta, hogy a tényleges szolgáltatóként eljáró nagybankok és adatfeldolgozó társaságok jelenléte
hozzájárul a piac megszilárdulásához, amennyiben többnyire átveszik a tevékenységet azon kisebb szolgáltatóktól, amelyek ki
akarnak lépni e piacról.
Meg kell állapítani, hogy ez az elemzés nem tűnik nyilvánvalóan tévesnek, és a felperesek ezzel szemben felhozott kifogásai
nem meggyőzőek. Így az a körülmény, hogy a szóban forgó tényleges szolgáltatók hozzájárulhatnak a kártyaelfogadási szolgáltatások
minőségének javításához és költségeik csökkentéséhez, nincs ellentmondásban az érintett piac szerkezetén alapuló bizottsági
megközelítéssel.
A felperesek által a kibocsátási tevékenységet nem végző bankokkal vagy külföldi bankokkal társult tényleges szolgáltatókkal
kapcsolatban felhozott példákról meg kell állapítani, hogy e megállapodások általában nem eredményezték új szereplő belépését
az érintett piacra, hanem megerősítették azoknak a szolgáltatóknak a helyzetét, akik már jelen voltak az említett piacon.
Azzal kapcsolatban, hogy a Bizottság elismerte, hogy a szolgáltatóváltás folyamata egyszerű és kevésbé költséges, elegendő
emlékeztetni arra, hogy – amint már a fenti 129–131. pontban is hangsúlyoztuk – a Bizottság joggal állapíthatta meg, hogy
van verseny a piaci szereplők között az érintett piacon, miközben arra a következtetésre jutott, hogy a potenciális versenytárs
kizárása az EK 81. cikk (1) bekezdés értelmében versenykorlátozó hatásokkal járt.
Másodsorban az érintett piacon létrejövő potenciális versennyel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat
(169)–(174) preambulumbekezdésében a Bizottság az érintett piac magas szintű koncentrációjából és az ott megfigyelt konszolidációból
azt a következtetést vonta le, hogy a potenciális verseny csak nemzetközi nagybankoktól vagy nagy nemzetközi adatfeldolgozó
társaságoktól eredhet, amelyek képesek elérni azt a méretet, amely szükséges ahhoz, hogy versenytársai lehessenek a jelenlegi
szolgáltatóknak. A Bizottság különösen azt a tényt vette figyelembe, hogy a kártyaelfogadási tevékenység végzéséhez, és ahhoz,
hogy nyereségesek legyenek, a vállalkozásoknak képesnek kell lenniük arra, hogy jelentős nagyságrendű üzleti forgalmat bonyolítsanak,
és számottevő méretgazdaságossági előnyt érjenek el. A Bizottság e tekintetben kiemelte, hogy a kártyaelfogadási műveletek
körében alapvető fontosságú, hogy a forgalom – az elfogadott kártyaműveletek viszonylatában – emelkedjék, mivel a szolgáltatók
fő bevételét, azaz a kereskedőkre hárított díjakat az elvégzett műveletek értékének bizonyos százaléka alapján számítják.
A felperesek által a közigazgatási eljárás során átadott lista alapján a Bizottság megállapította, hogy a Morgan Stanley‑n
kívül kilenc egyesült királysági pénzügyi intézmény tekinthető potenciális versenytársnak. E bizottsági álláspontot a felperesek
kifejezetten nem vitatták.
A felperesek kifogásai ugyanis arra vonatkoznak, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a határokon átnyúló szolgáltatóktól
eredő potenciális versenyt. Ezzel kapcsolatban hangsúlyozni kell: annak ellenére, hogy nőtt a határokon átnyúló szolgáltatók
részesedése 2002 és 2004 között, amire a felperesek is hivatkoznak, a megtámadott határozat (65)–(68) preambulumbekezdéséből,
amelynek tartalmát nem vitatják, az következik, hogy a határokon átnyúló szolgáltatók által bevont kereskedők 2004‑ben az
összes bevont kereskedő 0,3%‑át tették ki. E számadatot tekintve a Bizottság jogosan vélte úgy, hogy a versenyfeltételek a
különböző nemzeti kártyaelfogadási piacok között Európában nem elég homogének ahhoz, hogy a határokon átnyúló kártyaelfogadás
versenynyomást gyakorolhasson az érintett piacon jelen lévő szereplőkre, ebből következően pedig a potenciális verseny értékelését
az Egyesült Királyság piacán jelen lévő piaci szereplők körében kell elvégezni.
Harmadsorban az arra vonatkozó kifogással kapcsolatban, hogy a Bizottság figyelembe vette a releváns piacra való 1996‑ban
történt utolsó banki belépést, elegendő hangsúlyozni, hogy nem alapul hibás érvelésen az a bizottsági megközelítés, amelynek
során a megtámadott határozat meghozatalakor elemzi az érintett piacra való utolsó belépés versenyre gyakorolt hatásait.
Továbbá a megtámadott határozat (181) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy e belépésre árcsökkenés mellett került sor, amelynek
felgyorsulásához hozzájárult e bank jelenléte is az említett piacon. Tehát tagadhatatlan a hasonlóság az akkori piaci helyzettel,
amelyet a kereskedőknek számlázott díjak csökkenése jellemzett. Következésképpen egy ilyen példa azt látszik bizonyítani,
hogy az a körülmény, hogy az itt ténylegesen jelen lévő vállalkozások közötti verseny miatt csökkentek az árak az érintett
piacon, nem csorbítja azokat a hatásokat, amelyeket az új piaci szereplő jelenléte gyakorolhatna a versenyre ezen a piacon.
A jelen eset körülményei között ez a példa különösen releváns.
A jogalap második részét el kell tehát utasítani.
A jogalap harmadik részéről, amely azon alapul, hogy a Morgan Stanley tagfelvételi kérelme elutasításának versenyre gyakorolt
hatásait elégtelenül és tévesen elemezték
–       A felek érvei
A felperesek előadják, hogy a Bizottság elmulasztotta azt a kötelezettségét, hogy összehasonlító módon vizsgálja egyrészről
a Morgan Stanley nélküli versenyhelyzetet az érintett piacon, másrészről pedig azt a helyzetet, ha a Morgan Stanley Visa‑tagságot
kapott volna 2006 szeptembere előtt.
Az első kifogás keretében a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy jogi hibát vétett, amikor nem alkalmazta a fenti
67. pontban hivatkozott European Night Services és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben szereplő kritériumokat
a Morgan Stanley piacralépési lehetőségeire, mivel megelégedett azzal az általa kijelentett szándékkal, hogy az egyesült királysági
elfogadási piacra kíván lépni.
A felperesek a Morgan Stanley egyesült királysági elfogadási piacra való belépési lehetőségeinek bizottsági elemzését azzal
az elemzéssel állítják szembe, amely a megtámadott határozatban a Discover rendszernek a bankkártyarendszerek európai piacára
való potenciális belépésére vonatkozik, és amellyel kapcsolatban a Bizottság olyan hiányzó körülményekre hivatkozott, mint
például a hivatalos piaci bevezetés bejelentése, amelyek igazolhatták volna a belépésre irányuló üzletpolitika folytatását.
Ebben a Törvényszék T‑114/02. sz., BaByliss kontra Bizottság ügyben 2003. április 3‑án hozott – a megtámadott határozatban
is említett – ítéletéből (EBHT 2003., II–1279. o.) eredő kritériumok szigorú alkalmazását vélik felfedezni. Azt kifogásolják,
hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta ugyanezeket a kritériumokat, amikor annak megállapítására tett kísérletet, hogy a
Morgan Stanley potenciális belépő‑e az egyesült királysági elfogadási piacon
.
Állításuk szerint a bizottsági elemzés elméleti jellege nem egyeztethető össze a vertikális korlátozásokról szóló iránymutatással
(HL 2000. C 291., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 390. o.).
A második kifogás keretében a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy elméletének kiindulópontjaként fogadta el, hogy
a Morgan Stanley, ha már egyszer Visa‑taggá vált, az elfogadási piacra lépett volna pusztán az állítólagos „kitartó szándéka”
alapján, amelyet a Bizottság önálló bizonyítékkal nem támasztott alá. Úgy vélik, hogy a Morgan Stanley nem azért kívánt csatlakozni
a Visához, hogy kártyaelfogadásra is kiterjedő sajátos üzletpolitikát folytasson, amint a Bizottság állítja, hanem csakis
a Visa kártya kibocsátási lehetőségében volt érdekelt. E tekintetben a felperesek vitatják a Morgan Stanley panaszának a bizottsági
értelmezését.
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Morgan Stanley kinyilvánított szándéka, hogy az elfogadási piacra lép, csak a panaszt követően,
egy belső dokumentumban, az európai kereskedők bevonására vonatkozó 2002. júniusi stratégiai tervben jelent meg, amely dokumentumnak
nincs bizonyító ereje. Azt is előadják, hogy a második dokumentum, amelyre a Bizottság hivatkozik, a Morgan Stanley végrehajtási
terve, a tényállást közlő második levél 57. mellékletének részét képezi, és azt a fenti 42. és 44. pontban említett okokból
elfogadhatatlannak kell nyilvánítani. Mindenestre nincs bizonyító ereje. A felperesek azt is felvetik, hogy a Bizottság tévedett,
amikor nem vette figyelembe, hogy a Morgan Stanley – azt követően, hogy csatlakozott a Visához – nem tett lépéseket aziránt,
hogy belépjen az elfogadási piacra, hanem csupán a Visa kártyák kibocsátására összpontosított, ami – a felperesek szerint –
a tulajdonképpeni célja is volt.
A harmadik kifogásuk keretében a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy nem vizsgálta meg alaposan a Morgan Stanley
belépésének az érintett piacon fennálló versenyre gyakorolt lehetséges hatásait. A Bizottság azzal kapcsolatos következtetései,
hogy a Morgan Stanley belépése pozitív következményekkel járt volna a versenyre nézve, pusztán igazolatlan állítások.
Különösen úgy érvelnek, hogy a Morgan Stanley – tekintettel a piac sajátosságaira – nem lett volna képes arra, hogy az ezen
a piacon eleve kínált szolgáltatások minőségéhez és árához értéktöbbletet adjon. Vitatják azokat a különböző szempontokat
is, amelyek alapján a Bizottság a Morgan Stanley‑t „hatékony, jelentős és tapasztalt szolgáltatónak” minősítette. Mindenesetre,
még ha erről is lenne szó, ez semmilyen tekintetben nem különbözteti meg őt az érintett piacon már jelen lévő szolgáltatóktól.
A Bizottság által felhozott szempontok közül egyik sem támasztja alá, hogy a Morgan Stanley‑nek bármilyen fölénye lenne a
már jelen lévő szolgáltatókkal szemben.
A Bizottság e kifogások elutasítását kéri.
–       A Törvényszék álláspontja
A felperesek első kifogása, amely szerint a Bizottság téves jogi mércét alkalmazott annak megítélése során, hogy a Morgan
Stanley az érintett piacra léphetett volna, lényegében a Morgan Stanley potenciális versenytársi minőségének bizottsági indokolása
ellen irányul.
Le kell szögezni, hogy a felperesek bírálata alapvetően azon a körülményen alapul, hogy a Bizottság megelégedett a Morgan
Stanley azon kinyilvánított szándékával, amely szerint az elfogadási piacra lép.
A felperesek hivatkoznak a „lehetséges szállító” fogalmára, amelyet a Bizottság a vertikális korlátozásokról szóló iránymutatásában
határozott meg. Arra emlékeztetnek, hogy a piacra lépés puszta elméleti lehetősége nem elegendő, és a piacra lépésnek egy
éven belül kell lehetségesnek lennie.
Elsősorban meg kell jegyezni, hogy a Morgan Stanley szándéka aziránt, hogy az érintett piacra lép, nem az egyetlen körülmény,
amelyre a Bizottság a Morgan Stanley potenciális versenytársi minőségének megállapításakor támaszkodott. Ugyanis a megtámadott
határozatból, különösen pedig annak (190)–(198) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság úgy jutott erre a következtetésre,
hogy lényegében két indokcsoportra támaszkodott, amelyek valóban a Morgan Stanley érintett piacra lépési szándékára, de az
ehhez szükséges képességére is vonatkoztak. Ami e második szempontot illeti, a Bizottság megállapította, hogy a Morgan Stanley
nagy tapasztalattal rendelkezik a kereskedők bevonásában. A Bizottság hivatkozott arra a tapasztalatra is, amelyet a Morgan
Stanley a MasterCard rendszer tagjaként a négyoldalú hálózatra jellemző szabályokból és eljárásokból szerzett. Ezen az alapon
jutott a (198) preambulumbekezdésben az alábbiakra:
„[A] kártyaelfogadási piacok koncentrációjára tekintettel […] a Morgan Stanley azon kevés nemzetközi nagybank közé tartozik,
amely komoly potenciális szolgáltatónak tekinthető európai viszonylatban. Kifejezte szándékát arra, hogy az Egyesült Királyság
és több EGT‑tagállam kártyaelfogadási piacára is belép, valamint érdeklődést mutatott a határokon átnyúló kártyaelfogadás
iránt, amely olyan terület, amely Visa‑tagság nélkül szintén le volt zárva előtte.”
Másodsorban azon jogi kritériumokkal kapcsolatban, amelyeket annak vizsgálata során kell alkalmazni, hogy a Morgan Stanley
potenciális versenytárs volt‑e az érintett piacon, a fenti 68. és 69. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik,
hogy a Bizottságnak azt kellett vizsgálnia, hogy a Morgan Stanley‑nek – amennyiben a Szabályt nem alkalmazzák vele szemben –
valós és egyértelmű lehetősége lett volna‑e arra, hogy az egyesült királysági elfogadási piacra lépjen, és ott letelepedett
vállalkozásokkal versenyezzen.
Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ilyen bizonyítás nem alapulhat egyszerű feltevésen, hanem azt tényekkel
vagy a releváns piac szerkezetének elemzésével kell alátámasztani (lásd ebben az értelemben a fenti 67. pontban hivatkozott
European Night Services és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 142–145. pontját). Így nem lehet egy vállalkozást
potenciális versenytársnak minősíteni, ha piacra lépése olyan gazdaságpolitikán alapul, amely nem megvalósítható (lásd ebben
az értelemben és analógia útján a Törvényszék T‑177/04. sz., EasyJet kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én [EBHT 2006.,
II‑1931. o.] 123‑125. pontját).
Ebből szükségképpen következik, hogy noha a vállalkozás piacra lépési szándéka esetleg releváns lehet annak vizsgálata során,
hogy potenciális versenytársnak tekinthető‑e az említett piacon, az említett piacra való belépési képessége az az alapvető
szempont, amelyen e minősítésnek alapulnia kell.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a potenciális verseny korlátozása, amely versenyt már a piacon kívüli vállalkozás
puszta létezése is előidézheti, nem függhet annak bizonyításától, hogy e vállalkozás rövid időn belül az említett piacra szándékozik
lépni. Ugyanis már a puszta létezésével is versenynyomást gyakorolhat az e piacon ténylegesen tevékenykedő vállalkozásokra,
amely nyomást az váltja ki, hogy fennáll annak kockázata, hogy a piac vonzerejének növekedése esetén új versenytárs lép piacra.
Azon kérdést illetően, hogy figyelembe kell‑e venni azokat a kritériumokat, amelyeket a Bizottság munkált ki a vertikális
korlátozásokról szóló iránymutatásában, hangsúlyozni kell, hogy a jelen ügy körülményei között nem tűnik relevánsnak a felperesek
hivatkozása a „lehetséges szállító” – említett iránymutatásban szereplő – fogalmára. Inkább a „potenciális versenytársnak”
– az [EK ]81. cikknek a horizontális együttműködési megállapodásokra való alkalmazhatóságáról szóló iránymutatásban (HL 2001. C 3.,
2. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 25. o.; a továbbiakban: együttműködési megállapodásokról szóló iránymutatás)
szereplő és egyébként lényegében egyenértékű – fogalmára célszerű hivatkozni.
Ugyanis az együttműködési megállapodásokról szóló iránymutatás 9. lábjegyzete szerint: „[egy] cég potenciális versenytársnak
tekintendő, amennyiben bizonyíték van arra, hogy megállapodás hiányában a cég képes vállalni a szükséges további beruházásokat
vagy más szükséges átállási költségeket annak érdekében, hogy a relatív árak kismértékű, folyamatos emelkedése esetén beléphessen
az érintett piacra, és ezt valószínűsíthetően meg is tenné”. Továbbá, „[e]nnek az értékelésnek valóságos okokon kell alapulnia,
a piacra történő belépés pusztán elméleti lehetősége nem elégséges”. Említésre került az is, hogy „[a] piacra történő belépésnek
elég gyorsan kell megtörténnie ahhoz, hogy a lehetséges belépés fenyegetése kényszerítő tényező legyen a piaci szereplők viselkedésében”,
és „[e]z általában azt jelenti, hogy a belépésnek rövid időn belül kell megtörténnie.” E tekintetben a Bizottság egyéves időtartamot
jelöl meg, miközben hangsúlyozza, hogy „[e]gyedi esetekben azonban hosszabb időtartam is figyelembe vehető,” és „[e]nnek az
időtartamnak a meghatározása során mérceként a piacon már működő társaságoknak a kapacitásuk átállításához szükséges időtartam
használható”.
Meg kell állapítani, hogy ez a meghatározás a fenti 166. és 167. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból eredő kritériumokat
ismétli meg, miközben meg is magyarázza azokat. Így mivel nincs ellentmondásban a releváns ítélkezési gyakorlattal, figyelembe
lehet venni annak vizsgálata során, hogy helyesen minősítette‑e a Bizottság a Morgan Stanley‑t potenciális versenytársnak.
Harmadsorban e kritériumoknak a jelen esetre való alkalmazásával kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a felperesek – amint
a tárgyaláson kifejezetten el is ismerték – nem vitatják a Bizottság azon álláspontját, hogy a Morgan Stanley képes az érintett
piacra lépni.
Így a felperesek kifogásai – mivel lényegében azon alapulnak, hogy a Morgan Stanley‑nek állítólag nem állt szándékában, hogy
az érintett piacra lépjen – főként azon álláspont ellen irányulnak, amely a fenti 166–169. pontban említett okokból nem lehet
alapvető szempont annak megítélésénél, hogy megalapozott‑e a Morgan Stanley potenciális versenytársi minősítése.
Mindenesetre nem lehet a Bizottság terhére róni, hogy figyelembe vette, hogy a vitatott magatartás hiányában a Morgan Stanley
az érintett piacra léphetett volna.
Így elsőként, a jelen eset körülményei között nem tűnik megalapozottnak a felperesek kifogása, amely azon a körülményen alapul,
hogy a Morgan Stanley nem tett semmilyen konkrét intézkedést aziránt, hogy a piacra lépjen.
Egyrészről, miután a Visa‑tagság az elfogadási piacra való belépés szükséges előfeltételét képezte, nem lehet következtetéseket
levonni abból, hogy a Morgan Stanley Visához való 2006. szeptember 22‑i csatlakozása előtt nem tett olyan intézkedéseket,
mint amilyen például a belépésre irányuló üzletpolitika folytatása. Ennyiben, és anélkül, hogy vizsgálni kellene, hogy a Bizottság
figyelmen kívül hagyta‑e a fenti 155. pontban hivatkozott BaByliss kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben alkalmazott, a
felperesek által hivatkozott kritériumokat, elegendő megjegyezni, hogy a jelen ügy körülményei eltérnek azoktól a körülményektől,
amelyek ezen ítélet alapjául szolgáltak.
Másrészről azon körülménnyel kapcsolatban, hogy a Morgan Stanley nem tett a csatlakozását követően sem lépéseket annak érdekében,
hogy belépjen az elfogadási piacra, emlékeztetni kell arra, hogy a tagságot számára több mint hat évvel azt követően adták
meg, hogy ez iránt kérelmet nyújtott be. Ezért nem lehet ebből semmilyen tanulságot levonni azzal kapcsolatban, hogy mi lehetett
a szándéka, vagy milyen magatartást tanúsított volna a Morgan Stanley, ha a Visa‑tagságot hamarabb megkapja.
Másodikként, igaz ugyan, hogy a Morgan Stanley nem hivatkozott kifejezetten az elfogadási piacra a Bizottságnak címzett 2000.
április 12‑i panaszában, mégis legalább két tőle származó dokumentum utal az érintett piacra.
Egyrészről a Morgan Stanley kifejezetten hangsúlyozta a High Court of Justice elé terjesztett 2000. szeptember 27‑i kérelmében,
hogy a Szabály alkalmazása végeredményben megakadályozta, hogy az egyesült királysági elfogadási piacra lépjen.
Másrészről a Morgan Stanley‑től származik az európai kereskedők bevonására vonatkozó, 2002 júniusában elfogadott stratégiai
terv. Kétségtelen, hogy ennek egy több helyen törölt, nem bizalmas változatát vették át a felperesek. Azonban ebből a felperesekkel
közölt dokumentumból is kitűnnek az egyesült királysági és más EGT‑tagállamokbeli elfogadási piacra vonatkozó elemzés különböző
szempontjai. Hasonlóképpen, ez alapján látni lehet, hogy mi lehetett volna a Morgan Stanley belépési stratégiája.
Az e két iratnak tulajdonítandó bizonyító erővel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jogban érvényesülő elv
a bizonyítékok szabad értékelésének elve, továbbá az előterjesztett bizonyítékok értékelése során egyetlen releváns szempont
azok hitelessége (a Törvényszék T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének
[EBHT 2004., II‑2223. o.] 84. pontja). A bizonyíték bizonyító erejének megítélésekor elsősorban a benne foglalt információ
valószínűségét kell vizsgálni. Különösen tehát az irat eredetét, készítésének körülményeit, címzettjét kell figyelembe venni,
valamint meg kell vizsgálni, hogy a tartalma alapján értelmesnek és megbízhatónak tűnik‑e (a Törvényszék fenti 56. pontban
hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 1838. pontja, valamint a T‑44/02. OP., T‑54/02. OP.,
T‑56/02. OP., T‑60/02. OP. és T‑61/02. OP. sz., Dresdner Bank és társai egyesített ügyekben 2006. szeptember 27‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., II‑3567. o.] 121. pontja).
Kétségtelen, hogy e két dokumentum a Morgan Stanley‑től származik, és a közigazgatási eljárásban elfogadták őket, ami befolyásolja
bizonyító erejüket is.
Ugyanakkor, amint a fenti 177. pontban is hangsúlyoztuk, és figyelemmel a jelen eset körülményeire, mivel a Visa‑tagság az
elfogadási piacra való belépés szükséges előfeltételét képezte, a Bizottság nem támaszkodhatott a belépési stratégia folytatásánál
nagyobb bizonyító erejű eszközökre.
Ezenkívül e bizonyítékok hitelességét erősíti az a Bizottság által felhozott körülmény, hogy a Morgan Stanley más piacokon
már tapasztalatot szerzett a kereskedők bevonásában.
Ezért a Morgan Stanley esetleges belépése az érintett piacra nem pusztán elméleti jellegű, hanem valós feltételezés. Így a
Bizottság jogosan következtethetett a Morgan Stanley nyilatkozataiból az érintett piacra való belépés szándékára.
Miután a fentiekből egyrészről az következik, hogy a felperesek nem vitatják a Morgan Stanley érintett piacra való belépésének
képességére vonatkozó bizottsági álláspontot, másrészről pedig a Morgan Stanley érintett piacra való belépésének feltételezése
nem pusztán elméleti jellegű, meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a Morgan Stanley‑t
potenciális versenytársnak minősítette. Az első kifogást tehát el kell utasítani.
E megállapítást nem vonja kétségbe az a körülmény sem, hogy a Bizottság – az együttműködési megállapodásokról szóló iránymutatásban
szereplő, egyéves időtartamra hivatkozó meghatározással nyilvánvaló ellentmondásban – nem becsülte meg azt az időtartamot,
amely alatt a Morgan Stanley‑nek az érintett piacra kellett volna lépnie.
A fenti 171. pontban kifejtett meghatározás olvasatából ugyanis az következik, hogy az alapvető szempont az, hogy a piacra
történő esetleges belépésnek elég gyorsnak kell lennie ahhoz, hogy nyomást gyakoroljon a piaci szereplőkre, miközben az egyéves
időtartamot csak szemléltető jelleggel említik.
Márpedig a Bizottság a megtámadott határozat (186) preambulumbekezdésében megállapította, hogy vannak „az új belépő piacra
lépése szempontjából kedvező tényezők”, amelyek között szerepel az is, hogy a kereskedők számára egyszerű és kevésbé költséges
a szolgáltatóváltás folyamata. Meg kell állapítani, hogy ez a körülmény – amelyet egyébként a felperesek sem vitattak, sőt
fel is használták az érvelésük alátámasztására – más olyan elemekkel együtt, amelyeket a Bizottság a megtámadott határozat
(193)–(198) preambulumbekezdésében annak bizonyítására felhozott, hogy a Morgan Stanley képes arra, hogy az érintett piacra
lépjen, és amelyek között szerepel a kereskedők bevonásában szerzett nagy tapasztalata is, bizonyíthatja, hogy a szóban forgó
piacra lépés elég gyors lehetett volna azon meghatározás értelmében, amelyet a Bizottság az együttműködési megállapodásokról
szóló iránymutatásban a potenciális versenytársnak tulajdonít. Következésképpen a Bizottság elemzése nem csupán a fenti 166.
és 167. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlattal van összhangban, hanem azon saját kritériumaival is, amelyeket az együttműködési
megállapodásokról szóló iránymutatásban fejtett ki.
A felperesek második kifogását, amely szerint a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a Morgan Stanley belépett volna az
érintett piacra, a fenti 175–186. pontban kifejtett okok miatt el kell utasítani, anélkül hogy ki kellene térni arra a kérdésre,
hogy elfogadható bizonyíték volt‑e a Morgan Stanley végrehajtási terve, amely a tényállást közlő második levél 57. mellékletében
szerepel.
Nem vezethet eredményre a felperesek harmadik kifogása sem, amely azon alapul, hogy a Bizottság nem alaposan vizsgálta a Morgan
Stanley érintett piacra lépésének lehetséges hatásait.
Elsősorban hangsúlyozni kell, hogy ebben az összefüggésben a felperesek megismétlik azon álláspontjukat, amely a vitatott
magatartás potenciális versenyre gyakorolt hatásainak elemzését a tényleges piaci versenyszint vizsgálatától tenné függővé.
Azonban, amint már a fenti 130. pontban is hangsúlyoztuk, ez az érvelés nem fogadható el.
Másodsorban mindenképpen meg kell állapítani, hogy a jelen kifogás keretében kifejtett felperesi érvelés azon a tárgyi tévedésen
alapul, amely szerint az érintett piacon fennálló verseny magas szintű. Amint a jelen jogalap első részére adott válaszban
is hangsúlyoztuk, az a tény, hogy az érintett piacon ténylegesen jelen lévő piaci szereplők között van bizonyos szintű verseny,
nem cáfolja a Bizottság azon megállapításait, hogy az érintett piacon nagyfokú a koncentráció.
Márpedig, tekintettel arra, hogy a piacon nagyon kevés a versenytárs, a Bizottság jogszerűen juthatott arra a következtetésre,
hogy új szereplő belépése pusztán ezen okból kedvezően hathat a versenyhelyzetre, anélkül hogy bizonyítania kellett volna,
hogy az új szereplőnek bármilyen fölénye lenne a már meglévő piaci szereplőkkel szemben.
Következésképpen értelmetlen az arra vonatkozó vita, hogy milyen képességei vannak a Morgan Stanley‑nek az érintett piac szereplőihez
képest, mivel a felperesek nem vitatják, hogy képes belépni az említett piacra. Ezért nem kell elemezni a felperesek azon
érveit, amelyek megkérdőjelezik a Morgan Stanley tapasztalatát és képességeit.
El kell tehát utasítani e harmadik kifogást, ebből következően pedig teljes egészében el kell utasítani a jogalapot is.
A fenti megállapítások alapján a megsemmisítés iránti kérelmet el kell utasítani.
B –
A bírság törlése vagy csökkentése iránti kérelemről
A felperesek elsődlegesen úgy vélik, hogy a jelen esetben a bírságkiszabás jogi és mérlegelési hibában szenved, és kérik a
velük szemben kiszabott bírság törlését. Másodlagosan kérik, hogy a Törvényszék csökkentse a kiszabott bírság összegét.
1.
A negyedik jogalapról, amely szerint a bírságkiszabás tekintetében jogi és mérlegelési hibák merülnek fel
E jogalap három részből tevődik össze, és elsőként az egyenlő bánásmód és a jogbiztonság elvének megsértésén, valamint az
indokolás hiányán, másodikként azon kötelezettség megsértésén alapul, amely szerint a megtámadott határozatot ésszerű határidőn
belül kellett volna elfogadni, harmadikként pedig azon alapul, hogy nem vették figyelembe, hogy bizonytalanság merül fel a
vitatott magatartás jogellenességével kapcsolatban.
a)     A jogalap első részéről, amely az egyenlő bánásmód és a jogbiztonság elvének megsértésén, valamint az indokolás hiányán alapul
A felek érvei
A felperesek azt vitatják, hogy a Bizottság bírságot szabott ki, pedig a Szabályt a 17. rendelet alapján közölték vele. Mindenekelőtt
hangsúlyozzák, hogy a Bizottság által a bírságszámítás kiindulópontjaként választott időpont nem az [EK] 81. és az [EK] 82. cikkben
meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.;
magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) hatálybalépése, hanem a kifogásközlés kézhezvétele. Így a Bizottság
maga is elismerte, hogy a felpereseknek eddig az időpontig jogos elvárásai voltak a bírság alóli mentességgel szemben. Majd
hozzáteszik, hogy az első olyan esetről van szó, amelyben a Bizottság az 1/2003 rendelet alapján bírságot szabott ki bejelentett
megállapodás vonatkozásában.
Továbbá az ügyért felelős tisztviselők több alkalommal is arra engedtek következtetni, hogy a jelen ügy nem olyan eset, amelyben
bírságot fognak kiszabni.
A felperesek a velük szembeni bírságkiszabást – azt megkérdőjelezve – összevetik a Bizottság által két olyan ügyben elfoglalt
állásponttal, amelyekről úgy vélik, hogy összehasonlíthatók, mégpedig a MasterCard (COMP/34.579 ügy, a továbbiakban: MasterCard‑ügy)
és a Groupement des cartes bancaires (COMP/38.606 ügy, a továbbiakban: GCB‑ügy). A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság
ezen ügyekben – arra hivatkozva, hogy a szóban forgó intézkedéseket a 17. rendelet alapján közölték vele – nem szabott ki
bírságot. Egész pontosan a GCB‑üggyel kapcsolatban a felperesek lényegében azt állítják, hogy az a jelen esetnél súlyosabb
volt, hiszen egyrészről nemcsak versenykorlátozó hatásról, hanem célzott versenykorlátozásról is szó volt, másrészről pedig
a szóban forgó intézkedés egészen a bizottsági határozat elfogadásáig kifejtette a hatásait.
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság által az ellenkérelemben kiemelt különbségek nem felelnek meg a valóságnak.
A felperesek elsősorban lényegtelennek tartják azt a különbséget, hogy a MasterCard‑ügyben a kifogásközlés nem említette a
bírság lehetőségét. Az a lényeges kérdés, hogy milyen okból fogadott el a Bizottság a MasterCard‑ügyben már a kifogásközléstől
kezdve eltérő álláspontot, amely szerint önmagában amiatt, hogy sor került a bejelentésre, nem kell bírságot kiszabnia.
Másodsorban a felperesek cáfolják, hogy a vitatott magatartást nem közölték. Mindenekelőtt megjegyzik, hogy már a megtámadott
határozatból és különösen a 312. lábjegyzetből is kitűnik, hogy közölték, hogy a Morgan Stanley‑re alkalmazzák a Szabályt,
és ez az a körülmény, amely igazolja a bírság alóli mentességet, amely a kifogásközlésig terjed. Ezen túlmenően a felperesek
ezt az álláspontot képviselték végig a közigazgatási eljárás alatt, anélkül hogy a Bizottság ezzel kapcsolatban ellentmondott
volna. Mindenesetre a felperesek végül arra emlékeztetnek, hogy 1990‑ben nemcsak a Szabályt közölték, hanem azt is, hogy a
Morgan Stanley‑t versenytársnak minősítették. Azóta pedig a Visa belső szabályzatának Bizottsággal közölt különböző változatai
mindig utaltak rá, hogy a Morgan Stanley‑t a Visa versenytársának tekintik. Továbbá 2000 júliusában vagy augusztusában egy
tájékoztatáskérésre adott válaszban közölték a Bizottsággal azokat az okokat, amelyek miatt a Morgan Stanley nem felelt meg
a csatlakozási feltételeknek.
Harmadsorban a GCB üggyel való összehasonlítás tekintetében a felperesek előadják, hogy a szóban forgó intézkedés hatásai
még az intézkedés megszüntetése ellenére is tovább tartottak, ami nem indokolhatja a hátrányukra alkalmazott eltérő bánásmódot.
Továbbá arra figyelmeztetnek, hogy a MasterCard‑ügyben a vitatott intézkedést nem szüntették meg, mégsem szabtak ki bírságot.
A felperesek a fentiekből egyrészt az egyenlő bánásmód elvének, másrészt pedig a jogbiztonság elvének megsértésére következtetnek.
Miután a Bizottság a megtámadott határozatban ezzel kapcsolatban egyáltalán nem adott magyarázatot, a felperesek úgy érvelnek,
hogy az indokolási kötelezettség is sérült.
A Bizottság cáfolja a felperesek állításait.
A Törvényszék álláspontja
A jogbiztonság elvének megsértésére alapított kifogással kapcsolatban elsősorban azt kell hangsúlyozni, hogy még akkor sem
lehet eredményes a felperesek érvelése, ha elfogadnánk, hogy nem önmagában a Szabályt, hanem a vitatott magatartást kell a
bejelentés tárgyának tekinteni.
Először is az a lehetőség, hogy a Bizottság bírságot szabhat ki olyan megállapodás tekintetében, amely a 17. rendelet szerinti
bejelentés tárgyát képezte, az 1/2003 rendelet 34. cikkének (1) bekezdéséből következik, amely előírja, hogy a bejelentések
a rendelet alkalmazásának napjától kezdődően hatályukat vesztik. Ebből szükségképpen az következik, hogy a 17. rendelet 15. cikkének
(5) bekezdése alapján bejelentett megállapodások tekintetében a bírság alóli mentesség megszűnik az 1/2003 rendelet hatálybalépésével.
Ezért a Bizottság mindenképpen jogosult arra, hogy bírságot szabjon ki a felperesekkel szemben a vitatott magatartás – 1/2003
rendelet hatálybalépését követő – tanúsítása miatt. Márpedig a Bizottság teljesítette e kötelezettséget azzal, hogy a bírság
meghatározásának kiindulópontjaként a kifogásközlés napját, 2004. augusztus 2‑át, azaz az 1/2003 rendelet 2004 május 1‑jei
hatálybalépését követő dátumot vette figyelembe.
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságösszeg megállapítása során,
tekintettel arra, hogy a bírság a versenypolitika eszköze (a Törvényszék T‑150/89. sz., Martinelli kontra Bizottság ügyben
1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1165. o.] 59. pontja). E mérlegelési mozgástér szükségképpen kiterjed
a bírság kiszabásának vagy mellőzésének célszerűségére (a Törvényszék T‑213/95. és T‑18/96. sz., SCK és FNK kontra Bizottság
egyesített ügyekben 1997. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1739. o.] 239. pontja).
Harmadszor egész pontosan az a körülmény, hogy a Bizottság a múltban nem szabott ki bírságot versenykorlátozó hatású magatartások
esetén, nem akadálya annak, hogy ha a versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges, bírságot szabhasson
ki. Épp ellenkezőleg, a versenyszabályok hatékony alkalmazása azt kívánja, hogy a Bizottság bármikor e politika követelményeihez
tudja igazítani a bírságok szintjét (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P.
és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének
[EBHT 2005., I‑5425. o.] 169. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Végül negyedszer hangsúlyozni kell, hogy a felperesek a kifogásközlési szakasztól kezdve értesültek arról, hogy a Bizottság
fontolóra vette a bírságkiszabást.
Következésképpen a Bizottság nem sértette meg a jogbiztonság elvét azáltal, hogy a jelen ügyben bírságot szabott ki a felperesekkel
szemben.
Másodsorban az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértésére alapított kifogással kapcsolatban a felperesek lényegében
azt állítják, hogy a Bizottságnak velük szemben ugyanazt a megközelítést kellett volna alkalmaznia, mint amelyet a MasterCard
és a GCB ügyekben választott.
Kétségtelen, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve
megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, hacsak
objektív módon nem igazolható az ilyen bánásmód (lásd a Bíróság C‑110/03. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2005. április
15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑2801. o.] 71. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ugyanakkor a Bizottság – mérlegelési jogköre gyakorlása során – az egyes ügyek konkrét körülményei alapján dönt arról, hogy
a megállapított jogsértés szankcionálása és a versenyjog hatékonyságának megőrzése végett helyénvaló‑e bírságot kiszabni (a
fenti 212. pontban hivatkozott SCK és FNK kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 239. pontja).
Feltételezve mindenesetre, hogy a Bizottság hibázott, amikor nem szabott ki bírságot a MasterCard és GCB ügyekben, a felperesek
érvelése olyan, mintha a saját érdekükben hivatkoznának mások javára elkövetett jogsértésre, ami a jogszerűség elvébe ütközik
(lásd a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑4441. o.] 77. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Következésképpen az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó kifogást el kell utasítani.
Harmadsorban az indokolási kötelezettség megsértésére alapított kifogással kapcsolatban az állandó ítélkezési gyakorlatból
következik, hogy a versenyjogi bírságok meghatározását illetően a Bizottság akkor teljesíti az indokolási kötelezettségét,
ha a határozatában megjelöli azokat a mérlegelendő tényezőket, amelyek lehetővé teszik az elkövetett jogsértés súlyának és
időtartamának értékelését, anélkül hogy köteles lenne azokat részletesebben kifejteni, illetve a bírság számítási módjával
kapcsolatos számszerű adatokat feltüntetni (lásd a Törvényszék T‑68/04. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2008. október
8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2511. o.] 31. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Meg kell állapítani,
hogy a felperesek terhére rótt magatartás súlyára és időtartamára vonatkozó tényezők – bár elsősorban a bírságösszeg meghatározására
vonatkoznak – szintén lehetővé teszik annak megértését, hogy mely okok miatt tartotta célszerűnek a Bizottság a bírság kiszabását.
Ennélfogva – mivel a megtámadott határozat a (350)–(370) preambulumbekezdésében tartalmazza a megkövetelt mérlegelendő tényezőket –
a jelen kifogást el kell utasítani.
Végül negyedsorban, a felperesek azon hivatkozásaival kapcsolatban, amelyek szerint a Bizottság tisztviselői állítólag bizonyos
kijelentéseket tettek, a felperesek beadványaiból nem úgy tűnik, hogy azt állítanák, hogy e kijelentések bármiféle jogos bizalmat
keltettek aziránt, hogy nem kerül sor a birság kiszabására. Mindenesetre még ha feltételezzük is, hogy ez lenne érvelésük
értelme, meg kell állapítani, hogy nem teljesülnek azok a feltételek, amelyek esetében hivatkozhatnának a bizalomvédelem elvére.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ez az elv kiterjed minden jogalanyra, akiben a közösségi adminisztráció megalapozott
elvárásokat keltett, értve ezalatt, hogy senki nem hivatkozhat ezen elv megsértésére a hatáskörrel rendelkező és megbízható
forrásból származó pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó – részére a közigazgatás által adott – ígéretek hiányában
(lásd a Törvényszék T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.] 152. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Márpedig meg kell állapítani, hogy nem lehet pontosnak, feltétlennek és egybehangzónak minősíteni azokat a kijelentéseket,
amelyekre a felperesek utalnak, amit – úgy tűnik – a felperesek maguk is elismernek, hiszen a beadványaikban olyan kijelentésekre
hivatkoztak, amelyek „arra engedtek következtetni”, hogy a Bizottság ezt az esetet nem tekinti olyan ügynek, amelyben bírságot
fog kiszabni.
Az előzőekre tekintettel el kell tehát utasítani a jogalap első részét.
b)     A jogalap második részéről, amely azon kötelezettség megsértésén alapul, amely szerint a megtámadott határozatot ésszerű határidőben
kellett volna elfogadni
A felek érvei
A felperesek szerint a közigazgatási eljárás több mint hétéves időtartama kimenthetetlen, és jelentős kárt okozott nekik,
ami indokolja a bírság törlését. Ilyen késedelem nélkül a Bizottság a 17. rendelet alapján is elfogadhatta volna a megtámadott
határozatot, aminek következtében egyáltalán nem került volna sor bírságkiszabásra. Arra emlékeztetnek, hogy a 17. rendelet
15. cikke (6) bekezdésének alkalmazásában egyedül abban az esetben lehet bejelentett megállapodás tekintetében bírságot kiszabni,
ha hivatalos határozatot hoztak a mentesség visszavonásáról. Márpedig a Bizottság nem hozott ilyen határozatot a Morgan Stanley
ilyen irányú kifejezett kérelme ellenére sem.
Ezenkívül hangsúlyozzák, hogy a versenypolitika terén a közigazgatási eljárásokban az ésszerű határidő betartása olyan jogi
alapelv, amelynek megsértése csak akkor indokolhatja valamely határozat megsemmisítését, ha az érintett vállalkozás védelemhez
való jogának megsértésével járt.
Megítélésük szerint annak vizsgálata során, hogy az eljárás rendkívül hosszú volt‑e, a teljes időtartamot figyelembe kell
venni. E tekintetben a felperesek felidézik az ügy időbeli lefolyását, és előadják, hogy ebből kitűnik, hogy a Bizottság késedelme
halmozódott. Többek között úgy érvelnek, hogy a panasz benyújtását követő három éven keresztül a Bizottság csak két tájékoztatáskérést
küldött a részükre, a kereskedők részére viszont egyet sem.
A jelen közigazgatási eljárás már annál is inkább vitatható, mivel a Morgan Stanley maga kérte a Bizottság sürgős fellépését,
továbbá egy egyesült királysági bíróság előtt folyamatban lévő párhuzamos eljárás is felfüggesztésre került, ami indokolta
volna, hogy a jelen ügyet soron kívül kezeljék.
A Bizottság tagadja, hogy túlzott és indokolatlan késedelem merült volna fel a részéről tekintettel a jelen ügy összetettségére.
Mindenesetre egyedül annak van jelentősége, hogy az 1/2003 rendelet 25. cikkének (1) bekezdésében foglalt elévülési időt betartotta.
A Törvényszék álláspontja
A versenypolitika terén a közigazgatási eljárásokban az ésszerű eljárási határidő betartása uniós jogi alapelv, amelynek a
betartását a bíróságok biztosítják (a Bíróság C‑105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op
Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑8725. o.] 35. pontja).
Ezt az elvet megerősíti az Európai Unió 2000. december 7‑én Nizzában kihirdetett Alapjogi Chartája (HL C 364., 1. o.) 41. cikkének
(1) bekezdése is.
Emlékeztetni kell arra, hogy ezen elv megsértése azzal a feltétellel eredményezi a versenyügyben folytatott közigazgatási
eljárásban hozott határozat megsemmisítését, ha az a szóban forgó vállalkozások azon képességét érinti, hogy álláspontjukat
megvédjék, ebből következően pedig az érintett vállalkozások védelemhez való jogának megsértését is megvalósítja (lásd ebben
az értelemben a fenti 231. pontban hivatkozott Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 42. és 43. pontját).
Ugyanakkor a jelen esetben a felperesek nem állítják, hogy a közigazgatási eljárás időtartama sértette a védelemhez való jogukat.
E feltételek mellett emlékeztetni kell a 17. rendelet végrehajtása során kiszabott bírságokra alkalmazandó, az eljárások időtartamának
korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett
szankciók végrehajtásáról szóló, 1974. november 26‑i 2988/74/EGK tanácsi rendeletre (HL L 319., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
7. fejezet, 1. kötet, 61. o.) vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatra. E szerint mivel van olyan teljes körű szabályozás,
amely részletesen meghatározza azokat a határidőket, amely alatt a Bizottság, a jogbiztonság alapvető követelményének sérelme
nélkül, bírságot szabhat ki a versenyszabályokat alkalmazó eljárásokban érintett vállalkozásokra, minden ahhoz kötődő megállapítást
el kell utasítani, hogy a Bizottság köteles a bírságkiszabási hatáskörét ésszerű időn belül gyakorolni (lásd a Törvényszék
T‑276/04. sz., Compagnie maritime belge kontra Bizottság ügyben 2008. július 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1277. o.]
41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az 1/2003 rendelet 25. cikke rögzíti az elévülési időket, és átveszi a 2988/74 rendelet vonatkozó rendelkezéseit, amelyeken
a fenti 234. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapul.
Így az 1/2003 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja előírja, hogy a Bizottság bírságkiszabási jogkörére ötéves elévülési
idő vonatkozik. E rendelet 25. cikkének (1) bekezdése szerint az elévülés a jogsértés elkövetésének napján kezdődik, illetve
a folyamatos vagy ismétlődő jogsértések esetén a jogsértés megszűnésének napján kezdődik. Az elévülés ugyanakkor a 25. cikk
(3), (4) és (6) bekezdése szerint megszakadhat vagy nyugodhat. Az 1/2003 rendelet 25. cikkének (5) bekezdése szerint az elévülés
minden megszakadás után újrakezdődik, azonban legkésőbb azon a napon jár le, amelyen az elévülési idő kétszeresének megfelelő
időszak eltelt anélkül, hogy a Bizottság bírságot vagy kényszerítő bírságot szabott volna ki.
Ezért a 2988/74 rendeletre vonatkozó ítélkezési gyakorlat szintén alkalmazható az 1/2003 rendelet végrehajtása során kiszabott
bírságokra.
A jelen esetben érintett jogsértés folyamatos, és akkor szűnt meg, amikor a Morgan Stanley 2006. szeptember 22‑én Visa‑taggá
vált. A jogsértés befejezése és a megtámadott, bírságot kiszabó határozat között eltelt idő sokkal rövidebb, mint az 1/2003
rendelet 25. cikkében előírt elévülési idő.
El kell tehát utasítani a jogalap második részét is.
c)     A jogalap harmadik részéről, amely azon alapul, hogy nem vették figyelembe, hogy bizonytalanság merül fel a vitatott magatartás
jogellenességével kapcsolatban
A felek érvei
A felperesek azt hozzák fel, hogy a Bizottság nem tartotta be a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés
65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatását (HL 1998. C 9., 3. o.;
magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1, kötet, 171. o.; a továbbiakban: 1998. évi iránymutatás), amely a jelen esetre alkalmazandó.
A felperesek arra emlékeztetnek, hogy „a vállalkozás ésszerű kétsége abban a tekintetben, hogy a versenykorlátozó magatartás
valóban jogsértést valósít‑e meg”, olyan enyhítő körülmény, amely indokolja a bírság alapösszegének csökkentését. Lényegében
– a COMP/38.096 ügyben (a továbbiakban: Clearstream‑ügy) követett megközelítésre hivatkozva – úgy érvelnek, hogy olyan körülmények
között, ahol tényleges jogbizonytalanság merül fel azzal kapcsolatban, hogy a vitatott magatartás jogsértést valósít‑e meg,
a Bizottság nem szabhat ki bírságot. Az ügy összetettsége miatt, amelyet még a Bizottság is elismert, ugyanígy kellett volna
eljárnia a jelen esetben is.
Elsősorban ugyanis a jelen ügy tárgyát képező kérdéssel kapcsolatban sem bizottsági határozathozatali gyakorlat, sem közösségi
ítélkezési gyakorlat nem létezett, mivel az egyetlen precedenst egy egyesült államokbeli bírósági ítélet jelentette. Következésképpen
annak vizsgálata során, hogy jogukban állt‑e elutasítani, és adott esetben milyen feltételek mellett, a Morgan Stanley tagfelvételi
kérelmét, a felpereseknek analógia útján a már létező közösségi ítélkezési gyakorlatot kellett értelmezniük. E nehézségről
tanúskodik az az élénk vita, amelyet a felperesek a Bizottsággal folytattak az EK 81. cikk (1) és (3) bekezdésének alkalmazhatóságával
kapcsolatban.
Másodsorban a felperesek lényegében azt hangsúlyozzák, hogy az a körülmény, hogy a jelen ügy versenykorlátozó hatású magatartásra
vonatkozik, bonyolítja a helyzetet, és ebből következően további jogi bizonytalansággal jár. Még a Bizottság is nehézségekbe
ütközött tekintettel az ügy újdonságára és összetettségére. Ezzel kapcsolatban a megsemmisítés iránti kérelmükben kifejtett
érvelésükre emlékeztetnek, amely szerint a Bizottság álláspontját az érintett piacon fennálló versenyre alapozta. Utalnak
arra is, hogy csak a tényállást közlő második levél szakaszában hárította el a Bizottság annak lehetőségét, hogy a Morgan
Stanley névleges megállapodás útján is beléphetett volna az érintett piacra.
Anélkül, hogy cáfolnák a versenykorlátozó hatású magatartásért való bírságkiszabásra vonatkozó elvi hatáskört, a felperesek
arra emlékeztetnek, hogy a Bizottság még soha nem szabott ki bírságot olyan ügyben, amelyben versenyellenes cél nem került
megállapításra.
Harmadsorban a Bizottság tisztviselői jelezték a felpereseknek, hogy nem is annyira a Szabály Morgan Stanley‑re való alkalmazása,
hanem inkább maga a Szabály bír jelentőséggel, mivel nem elég átlátható, illetve objektív. Így a szóban forgó kifogás jellegével
kapcsolatban tényleges bizonytalanság merült fel.
A Bizottság cáfolja, hogy a felperesek valós és alapos okkal azt hihették, hogy a Morgan Stanley tagfelvételi kérelmének elutasítása
nem jelenti a közösségi jog sérelmét.
A Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság nem térhet el a saját maga számára felállított szabályoktól (lásd a Törvényszék
T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 53. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Amikor a Bizottság olyan iránymutatásokat fogad el, amelyek célja a Szerződés
betartása mellett azon szempontok pontosítása, amelyeket mérlegelési jogköre gyakorlása során alkalmazni kíván, ezzel e jogkör
önkorlátozását eredményezi, amennyiben a saját maga által felállított szabályoknak köteles megfelelni (a Törvényszék T‑380/94. sz.,
AIUFFASS és AKT kontra Bizottság ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2169. o.] 57. pontja, T‑214/95. sz.,
Vlaams Gewest kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑717. o.] 89. pontja, valamint T‑224/00. sz.,
Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑2597. o.] 267. pontja).
A megtámadott határozat (350)‑(370) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság az 1998. évi iránymutatásban szereplő
módszert használta a felperesekkel szemben kiszabott bírságösszeg kiszámításához.
Az 1998. évi iránymutatás 3. pontja a bírság alapösszegének módosítását írja elő bizonyos enyhítő körülményektől függően,
amelyek között szerepel a vállalkozás ésszerű kétsége abban a tekintetben, hogy a szóban forgó magatartás jogsértést valósít‑e
meg.
A jelen esetben a felperesek úgy vélik, hogy a vitatott magatartás jogsértő jellegével kapcsolatos bizonytalanság az volt,
hogy az 1998. évi iránymutatás alkalmazása alighanem a bírság mellőzésére késztette volna a Bizottságot.
Annak megállapítása során, hogy a Bizottságnak alkalmaznia kellett volna‑e a felperesekre az ésszerű kétség felmerülésén alapuló
enyhítő körülményt, sőt adott esetben – amint a jelen jogalap keretében a felperesek állítják – nem kellett volna bírságot
kiszabnia, azt kell vizsgálni, hogy a felpereseknek ésszerűen tudatában kellett‑e lenniük az EK 81. cikk megsértésének (lásd
ebben az értelemben a Törvényszék T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 503. pontját).
Meg kell állapítani, hogy a bírság nem a jogsértés teljes időszakára, hanem csak a kifogásközlés napjától került kiszabásra.
Márpedig a Bizottság ebben a dokumentumban fogalmazta meg a vitatott magatartással kapcsolatos kifogásait, kifejtve azokat
az okokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy e magatartás az EK 81. cikkbe ütközik. Így ezen időponttól kezdve a felperesek
nem állíthatják, hogy nem voltak tudatában az EK 81. cikk megsértésének (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Törvényszék
T‑219/99. sz., British Airways kontra Bizottság ügyben 2003. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑5917. o.] 314. pontját).
E tekintetben jelentős különbség mutatkozik a felperesek által hivatkozott Clearstream‑ügyhöz képest, amelyben a vitatott
magatartásokat már a kifogásközlés megküldése előtt abbahagyták.
Ezért hatástalanok a felperesek érvei az állítólagos korábbi határozathozatali gyakorlat vagy az ügy összetettsége vonatkozásában,
mivel azok legfeljebb csak azt bizonyíthatják, hogy ésszerű kétség merült fel a kifogásközlés előtt, azaz olyan időszakban,
amelyet nem is vettek figyelembe a bírságösszeg számítása során.
Végül nincs hatása annak a körülménynek sem, hogy a Bizottság egyes, a megtámadott határozatban említett érvei nem szerepeltek
a kifogásközlésben, mint például az, hogy névleges megállapodáson keresztül nem lehet kellőképpen hozzáférni az érintett piachoz.
Ugyanis a kifogásközlésben szereplő információk önmagukban is elegendők voltak ahhoz, hogy eloszlassák a felperesek ésszerű
kétségét a vitatott magatartás jogsértő jellegével kapcsolatban.
El kell tehát utasítani a harmadik részt, ebből következően pedig teljes egészében el kell utasítani a jogalapot is.
2.
Az ötödik jogalapról, amely szerint a bírságösszeg számításával kapcsolatban jogi és mérlegelési hibák merülnek fel
E jogalap keretében a felperesek elsőként a bírság kiindulási összegének meghatározása vonatkozásában elfoglalt bizottsági
álláspontot, másodikként az enyhítő körülmények mellőzését, harmadikként pedig a jogsértés időtartamát vitatják.
a)     A jogalap első részéről, amely a bírság kiindulási összegének meghatározására vonatkozik
A felperesek elsődlegesen a jogsértés „súlyosnak” minősítését, másodlagosan pedig a 8,5 millió eurós kiindulási összeg megállapítását
vitatják.
A jogsértés jellegéről
–       A felek érvei
A felperesek szerint a velük szemben felrótt jogsértést az 1998. évi iránymutatásra tekintettel „enyhének” kellett volna minősíteni.
Feltéve, hogy hatást gyakorolt a piacra, ennek nem volt olyan gazdasági kihatása, mint amelyet a Bizottság tulajdonít neki,
mivel a jogsértés egy nagyon sajátos piacon, egyetlen tagállamban, egyetlen gazdasági szereplőt érintett.
Úgy érvelnek, hogy még ha a potenciális kihatás elegendő is ahhoz, hogy megállapítást nyerjen az EK 81. cikk megsértése, a
bírságösszeg számítását illetően a Bizottságnak bizonyítékokkal alátámasztva kell igazolnia a tényleges piaci kihatást. A
jelen esetben a Bizottság elismerte, hogy nem számszerűsítette a tényleges kihatást, és arra csak a jogsértéssel kapcsolatos
megállapításokból következtetett.
A Bizottság úgy véli, hogy nem vétett hibát a jogsértés minősítése tekintetében.
–       A Törvényszék álláspontja
A Bizottság a megtámadott határozatban több tényezőre alapozva minősítette „súlyosnak” a szóban forgó jogsértést.
A Bizottság mindenekelőtt arra emlékeztet a megtámadott határozat (358)–(359) preambulumbekezdésében, hogy a Morgan Stanley‑t
nemcsak a Visa kártyák kínálatában akadályozták, hanem általában a hitelkártyák és a halasztott fizetésű betéti kártyák elfogadására
irányuló szolgáltatások kínálatában is.
Majd a Bizottság úgy vélte, hogy a jogsértés ténylegesen kihatott a versenyre. Miközben a megtámadott határozat (357) preambulumbekezdésében
elismerte, hogy nem lehetett pontosan felmérni ezt a kihatást, a Bizottság a vitatott magatartás tanúsításából azt a következtetést
vonta le, hogy „kellően valószínű, hogy a jogsértés nagy hatást gyakorolt a piacra”. A megtámadott határozat (360) preambulumbekezdésében
a Bizottság több olyan tényezőre is utalt, amelyre a jogsértés megállapítása során támaszkodott.
A Bizottság végül a megtámadott határozat (364) preambulumbekezdésében arra a körülményre hivatkozott, hogy a korlátozás az
Egyesült Királyságot érintette, amely a bankkártyák szempontjából jelentős piacnak számít.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés súlyát számos tényező alapján kell meghatározni,
mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, amelyekre vonatkozóan a Bizottság mérlegelési
jogkörrel rendelkezik (a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben 2008. október
8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 153. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint már hangsúlyoztuk a fenti 247. pontban, a Bizottság az 1998. évi iránymutatásban szereplő módszert használta a felperesekkel
szemben kiszabott bírságösszeg kiszámításához.
Az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése szerint a jogsértés súlyosságának megállapításánál figyelembe kell
venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac
méretét.
Az enyhe és a súlyos jogsértések 1998. évi iránymutatásban szereplő leírásából kitűnik, hogy ezek alapvetően a versenyre gyakorolt
kihatásukban és hatásaik földrajzi kiterjedésében különböznek. Ugyanis a súlyos jogsértések leírása szerint „ezek többnyire
[az enyhe jogsértésekkel] azonos típusú horizontális vagy vertikális, azonban szigorúbban alkalmazott, szélesebb piaci kihatással
bíró, a közös piac kiterjedt területeit befolyásoló korlátozások”. Az „enyhe” jogsértések a leírás szerint „korlátozott piaci
kihatással [járnak,] és kizárólag a Közösség piacának jelentős, de viszonylag korlátozott részét [érintik]”.
Elsősorban a jogsértés piaci kihatásával kapcsolatban a felperesek azt róják fel, hogy a Bizottság nem bizonyította annak
ténylegességét. Arra is hivatkoznak, hogy az legfeljebb korlátozott lehet.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának értékelése során a Bizottságnak figyelembe
kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül (lásd a Törvényszék T‑73/04. sz., Carbone Lorraine kontra
Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2661. o.] 83. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
A megtámadott határozat (357) preambulumbekezdésében a Bizottság hangsúlyozta:
„Nem lehet ugyan pontosan felmérni a piacra gyakorolt tényleges hatást, de a Morgan Stanley‑t kizáró döntést végrehajtották,
így kellően valószínű, hogy a jogsértés nagy hatást gyakorolt a piacra.”
Kétségtelen, hogy téves az az érvelés, amely gépiesen okozati összefüggést talál a versenyellenes magatartás tanúsítása és
piaci kihatások között (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑30/05. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben
2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 109. és 110. pontját).
Ugyanakkor a megtámadott határozat (358)–(360) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság e tekintetben is két érvcsoportra
támaszkodik, egyrészről arra, hogy a vitatott magatartás azt eredményezte, hogy nem csupán a Visa kártyák tekintetében, hanem
abban is akadályozták a Morgan Stanley‑t, hogy valamennyi kártya tekintetében elfogadási szolgáltatásokat kínáljon, másrészről
pedig azokra a kedvező hatásokra hivatkozik, amelyekkel a Morgan Stanley érintett piaci jelenléte járhatott volna.
Márpedig elsőként a felperesek nem vitatják, hogy a vitatott magatartás tényleg azt eredményezte, hogy nem csupán a Visa kártyák
tekintetében, hanem abban is akadályozták a Morgan Stanley‑t, hogy valamennyi kártya tekintetében elfogadási szolgáltatásokat
kínáljon.
Másodikként a megsemmisítés iránti kérelem vizsgálata során megállapításra került, hogy nem jogsértő a vitatott magatartás
versenykorlátozó hatásaira, azaz a tényleges és potenciális versenyszintre, a Morgan Stanley potenciális versenytársi minőségére
és az érintett piacra való belépési szándékára vonatkozó bizottsági álláspont.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (174) preambulumbekezdésében kiemelte, hogy
valamennyi, potenciális versenytársnak tekintett pénzügyi intézményt megkérdezte arról, hogy szándékában állt‑e belépni az
érintett piacra, és ebből megállapította, hogy a Morgan Stanley volt az egyetlen potenciális versenytárs, amely kifejezte
szándékát az említett piacra való belépésre.
Ezért a Bizottság – azáltal, hogy e körülmények alapján arra a következtetésre jutott, hogy a vitatott magatartás jelentős
hatást gyakorolt a piacra – nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát.
Másodsorban a vitatott magatartás hatásainak földrajzi kiterjedésére irányuló bizottsági vizsgálattal kapcsolatban a felperesek
úgy vélik, hogy a Bizottságnak a jogsértést inkább „enyhének” kellett volna minősítenie, mivel a vitatott magatartás csak
az egyesült királysági piacot érintette.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti méretű földrajzi piac a közös piac lényeges
részét képezi (lásd a Törvényszék T‑49/02–T‑51/02. sz., Brasserie nationale és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
2005. július 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3033. o.] 176. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A megtámadott határozat (362) preambulumbekezdésében a Bizottság arra a körülményre hivatkozott, hogy „az Egyesült Királyság
a bankkártyák szempontjából jelentős piacnak számít”. Márpedig e piac gazdasági jelentőségére is figyelemmel, amelyet egyébként
a felperesek sem vitattak, a Bizottság joggal ítélhette úgy, hogy az érintett piac a „közös piac [1998. évi iránymutatás értelmében
vett] kiterjedt területének” minősül.
A fentiek alapján el kell tehát utasítani a jogsértés jellegére vonatkozó felperesi kifogásokat.
A bírság kiindulási összegéről
–       A felek érvei
A felperesek szerint a Bizottság által elfogadott 8,5 millió eurós kiindulási összeg aránytalan, indokolása pedig hiányos.
Így a Bizottságnak a kiindulási összeget úgy kellett volna megállapítania, hogy az 1998. évi iránymutatásban a súlyos jogsértésekre
előírt büntetési keret alsó részébe essen, tekintettel a jogsértés hatására, és arra a tényre, hogy versenykorlátozó hatású
magatartásról van szó, valamint figyelembe véve a saját bírságkiszabási gyakorlatát is. Úgy érvelnek, hogy még ha a Bizottság
jogosult is eltérni saját korábbi bírságkiszabási gyakorlatától, az 1998. évi iránymutatást kell alkalmaznia, és meg kell
jelölnie a megállapított számadatokat alátámasztó, objektíven igazolható indokokat.
A felperesek válaszukban hangsúlyozzák, hogy az a körülmény, hogy a Bizottság számos korábbi határozatában egyező kiindulási
összeget alkalmazott, a jelen ügyben érintett összeg aránytalanságát mutatja, miután az e határozatok tárgyát képező magatartások
sokkal súlyosabb versenyjogsértéseket valósítottak meg.
A Bizottság úgy véli, hogy a kiindulási összeg nem aránytalan, és a határozatot jogilag megkövetelt módon indokolta.
–       A Törvényszék álláspontja
Elsősorban el kell utasítani azt a kifogást, amely az indokolás hiányán alapul, miszerint a Bizottság nem jelölte meg azokat
az okokat, amelyek miatt a felperesekkel szemben kiszabott bírság kiindulási összegét 8,5 millió euróban állapította meg.
Kétségtelen, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz pontos indokolást a kiindulási összeg meghatározása tekintetében,
mivel a Bizottság a megtámadott határozat (353) preambulumbekezdésében csupán azokra az okokra utalt, amelyek miatt a jogsértést
súlyosnak minősítette.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem volt köteles magyarázatot adni e tekintetben. Ugyanis, amint már a fenti
221. pontban is hangsúlyoztuk, az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a versenyjogsértésekkel kapcsolatos bírságok
meghatározását illetően a Bizottság akkor teljesíti az indokolási kötelezettségét, ha a határozatában megjelöli azokat a mérlegelendő
tényezőket, amelyek lehetővé teszik az elkövetett jogsértés súlyának és időtartamának értékelését, anélkül hogy köteles lenne
azokat részletesebben kifejteni.
Ezért a Bizottság nem volt köteles kifejteni azokat az okokat, amelyek miatt a bírság kiindulási összegét pontosan 8,5 millió
euróban állapította meg. Így a megtámadott határozat indokolása nem hiányos e tekintetben.
Másodsorban ezen összeg állítólagos aránytalanságát illetően emlékeztetni kell arra, hogy az 1998. évi iránymutatás az „enyhének”
minősülő jogsértések esetén a kiindulási összeget 1 millió és 20 millió euró között határozza meg.
Az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontjának harmadik, negyedik és ötödik bekezdése így szól:
„Ezeken a kategóriákon belül – és főleg a súlyos és különösen súlyos jogsértések esetében – a bírság javasolt mértéke lehetővé
fogja tenni a vállalkozások differenciált kezelését az elkövetett jogsértés jellege szerint.
Figyelembe kell még venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek,
különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően
elrettentő erővel bír.
Általában az a tény is figyelembe vehető, hogy a nagyvállalkozások rendszerint olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint
infrastruktúrával rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak,
és tudatában legyenek annak, hogy a versenyjog alapján ebből rájuk nézve milyen következmények származnak.”
Így, mivel a felperesek nem kérdőjelezik meg az 1998. évi iránymutatás jogszerűségét, a fenti 291. pontban említett kritériumok
alapján kell megvizsgálni, hogy a Bizottság által meghatározott kiindulási összeg arányos‑e, vagy sem.
Márpedig tekintettel egyrészről a felperesek gazdasági jelentőségére, másrészről pedig annak szükségességére, hogy meg kell
tartani a bírság elrettentő erejét, nem tűnik nyilvánvalóan aránytalannak a 8,5 millió eurós összeg, amely az 1998. évi iránymutatásban
a súlyos jogsértésekre előírt büntetési tétel alsó felére esik.
Így a jogalap első részét el kell utasítani.
b)     A jogalapnak az enyhítő körülményekre vonatkozó második részéről
A felek érvei
A felperesek előadják, hogy a vitatott magatartás jogsértő jellegével kapcsolatban felmerült bizonytalanságot legalább enyhítő
körülménynek kellett volna minősíteni. A Bizottságnak emiatt sem szabadott volna a jogsértés időtartama címén növelnie a bírságot.
A felperesek azt is felróják, hogy a Bizottság nem vette figyelembe, hogy egyrészről javaslatot tettek a Szabály módosítására,
majd ténylegesen is módosították azt, másrészről pedig a közigazgatási eljárás alatt megállapodást kötöttek a Morgan Stanley‑vel.
Végül pedig a Bizottság ügykezelési késedelme is indokolta volna legalábbis a bírság csökkentését.
A Bizottság úgy véli, hogy jogosan nem vett figyelembe semmilyen enyhítő körülményt. Különösen a Szabály módosításának valóságtartalmát
cáfolja, miután azt csupán olyan értékelési szempontokkal egészítették ki, amelyeket egyáltalán nem alkalmaztak a Morgan Stanley‑re.
A Törvényszék álláspontja
Elsősorban a fenti 250–255. pontban kifejtett okok miatt el kell utasítani azt a kifogást, amely szerint a vitatott magatartás
jogsértő jellegével kapcsolatban felmerült bizonytalanságot enyhítő körülményként kellett volna figyelembe venni. Emlékeztetni
kell ugyanis arra, hogy a Bizottság a bírságot a kifogásközléssel kezdődő időszak alapján számította ki. Márpedig ezen időponttól
kezdve a felpereseknek már nem lehetett ésszerű kétsége a vitatott magatartás jogsértő jellegét illetően.
Másodsorban a fenti 231–238. pontban kifejtett okok miatt nem lehet eredményes azon kifogás, amely szerint az ügykezelés során
tanúsított bizottsági késedelem szintén indokolta volna a bírság csökkentését, mivel az az időköz, amely a jogsértés meszűnte
és a megtámadott határozat közé esik, rövidebb, mint az 1/2003 rendelet 25. cikkében szereplő elévülési idő.
Harmadsorban a Morgan Stanley‑vel kötött megállapodásra és az utóbbi Visa‑taggá válására való hivatkozással kapcsolatban rögzíteni
kell, hogy ezzel az eljárással a felperesek a velük szemben felrótt jogsértésnek vetettek véget több évvel azt követően, hogy
a Bizottság figyelmeztette őket magatartásuk jogsértő jellegéről. Következésképpen jogszerű, hogy a Bizottság ezen okból nem
csökkentette a felperesekkel szemben a bírság összegét.
Negyedsorban a felperesek szintén tévesen hivatkoznak arra, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie azt a körülményt,
hogy a felperesek a közigazgatási eljárás során módosították a Szabályt.
Kétségtelenül igaz, hogy a felperesek 2006. május 24‑én módosították a Szabályt. E módosítást a bizottsági kifogásközlésben
a felpereseknek címzett bizottsági kifogások egyikére adott válasznak lehet tekinteni, amely kifogásközlés a 247. és 248. pontjában
hangsúlyozta, hogy a Szabály megfogalmazása alkalmas a hátrányosan megkülönböztető alkalmazásra, különös tekintettel arra,
hogy az abban szereplő „versenytárs” fogalma nem kellően objektív és pontos. Meg kell állapítani azt is, hogy a Szabály e
módosítása után elfogadott, megtámadott határozat nem ismétli meg ezt a bírálatot.
Ugyanakkor a Bizottság nem volt köteles arra, hogy a Szabály e módosítását enyhítő körülményként kezelje, és csökkentse a
felperesekkel szemben a bírság összegét.
Azt ugyanis, hogy az 1998. évi iránymutatás 3. pontjában szereplő enyhítő körülmény címén helyénvaló‑e a bírság esetleges
csökkentése, valamennyi releváns körülmény átfogó értékelése alapján kell megállapítani. Mivel a bírságkiszabási iránymutatásból
hiányzik az az előírás, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni az enyhítő körülményeket, meg kell állapítani, hogy a Bizottság
megőrzött bizonyos mértékű mérlegelési mozgásteret ahhoz, hogy átfogó módon értékelhesse a bírságösszeg enyhítő körülmény
címén való esetleges csökkentésének mértékét (a fenti 182. pontban hivatkozott Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 275. pontja).
Márpedig, amennyiben a vitatott magatartás nem is annyira a Szabályra, mint inkább a Szabály Morgan Stanley‑ra való alkalmazására
vonatkozott, amit a felperesek maguk is elismernek, és mivel e tagfelvételi kérelem elutasítása még a kifogásközlést követően
több mint két évig tartott, a Bizottság jogszerűen hagyta figyelmen kívül a Szabály felperesek általi módosítását, amelyre
egyébként is csak a közigazgatási eljárás elég késői szakaszában került sor.
Így el kell utasítani a jogalap második részét.
c)     A jogalapnak a jogsértés időtartamára vonatkozó harmadik részéről
A felek érvei
A felperesek vitatják a jogsértés kezdő és befejező időpontjára vonatkozó bizottsági megállapítást. Úgy vélik, hogy a jogsértés
legfeljebb hét hónapig, 2005 augusztusa és 2006 februárja között állt fenn. Ennélfogva a Bizottságnak nem lett volna szabad
a bírságot az időtartam jogcímén növelnie.
A felperesek elsősorban úgy vélik, hogy a jogsértés nem kezdődött el 2005 augusztusa előtt. Arra a körülményre hivatkoznak,
hogy az érintett piacra való belépéshez konkrét végrehajtási terv elfogadása szükséges. Mivel egyrészről a végrehajtási tervre
vonatkozó első bizonyíték 2005. május 20‑án kelt, másrészről egy ilyen terv tényleges megvalósítása általában három hónapot
igényel, a Morgan Stanley 2005 augusztusa előtt nem léphetett volna be az érintett piacra.
Ezért a Bizottság tévesen véli úgy, hogy a jogsértő magatartás kezdő időpontja a 2000. március 22‑i piaclezárásra nyúlik vissza.
A felperesek cáfolják, hogy a Morgan Stanley‑nek 1998 óta valóban szándékában állt belépni az elfogadási piacra. E szándék
fennállását alátámasztó állítólagos bizonyítékok valójában csak a kártyakibocsátási piacra vonatkoznak. A felperesek ezenkívül
azt róják fel, hogy a Bizottság nem elemezte az általuk előterjesztett bizonyítékokat, noha azok azt igazolják, hogy nem állt
szándékában a Morgan Stanley‑nek, hogy az érintett piacra lépjen.
Másodsorban, amennyiben a Bizottság a jogsértés időtartamának meghatározása során a Morgan Stanley kártyaelfogadási tevékenység
végzésére irányuló állítólagos kitartó szándékára hivatkozik, a felperesek előadják, hogy a Bizottságnak bizonyítania kell,
hogy e szándék a jogsértés teljes időtartama alatt fennállt. Márpedig a megtámadott határozat e szándékkal kapcsolatban a
2005 májusa és 2006. szeptember 22. közötti időszak tekintetében a legcsekélyebb bizonyítékot sem említi. Következésképpen
a Bizottság nem teljesítette azon kötelezettségeit, amelyeket a Törvényszék a T‑43/92. sz., Dunlop Slazenger kontra Bizottság
ügyben 1994. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 1994., II‑441. o.) 79. és 80. pontjában fejtett ki. Mindenesetre a Bizottságnak
azt kellett volna megállapítania, hogy a jogsértés 2006 februárjában befejeződött, amikor megkezdődtek a Morgan Stanley csatlakozásáról
szóló tárgyalások, mivel utóbbi ezek alkalmával egyáltalán nem nyilvánította ki szándékát az elfogadási piacra való belépésre.
Azon bizottsági válasszal kapcsolatban, amely szerint önmagában a Visa‑tagság a kártyaelfogadásra jogosít, a felperesek hangsúlyozzák,
hogy téves a Bizottság érvelése. A lényeges kérdés az, hogy szándékában állt‑e, vagy sem a Morgan Stanley‑nek, hogy az érintett
piacra lépjen. Ezért rendkívül fontos szempont, hogy a Morgan Stanley a csatlakozási tárgyalások során nem kívánt nyilatkozni
a felperesek ez irányú kérdéseire. A felperesek továbbá arra emlékeztetnek, hogy a Morgan Stanley a csatlakozását követően
nem lépett be az érintett piacra.
A Bizottság úgy véli, hogy nem vétett hibát a jogsértés kezdő és befejező időpontjának meghatározása során.
A Törvényszék álláspontja
A felperesek lényegében azt állítják, hogy a jogsértés időtartamának meghatározása téves annyiban, amennyiben a Bizottság
által meghatározott teljes időszakban a Morgan Stanley‑nek nem állt végig szándékában, hogy belépjen az érintett piacra. Azt
is felvetik, hogy a Bizottság nem vonta le azt az időszakot, amely az érintett piacra lépéssel együtt jár.
Ugyanakkor, amint a megsemmisítés iránti kérelem vizsgálata során hangsúlyoztuk, a Bizottság jogosan ítélte úgy, hogy a Morgan
Stanley potenciális versenytárs volt az érintett piacon. Ezért a vitatott magatartás vele szemben versenykorlátozó hatásokkal
járt addig, amíg az említett piac lezárása tartott. Így a Bizottság jogosan állapított meg olyan jogsértést, amelynek időtartama
megegyezik azzal az időszakkal, amely alatt a Morgan Stanley‑vel szemben a Visa‑tagfelvételi kérelmet elutasították. Mivel
ez az elutasítás 2000. március 22‑től a Morgan Stanley 2006. szeptember 22‑i csatlakozásáig tartott, e két időpont között
a versenyjog folyamatos megsértésére került sor. A Bizottság tehát nem tévedett a jogsértés kezdő és befejező időpontjának
meghatározásában.
Következésképpen egyáltalán nem merül fel kétség a jogsértés pontos időtartamával kapcsolatban. Ebből a szempontból a jelen
ügy különbözik attól az ügytől, amely a fenti 309. pontban említett, a felperesek által hivatkozott Dunlop Slazenger kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 79. és 80. pontjának alapjául szolgált.
El kell tehát utasítani a jogalap harmadik részét, ebből következően pedig teljes egészében el kell utasítani a jogalapot
is.
Az előzőek összességére tekintettel a jelen keresetben előterjesztett valamennyi kérelmet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. A felpereseket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Visa Europe Ltd‑et és a Visa International Service‑t kötelezi a költségek viselésére.
Jaeger
Vadapalas
Prek
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. április 14‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita alapját képező tényállásII – 2
A megtámadott határozatII – 4
A –  A releváns piac meghatározásaII – 4
B –  A felrótt magatartásII – 5
C –  Az EK 81. cikk alkalmazásaII – 5
D –  BírságszámításII – 6
EljárásII – 7
A felek kérelmeiII – 7
A jogkérdésrőlII – 8
A –  A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemrőlII – 8
1.  Előzetes kérdésekII – 8
a)  Egyes érveknek és egy dokumentumnak az elfogadhatóságárólII – 8
b)  A keresetlevél egyik mellékletének elfogadhatóságárólII – 9
2.  A felperesek védelemhez való jogának megsértésére alapított, második jogalaprólII – 10
a)  A felek érveiII – 10
b)  A Törvényszék álláspontjaII – 10
3.  A vitatott magatartás versenykorlátozó jellegét kifogásoló, első és harmadik jogalaprólII – 12
a)  Az első jogalapról, amely szerint a Bizottság nem vette figyelembe azt a lehetőséget, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodáson
keresztül is az érintett piacra léphetett volnaII – 14
A felek érveiII – 14
A Törvényszék álláspontjaII – 15
b)  A harmadik jogalapról, amely a Morgan Stanley érintett piaci jelenlétének versenyre gyakorolt hatásain alapulII – 20
A jogalap első részéről, amely a gazdasági és jogi szempontból téves mérce alkalmazásán alapulII – 20
–  A felek érveiII – 20
–  A Törvényszék álláspontjaII – 21
A jogalap második részéről, amely az érintett piacon fennálló verseny szintjének téves elemzésén alapulII – 23
–  A felek érveiII – 23
–  A Törvényszék álláspontjaII – 24
A jogalap harmadik részéről, amely azon alapul, hogy a Morgan Stanley tagfelvételi kérelme elutasításának versenyre gyakorolt
hatásait elégtelenül és tévesen elemeztékII – 26
–  A felek érveiII – 26
–  A Törvényszék álláspontjaII – 28
B –  A bírság törlése vagy csökkentése iránti kérelemrőlII – 33
1.  A negyedik jogalapról, amely szerint a bírságkiszabás tekintetében jogi és mérlegelési hibák merülnek felII – 33
a)  A jogalap első részéről, amely az egyenlő bánásmód és a jogbiztonság elvének megsértésén, valamint az indokolás hiányán
alapulII – 34
A felek érveiII – 34
A Törvényszék álláspontjaII – 35
b)  A jogalap második részéről, amely azon kötelezettség megsértésén alapul, amely szerint a megtámadott határozatot ésszerű
határidőben kellett volna elfogadniII – 38
A felek érveiII – 38
A Törvényszék álláspontjaII – 39
c)  A jogalap harmadik részéről, amely azon alapul, hogy nem vették figyelembe, hogy bizonytalanság merül fel a vitatott magatartás
jogellenességével kapcsolatbanII – 40
A felek érveiII – 40
A Törvényszék álláspontjaII – 41
2.  Az ötödik jogalapról, amely szerint a bírságösszeg számításával kapcsolatban jogi és mérlegelési hibák merülnek felII – 43
a)  A jogalap első részéről, amely a bírság kiindulási összegének meghatározására vonatkozikII – 43
A jogsértés jellegérőlII – 43
–  A felek érveiII – 43
–  A Törvényszék álláspontjaII – 43
A bírság kiindulási összegérőlII – 46
–  A felek érveiII – 46
–  A Törvényszék álláspontjaII – 46
b)  A jogalapnak az enyhítő körülményekre vonatkozó második részérőlII – 48
A felek érveiII – 48
A Törvényszék álláspontjaII – 48
c)  A jogalapnak a jogsértés időtartamára vonatkozó harmadik részérőlII – 49
A felek érveiII – 49
A Törvényszék álláspontjaII – 50
A költségekrőlII – 51
*
Az eljárás nyelve: angol.