CELEX: 62007TJ0113
Konkurencija
Karteliai
Skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija projektų rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
Rinkos pasidalijimas
Teisė į gynybą
Pažeidimo įrodymas
Vienas ir tęstinis pažeidimas
Baudos
Pažeidimo sunkumas ir trukmė
Motyvavimas
Pradinė bauda
Referenciniai metai

Ginčo aplinkybės
1.
Ieškovė
Ieškovė
Toshiba Corp.
– tai Japonijos įmonė, veikianti įvairiuose sektoriuose, be kita ko, ir skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija (toliau –
SĮDI) sektoriuje. Nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2005 m. balandžio mėn. jos SĮDI veikla buvo vykdoma per bendrąją įmonę
TM T & D Corp.
, kuri lygiomis dalimis priklausė
Toshiba Corp.
ir
Mitsubishi Electric Corp.
(toliau –
Melco
) ir kuri 2005 m. buvo likviduota.
2.
Produktai
SĮDI skirti energijos srautui elektros energijos tinkluose reguliuoti. Tai sunki elektros įranga, naudojama kaip elektros
pastočių pagrindinė dalis. SĮDI parduodami visame pasaulyje kaip visiškai įrengtų elektros pastočių sudedamosios dalys arba
kaip į tokias pastotes integruotinos atskiros dalys.
3.
Administracinė procedūra
2004 m. kovo 3 d. ABB Ltd Europos Bendrijų Komisiją informavo apie antikonkurencinius veiksmus SĮDI sektoriuje ir žodžiu pateikė
prašymą atleisti nuo baudų pagal 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių
atveju (OL C 45, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – Pranešimas dėl bendradarbiavimo).
ABB pateiktą prašymą atleisti nuo baudų papildė žodinėmis pastabomis ir rašytiniais įrodymais. 2004 m. balandžio 24 d. Komisija
ABB pritaikė sąlyginį atleidimą nuo baudų.
Remdamasi ABB pareiškimais Komisija pradėjo tyrimą ir 2004 m. gegužės 11 d. ir 12 d. atliko patikras kelių bendrovių, veikiančių
SĮDI sektoriuje, patalpose.
2006 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kurį išsiuntė 20 bendrovių, tarp jų – ir ieškovei. 2006 m.
liepos 18 ir 19 d. Komisija apklausė bendroves, kurioms buvo skirtas pranešimas apie kaltinimus.
4.
Ginčijamas sprendimas
2007 m. sausio 24 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) (toliau – ginčijamas sprendimas).
Ginčijamo sprendimo 113–123 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės pasauliniu
mastu, išskyrus tam tikras rinkas, koordinavo SĮDI projektų skyrimą pagal sutartas taisykles tam, kad išlaikytų kvotas, kurios
aiškiai parodo istoriškai nusistovėjusias jų rinkos dalis. Komisija pažymėjo, kad SĮDI projektai buvo skiriami remiantis bendra
„Japonijos“ kvota ir bendra „Europos“ kvota, kurias paskui turėjo pasidalyti atitinkamai Japonijos ir Europos gamintojai.
1988 m. balandžio 15 d. Vienoje pasirašytame susitarime (toliau – GQ susitarimas) buvo įtvirtintos taisyklės, pagal kurias
SĮDI projektus leidžiama skirti arba Japonijos, arba Europos gamintojams ir jų vertę įskaičiuoti į atitinkamą kvotą. Be to,
ginčijamo sprendimo 124–132 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės sudarė žodinį
susitarimą (toliau – bendrasis susitarimas), pagal kurį SĮDI projektai, pirma, Japonijoje ir, antra, Europos valstybėse narėse,
dalyvaujančiose kartelyje, – kartu vadinamose SĮDI projektų „šalimis gamintojomis“, – buvo iš anksto paskirti atitinkamai
kartelio nariams Japonijoje ir Europoje. „Šalyse gamintojose“ tarp šių dviejų šalių grupių nebuvo keičiamasi informacija dėl
SĮDI projektų ir jie nebuvo įtraukti į atitinkamas kvotas.
GQ susitarime buvo taisyklių, susijusių su keitimusi informacija, reikalinga karteliui tarp dviejų gamintojų grupių veikti,
o šį keitimąsi užtikrino būtent dviejų grupių sekretorės, kad būtų galima manipuliuoti atitinkamais konkursais ir nustatyti
SĮDI projektų, kurie neturėjo būti atrinkti, kainas. Pagal GQ susitarimo 2 priedą šis susitarimas taikomas visame pasaulyje,
išskyrus Jungtines Amerikos Valstijas, Kanadą, Japoniją ir 17 Vakarų Europos šalių. Be to, pagal bendrąjį susitarimą SĮDI
projektai kitose Europos šalyse nei „šalyse gamintojose“ taip pat iš anksto buvo priskirti Europos šalių grupei, o Japonijos
gamintojai įsipareigojo neteikti pasiūlymų dėl SĮDI projektų Europoje.
Komisijos teigimu, SĮDI projektų pasidalijimą tarp Europos gamintojų reguliavo susitarimas, kuris taip pat pasirašytas 1988 m.
balandžio 15 d. Vienoje – „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement“ („E grupės susitarimas dėl GQ susitarimo įgyvendinimo“,
toliau – EQ susitarimas). Komisija pažymėjo, kad SĮDI projektų skyrimui Europoje taikytos tos pačios taisyklės ir procedūros
kaip ir tos, kurios taikytos SĮDI projektams skirti kitose šalyse. Būtent apie SĮDI projektus Europoje taip pat turėjo būti
pranešta, jie turėjo būti įtraukti į sąrašą, paskirti, valdomi arba už juos pasiūlyta minimali kaina.
Remdamasi ginčijamame sprendime nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis ir atliktu teisiniu vertinimu, Komisija konstatavo, kad
atitinkamos įmonės pažeidė EB 81 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės susitarimo (toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnį,
ir skyrė joms baudas, kurių dydį apskaičiavo taikydama metodą, išdėstytą Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) ir 1996 m. Pranešime
dėl bendradarbiavimo.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija konstatavo, kad ieškovė darė pažeidimą nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 2004 m.
gegužės 11 d.
Už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą ginčijamo sprendimo 2 straipsniu ieškovei buvo skirta 90 900 000 EUR
bauda, iš kurių 4 650 000 EUR bauda už
TM T & D
padarytą pažeidimą turėjo būti sumokėta solidariai su
Melco
.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta 2007 m. balandžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje pateiktu
ieškovės ieškiniu. Atsiliepimas į ieškinį ir dublikas buvo pateikti atitinkamai 2007 m. rugpjūčio 27 d. ir spalio 22 d.
2007 m. lapkričio 29 d. Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovė paprašė, kad pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento
122 straipsnį sprendimas jos naudai būtų priimtas už akių. Šis prašymas buvo atmestas Teismo antrosios kolegijos 2007 m. gruodžio
11 d. sprendimu.
Rašytinė proceso dalis buvo baigta 2007 m. gruodžio 17 d. pateikus tripliką.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Teismas (antroji kolegija) 2009 m. rugsėjo 22 d. nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį. Taikydamas proceso organizavimo priemones pagal savo Procedūros reglamento 64 straipsnį, jis paprašė Komisijos pateikti
tam tikrus dokumentus, o šalių – pareikšti savo nuomonę dėl šių dokumentų reikšmės, kalbant apie ieškinio pagrindą, susijusį
su teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu. Teismas taip pat raštu pateikė Komisijai klausimą ir paprašė į jį atsakyti
per posėdį.
Atsiliepdama į Teismo prašymą Komisija 2009 m. spalio 26 d. pateikė atitinkamus dokumentus. Ieškovė pastabas dėl šių dokumentų
pateikė 2009 m. lapkričio 19 d. Komisija į ieškovės pastabas atsakė 2009 m. gruodžio 2 d.
Šalių atsiliepimai ir atsakymai į Teismo žodžiu ir raštu pateiktus klausimus buvo išklausyti 2009 m. gruodžio 11 d. posėdyje.
2010 m. birželio 11 d. nutartimi Teismas nusprendė atnaujinti žodinę proceso dalį, pagal Procedūros reglamento 65 straipsnį
taikydamas tyrimo priemonę įpareigojo Komisiją pateikti tam tikrus dokumentus ir nustatė, kokia tvarka ieškovė gali su šiais
dokumentais susipažinti.
Komisija šią tyrimo priemonę įvykdė per nustatytą terminą.
Žodinė proceso dalis buvo baigta 2010 m. liepos 28 d.
Ieškinyje ieškovė Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis yra susijęs su ieškove,
–        nepanaikinus ir antrojo reikalavimo, iš dalies pakeisti ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsnius, kad būtų panaikinta arba iš
esmės sumažinta ieškovei skirta bauda,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant išlaidas banko garantijai.
Per posėdį ieškovė atsiėmė pirmąjį savo ieškinio reikalavimą, kuriuo prašė panaikinti visą ginčijamą sprendimą.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškiniui pagrįsti ieškovė pateikia keturis pagrindus. Pirmajame pagrinde teigiama, kad Komisija ginčijamame sprendime pakankamai
neįrodė bendrojo susitarimo buvimo. Nurodant antrąjį pagrindą teigiama, kad Komisija neįrodė vieno tęstinio pažeidimo. Trečiasis
pagrindas susijęs su ieškovės teisės į gynybą pažeidimu. Ketvirtasis pagrindas – su tuo, kad Komisija nepagrįstai skyrė ieškovei
baudą.
Komisija laiko ieškovės pateiktus pagrindus nepagrįstais.
Visų pirma reikėtų pažymėti, kad ieškovė nenurodė, kuriais pagrindais ji grindžia atskirus savo reikalavimus. Šiuo atžvilgiu
pirmiausia reikėtų manyti, kad ieškovė pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį pagrindus pateikė siekdama pagrįsti savo reikalavimą panaikinti
ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs. Pripažinus bent vieną iš tų reikalavimų pagrįstu, reikės iš esmės panaikinti
visą ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su ieškove. Antra, ketvirtasis pagrindas susijęs su ieškovei skirtos baudos apskaičiavimu,
todėl ieškovė jį pateikia, kad pagrįstų savo reikalavimą panaikinti arba iš esmės sumažinti jai skirtą baudą.
1.
Dėl reikalavimo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsnius, kiek jie susiję su ieškove
Kadangi panaikinus ginčijamą sprendimą dėl ieškovės teisės į gynybą pažeidimo nebūtų prasmės nagrinėti jo iš esmės, pirmiausia
reikėtų išanalizuoti trečiąjį ieškinio pagrindą. Paskui bus išnagrinėti pirmasis ir antrasis ieškinio pagrindai.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija pažeidė ieškovės teisę į gynybą
Ieškovė mano, kad buvo pažeista jos teisė į gynybą. Trečiojo ieškinio pagrindo pirmoje dalyje ji teigia, kad ginčijamo sprendimo
rezoliucinėje dalyje nustatant pažeidimą padaryta esminė procesinė klaida. Trečiojo pagrindo antrojoje dalyje ieškovė tvirtina,
kad pažeista jos teisė susipažinti su bylos medžiaga. Trečiojo pagrindo trečiojoje dalyje ieškovė teigia, kad Komisija iškraipė
byloje esančius įrodymus.
Komisija mano, kad ieškovės argumentai nepagrįsti.
Dėl pirmos trečiojo ieškinio pagrindo dalies, kurioje teigiama, kad ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje pažeidimas nebuvo
pakankamai nustatytas
–       Šalių argumentai
Ieškovės teigimu, ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnyje Komisija tiesiog nurodė, kad ieškovė dalyvavo susitarimų
ir suderintų veiksmų sistemoje, ir neįvardijo EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimo, o tai yra esminė
procesinė klaida.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio akivaizdu, jog Komisija konstatavo, kad atitinkamos įmonės dalyvavo susitarimų ir suderintų
veiksmų sistemoje SĮDI sektoriuje ir taip pažeidė EB 81 ir EEE susitarimo 53 straipsnius, ir nurodė atitinkamus laikotarpius.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nenurodytas tariamų susitarimų ir veiksmų pobūdis.
Tačiau nereikia pamiršti, kad sprendimo rezoliucinę dalį reikia suprasti atsižvelgiant į motyvus, kuriais ji grindžiama (1999 m.
balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
(
PVC II
), T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94–T‑335/94, Rink. p. II‑931, 761 punktas). Šioje
byloje pažeidimo elementai apibendrinti visų pirma ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje, o išsamiau aprašyti kitose
ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse. Todėl reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo rezoliucinę
dalį pagrindžiančius motyvus, Komisija joje pakankamai tiksliai nustatė nagrinėjamą pažeidimą. Todėl šią ieškinio pagrindo
dalį reikia atmesti.
Dėl antros trečiojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė mano, kad Komisija nesuteikė jai galimybės susipažinti su visais kaltinimus patvirtinančiais ir paneigiančiais įrodymais.
Kalbant apie kaltinimus patvirtinančius įrodymus, ieškovė teigia, kad galėjo tik iš dalies susipažinti su
Hitachi
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus ir neturėjo galimybės susipažinti su
Fuji
pareiškimais, kuriais tariamai patvirtinti ABB pareiškimai, nurodyti ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje. Todėl
ji mano, kad negalėjo pareikšti savo nuomonės ir būti išklausyta dėl minėtų įrodymų, todėl, jos nuomone, jais negalėjo būti
remtasi ginčijamame sprendime.
Kalbant apie kaltę paneigiančius įrodymus, ieškovė teigia: kadangi jai nebuvo suteikta galimybė susipažinti su visa bylos
medžiaga, ji negalėjo nustatyti, ar kitos šalys pateikė papildomų reikšmingų įrodymų. Ji bet kuriuo atveju mano, kad jai turėjo
būti suteikta galimybė susipažinti su papildomu
Hitachi Ltd
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus, kuris prieštarauja ginčijamame sprendime iš
Hitachi
teiginių, susijusių su projektų apskaita, padarytoms išvadoms. Ji taip pat nurodo
Melco
ir
Hitachi
darbuotojų parodymus, kuriais paneigiamas bendrojo susitarimo buvimas. Galiausiai ji nurodo
Areva
pateiktus S. parodymus, akivaizdžiai prieštaraujančius teorijai, susijusiai su GQ susitarimo trukme.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Teisės į gynybą užtikrinimas reikalauja, kad atitinkamam asmeniui per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai
pareikšti savo nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo ir tinkamumo, taip pat dėl Komisijos pateiktų dokumentų savo
teiginiui dėl Sutarties pažeidimo buvimo pagrįsti (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 66 punktas).
Iš teisės į gynybą užtikrinimo principo kylanti teisė susipažinti su bylos dokumentais reiškia, kad Komisija turi sudaryti
suinteresuotajai įmonei galimybę išnagrinėti visus tyrimo byloje esančius dokumentus, kurie gali būti svarbūs jos gynybai.
Šie dokumentai apima ir kaltę patvirtinančius, ir ją paneigiančius dokumentus, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis, Komisijos
vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją (40 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
68 punktas).
Šiuo klausimu primintina, kad tik administracinio ginčo stadijos pradžioje atitinkama įmonė pranešimu apie kaltinimus informuojama
apie visus esminius įrodymus, kuriais per šią procedūros stadiją remiasi Komisija, ir kad ši įmonė turi teisę susipažinti
su bylos medžiaga, kad galėtų veiksmingai pasinaudoti teise į gynybą. Todėl kitų kartelyje dalyvavusių įmonių atsakymai į
pranešimą apie kaltinimus iš principo nėra bylos medžiagos dokumentas, su kuriuo šalys galėtų susipažinti (2009 m. rugsėjo
30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 163 punktas).
Tačiau jei norėdama įrodyti pažeidimą Komisija taiko EB 81 straipsnio 1 dalies procedūrą ir ketina pasiremti atsakymo į pranešimą
apie kaltinimus ištrauka arba prie tokio atsakymo pridėtu dokumentu, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms įmonėms turi
būti sudaryta galimybė pareikšti savo nuomonę dėl tokio įrodymo. Tokiomis aplinkybėmis minėta atsakymo į pranešimą apie kaltinimus
ištrauka arba prie šio atsakymo pridėtas dokumentas yra kaltinimus dalyvavusioms darant pažeidimą įmonėms patvirtinantis įrodymas
(žr. 42 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
164 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo 53 straipsnio
1 daliai.
Pagal analogiją, jei atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištrauka arba prie tokio atsakymo pridėtas dokumentas gali būti
naudingas įmonės gynybai, nes leidžia jai pateikti įrodymų, kurie nepatvirtina šioje stadijoje Komisijos padarytų išvadų,
tai yra kaltinimus paneigiantis įrodymas. Tokiu atveju atitinkamai įmonei turi būti sudaryta galimybė išnagrinėti minėtą ištrauką
ar dokumentą ir pateikti dėl jų savo nuomonę.
Vis dėlto vien to, kad kitos įmonės nurodė tuos pačius argumentus kaip ir atitinkama įmonė ir kad jos savo gynybai panaudojo
daugiau šaltinių, nepakanka, kad šiuos argumentus būtų galima laikyti kaltinimus paneigiančiais įrodymais (šiuo klausimu žr.
2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 353 ir 355 punktus).
Kalbant apie susipažinimo su byla nesilaikant šių taisyklių pasekmes, pažymėtina, kad dokumento, kuriuo rėmėsi Komisija apkaltindama
įmonę, nepateikimas yra teisės į gynybą pažeidimas tik jei atitinkama įmonė įrodo, jog Komisijos sprendimas būtų buvęs kitoks,
jei nepateiktas dokumentas būtų pašalintas iš kaltinimus patvirtinančių įrodymų sąrašo (40 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
71 ir 73 punktai).
Kalbant apie kaltinimus paneigiančio dokumento nepateikimą, reikia pažymėti, kad atitinkama įmonė turi įrodyti tik tai, kad
jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei pakanka įrodyti,
kad būtų galėjusi panaudoti tokį kaltinimus paneigiantį dokumentą gynybai taip, kad jeigu būtų galėjusi juo remtis per administracinę
procedūrą, būtų nurodžiusi aplinkybes, kurios nesutampa su Komisijos tuo etapu padarytomis išvadomis, todėl bent jau dėl elgesio,
kuriuo ji kaltinama, trukmės ir sunkumo ji būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams
ir galiausiai baudos dydžiui (40 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
74 ir 75 punktai).
Galimybė, kad neatskleistas dokumentas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui, gali būti įrodyta
tik atlikus pirminį kai kurių įrodymų vertinimą, kuris parodytų, kad neatskleisti dokumentai šių įrodymų atžvilgiu galėjo
turėti reikšmės, į kurią buvo būtina atsižvelgti (40 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
76 punktas).
Šioje byloje iš karto reikia atmesti ieškovės argumentus, susijusius su tuo, kad ji negalėjo susipažinti su visa Komisijos
bylos medžiaga. Iš šio sprendimo 41 punkte nurodytos teismo praktikos aišku, kad administracinėje procedūroje dalyvaujančių
asmenų teisių į gynybą apsauga nereiškia, kad jiems turi būti suteikta galimybė susipažinti su visa bylos medžiaga.
Kalbant apie kaltinimus patvirtinančius įrodymus, reikia pažymėti, kad ieškovė nenurodo, kurie ginčijamame sprendime prieš
ją panaudoti įrodymai buvo
Hitachi
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus dalyje, su kuria ji neturėjo galimybės susipažinti. Ieškovė taip pat nenurodo priežasčių,
dėl kurių tai, kad ji galėjo tik iš dalies susipažinti su tuo dokumentu, neleido jai pareikšti savo nuomonės dėl
Hitachi
pareiškimų, susijusių su projektų apskaita, kurie yra pagrindinis kaltinimus patvirtinantis įrodymas. Todėl ieškovės argumentą,
susijusį su jos galimybe iš dalies susipažinti su
Hitachi
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus, reikia atmesti.
Be to, Komisija pripažįsta negalėjusi remtis
Fuji
pastabomis, apie kurias nebuvo pranešta ieškovei, kad pagrįstų savo kaltinimus ieškovei ginčijamame sprendime, tačiau neigia
jas iš tikrųjų panaudojusi kaip apkaltinamuosius įrodymus.
Vis dėlto reikėtų pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 125 ir 255 konstatuojamosiose dalyse Komisija rėmėsi
Fuji
papildomomis pastabomis, visų pirma 2006 m. lapkričio 21 d. pastabomis, kad patvirtintų bendrojo susitarimo buvimą.
Todėl ieškovės argumento baigtis priklauso nuo pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su bendrojo susitarimo buvimo įrodymu,
nagrinėjimo rezultato. Konstatavus, kad tokio susitarimo buvimas buvo pakankamai įrodytas net ir neatsižvelgus į
Fuji
pastabas kaip į kaltinimus patvirtinančius įrodymus, ieškovės teiginius vis tiek reikės atmesti. O konstatavus, kad minėtos
pastabos yra būtini įrodymai, patvirtinantys ginčijamame sprendime padarytas išvadas, susijusias su bendrojo susitarimo buvimu,
ieškovės argumentą reikės pripažinti pagrįstu, todėl panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs.
Kalbant apie kaltę paneigiančius įrodymus, Teismas paprašė Komisijos pateikti visus dokumentus, kuriuos ieškovė nurodė labai
netiksliai. Kadangi Komisijai pateiktas prašymas buvo grindžiamas pačios ieškovės pateikta informacija, jos 2009 m. lapkričio
19 d. pastabose pateiktą prašymą, kad Komisija jai pateiktų visus dokumentus, pateiktus atsakant į panašius Teismo prašymus
bylose T‑112/07
Hitachi ir kt. prieš Komisiją
ir T‑133/07
Mitsubishi Electric prieš Komisiją
, reikia atmesti.
Kalbant apie įvairius dokumentus, kuriuos Komisija pateikė šioje byloje, pirmiausia reikėtų pažymėti, kad, priešingai, nei
teigia ieškovė,
Hitachi
papildomame atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nesuabejota jos pareiškimų, susijusių su pranešimo ir projektų apskaitos
mechanizmu, faktiniu turiniu. Tame papildomame atsakyme
Hitachi
tiesiog nesutiko su Komisijos pateiktu minėtų pareiškimų aiškinimu, visų pirma kalbant apie jų kaip bendrojo susitarimo ir
vieno pažeidimo, apimančio ir bendrąjį susitarimą, ir GQ susitarimą, buvimo įrodymų reikšmingumą.
Hitachi
jau pateikė tuos pačius argumentus savo pirmojo atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištraukoje, kurią Komisija nusiuntė
ieškovei. Todėl
Hitachi
papildomo atsakymo į pranešimą apie kaltinimus negalima laikyti kaltinimus paneigiančiu įrodymu, kurio atskleidimas galėjo
paveikti bylos eigą ir ginčijamo sprendimo turinį.
Be to, reikėtų pažymėti, kad savo 2009 m. lapkričio 19 d. pastabose ieškovė klaidingai teigia, kad po Teismo prašymo Komisijai
ji galėjo tik iš dalies susipažinti su
Hitachi
papildomu atsakymu į pranešimą apie kaltinimus. Dalinį galimybės susipažinti su minėtu dokumentu pobūdį lemia tai, kad savo
procesiniuose dokumentuose ieškovė jį nurodė kaip galimą kaltę paneigiantį įrodymą tik tiek, kiek jis yra susijęs su pranešimo
ir projektų apskaitos mechanizmu.
Antra, reikėtų pažymėti, kad savo 2006 m. lapkričio mėn. rašytiniuose pareiškimuose
Melco
ir
Hitachi
darbuotojai neigia buvus bendrąjį susitarimą ir su juo susijusias diskusijas ir nurodo, kad buvo „didelės“ kliūtys patekti
į Europos rinką. Be to, vienas iš
Melco
liudytojų pažymi, kad
Fuji
nedalyvavo derybose iki GQ susitarimo pasirašymo, o kitas liudytojas pažymi, kad, jo nuomone, kai kurios Europos šalys nebuvo
įtrauktos į GQ susitarimą dėl konkurencijos teisės taikymo grėsmės.
Hitachi
liudytojai išsamiai apibūdino 2002 m. liepos mėn.
Alstom
pateiktą pasiūlymą, susijusį su Europos ir Japonijos gamintojų susitarimu, ir tai, kad
Hitachi
šį pasiūlymą atmetė.
Šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, kad įmonės darbuotojų rašytinių pareiškimų, parengtų šiai įmonei prižiūrint ir pateiktų jos
gynybai Komisijos vykdomoje administracinėje procedūroje iš esmės negalima laikyti įrodymais, kurie skirtųsi nuo pačios šios
įmonės padarytų pareiškimų ar būtų nuo jų atskirti. Apskritai įmonės pozicija dėl Komisijos jai inkriminuojamų faktinių aplinkybių
visų pirma yra pagrįsta jos darbuotojų ir vadovų žiniomis ir nuomonėmis.
Be to, per administracinę procedūrą ieškovė pati ginčijo bendrojo susitarimo ir su juo susijusių diskusijų buvimą ir nurodė
buvus „didelių“ kliūčių patekti į Europos rinką. Todėl to, kad kitos įmonės pateikė šiuos argumentus, negalima laikyti kaltinimus
paneigiančiu įrodymu.
Be to,
Alstom
2002 m. liepos mėn. pateikto pasiūlymo detalės buvo atskleistos pranešime apie kaltinimus, o
Fuji
nedalyvavimas derybose, susijusiose su GQ susitarimu, buvo paminėtas M. parodymuose, su kuriais ieškovė neneigia susipažinusi.
Todėl šie įrodymai nėra kaltinimus paneigiantys įrodymai.
Atvirkščiai, neatrodo, kad argumentą, susijusį su priežastimi, dėl kurios kai kurios Europos šalys nebuvo įtrauktos į GQ susitarimo
taikymo sritį, iškėlė ieškovė ar kad ieškovė susipažino su dokumentu, kuriame šis argumentas pateiktas. Todėl vieno iš
Melco
darbuotojų parodymų atitinkamą ištrauką būtų galima laikyti kaltinimus paneigiančiu įrodymu. Tačiau šiuos parodymus davė
vienos iš susijusių įmonių darbuotojas ir jais jis tiesiog neigė neteisėto elgesio buvimą, tačiau šis neiginys niekuo nepagrįstas.
Todėl minėtų įrodymų pateikimo negalima laikyti galinčiu paveikti procedūros eigą ir ginčijamo sprendimo turinį.
Trečia, reikėtų pažymėti, jog pati ieškovė savo 2009 m. lapkričio 19 d. pastabose pripažįsta, kad
Areva
pateikti S. parodymai patvirtina jos pačios argumentus dėl GQ susitarimo įgyvendinimo tariamo sustabdymo 1999–2002 m. Be to,
priešingai ieškovės teiginiams, tvirtinimas, kad 2002 m. buvo būtina kreiptis į TM T & D, kad kartelio veikla būtų atnaujinta,
buvo pateiktas
Areva
paaiškinime, susijusiame su kartelio veikimu, ir ieškovė su juo susipažino.
Vienintelis galimas kaltinimus paneigiantis įrodymas, esantis S. parodymuose, yra teiginys, kad GQ susitarimas negalėjo veikti
be tokio svarbaus gamintojo, kaip antai
Siemens
. Tačiau šis teiginys, kurį pateikė įmonės, kaltinamos dalyvavimu darant pažeidimą, darbuotojas, nėra pagrįstas ir jam prieštarauja
kitų susijusių įmonių pareiškimai ir Komisijos surinkti bei ginčijamo sprendimo 191–198 konstatuojamosiose dalyse pateikti
rašytiniai įrodymai. Todėl minėto įrodymo pateikimas negalėjo paveikti procedūros eigos ir ginčijamo sprendimo turinio.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ieškovės argumentus, susijusius su galimybe susipažinti su kaltinimus paneigiančiais
įrodymais, reikia atmesti. Tačiau, kaip yra aišku iš šio sprendimo 53 punkto, šios trečiojo ieškinio pagrindo dalies nagrinėjimo
rezultatas priklauso nuo ieškovės argumentų, pateiktų kartu su pirmuoju ieškinio pagrindu, nagrinėjimo rezultato.
Dėl trečios trečiojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su byloje esančių įrodymų iškraipymu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija iškraipė byloje esančius įrodymus ir taip pažeidė jos teisę į gynybą ir pareigą nešališkai ir
kruopščiai išnagrinėti bylos medžiagą.
Ieškovės teigimu, pirma, priešingai ginčijamo sprendimo 255 punkte esančiam teiginiui, grupei, į kurią įėjo ir įmonė
VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
(toliau – VA TECH), užuot nekomentavusi bendrojo susitarimo buvimo klausimo, per posėdį ji jį aiškiai ginčijo.
Antra, ieškovė nesutinka su tuo, kad per apklausą ji negalėjo atsakyti į klausimus apie projektus, įskaičiuotus į kvotą, numatytą
GQ susitarime, ir apie ABB tariamai praneštų projektų sąrašą. Nurodydama apklausos protokolo ištrauką, ji teigia atsakiusi,
kad nežino apie projektų apskaitą.
Trečia, ieškovė teigia, jog ginčijamame sprendime Komisija klaidingai nurodė, kad ieškovė patvirtino, jog GQ susitarimas buvo
tęsiamas ir po 1999 m. balandžio 24 d., nors ji visada teigė, kad pasaulinis kartelis nustojo veikti po to, kai dalyvavimą
jame nutraukė
Siemens
ir
Hitachi
.
Ketvirta, priešingai Komisijos teiginiui ginčijamo sprendimo 306 konstatuojamojoje dalyje, ieškovė teigia nepatvirtinusi
Hitachi
pareiškimų, susijusių su pranešimų buvimu, ir neigė buvus pranešimus ir projektų apskaitą.
Penkta, ieškovė teigia: kadangi negalėjo susipažinti su kitų šalių pareiškimais, kuriais Komisija grindė savo išvadas, ji
negali atmesti galimybės, kad jų turinys ginčijamame sprendime irgi buvo iškreiptas, ir tai labai tikėtina, atsižvelgiant
į anksčiau pateiktus kaltinimus.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia Teismas pažymi, kad šio sprendimo 40 punkte nurodytas teisės į gynybą užtikrinimo principas gali būti pažeistas
iškraipius faktines aplinkybes tik jeigu tai turėjo įtakos suinteresuotojo asmens galimybei suprasti Komisijos jai inkriminuotų
kaltinimų turinį arba įvertinti įrodymus, kuriais remtasi siekiant pagrįsti šiuos kaltinimus.
Šioje byloje ieškovė nenurodo, kiek tariamas faktinių aplinkybių iškraipymas, kuriuo ji kaltina Komisiją, apsunkino ieškovės
gynybą.
Todėl kaltinimą dėl teisės į gynybą užtikrinimo principo pažeidimo reikia atmesti.
Antra, pareiga nešališkai ir kruopščiai išnagrinėti bylos medžiagą, kurią apima gero administravimo principas, pažeidžiama
kiekvieną kartą, kai yra iškraipoma faktinė aplinkybė. Tačiau šis pažeidimas leidžia konstatuoti ginčijamo sprendimo neteisėtumą
tik jeigu Komisija nebūtų galėjusi padaryti tokių pačių išvadų, jeigu būtų teisingai aiškinusi nagrinėjamus faktus.
Todėl įvairių faktinių aplinkybių, kurios buvo tariamai iškraipytos, aiškinimas ir visų galimų iškraipymų padariniai bus išnagrinėti
nagrinėjant ieškovės pateiktus pagrindus, kuriais šie faktai ginčijami.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, trečiojo ieškinio pagrindo trečią dalį reikia atmesti.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija pakankamai neįrodė bendrojo susitarimo buvimo
Remiantis teismo praktika, Komisija turi pagrįsti nustatytus pažeidimus ir pateikti pakankamai įrodymų, teisiškai patvirtinančių
pažeidimą sudarančias aplinkybes (žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 59 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atžvilgiu visos Teismo abejonės turi būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai.
Todėl Teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamai pažeidimo buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu vis dar turi
abejonių, ypač nagrinėjant bylą dėl sprendimo, kuriuo skirta bauda, panaikinimo (78 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
60 punktas).
Tokiu atveju būtina atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, išplaukiantį visų pirma iš 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies, vieną pagrindinių teisių,
kurios sudaro bendruosius Bendrijos teisės principus. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir už juos skirtų sankcijų
pobūdį bei griežtumą, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių
pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodiškai mokamos baudos (šiuo klausimu žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi būtina, kad Komisija pateiktų tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas.
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno
pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma, vertinama bendrai
(žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
62 ir 63 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Be to, atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų,
aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus fragmentiškus ir atskirus
įrodymus turi būti galima papildyti išvadomis, iš kurių būtų galima atkurti reikšmingas faktines aplinkybes. Todėl egzistuojanti
antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir požymių, kurie, nagrinėjami
kartu, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
64 ir 65 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Ieškovė šiuo atžvilgiu teigia, kad negalima mažiau griežtų įrodinėjimo reikalavimų taikyti todėl, kad Komisija susiduria su
pažeidimo įrodinėjimo sunkumais. Jos nuomone, pirma, 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos
taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 2 t., p. 205) Komisijos įgaliojimai šioje srityje sustiprinti. Antra, šioje byloje Komisija dėl taikomos atleidimo
nuo baudų programos gavo daug įrodymų. Trečia, dėl šiuolaikinių technologijų naudojimo yra daugybė dokumentų, kuriais patvirtinami
kaltinimai kartelio dalyviams, kopijų, sukurtų įvairiuose kompiuteriuose. Ieškovės nuomone, dėl to atitinkamų dokumentų lengviau
ieškoti ir lengviau juos nustatyti, be to, jų turinį galima atkurti net ir juos ištrynus.
Vis dėlto tokių ieškovės argumentų negalima laikyti pagrįstais. Pirma, nors remiantis Reglamento Nr. 1/2003 25 konstatuojamąja
dalimi Komisijos įgaliojimų sustiprinimu siekiama visų pirma jai leisti nustatyti EB 81 straipsnio pažeidimus, šiuo sustiprinimu
savaime negarantuojama, kad Komisijai konkrečioje byloje iš tiesų bus lengviau surinkti įrodymus. Antra, ta pati išvada taikytina
atleidimo nuo baudų programai. Kad Komisija galėtų tam tikrais dalykais pagrįstai remtis kaip pažeidimo įrodymais, iš suinteresuotųjų
įmonių gauti įrodymai turi atitikti teismų praktikoje taikytinus kriterijus. Todėl vien prašymai atleisti nuo baudų savaime
nesupaprastina Komisijos vaidmens. Trečia, šiuolaikinių technologijų plitimo poveikį neutralizuoja kartelio dalyvių šiuo atžvilgiu
taikytos techninės priemonės. Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 173–175 punktų akivaizdu, kad šalys šifravo atitinkamus
dokumentus naudodamos kompiuterių programą, o visam susirašinėjimui, susijusiam su neteisėtu elgesiu, naudojo anonimines pašto
dėžutes. Neįrodyta, kad ieškovė sistemingai atsisakinėjo taikyti šias priemones, nes byloje esantys įrodymai nepatvirtina,
kad ji būtų ilgą laiką priešinusis. Be to, iš tų pačių įrodymų aišku, kad nors ieškovė nešifravo savo pranešimų ir nenaudojo
anoniminių pašto dėžučių, su ja buvo bendraujama telefonu arba faksu, o ne elektroniniu paštu ar kita skaitmenine priemone.
Be to, jei spręsdama, kad padarytas pažeidimas, Komisija remiasi tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje, šioms pakanka įrodyti,
kad yra aplinkybių, leidžiančių kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytus faktus ir pateikti kitokį tikėtiną aplinkybių paaiškinimą
nei tas, kuriuo Komisija grindė Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 186 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kaip teigia ieškovė, ši taisyklė taikoma ir tuomet, kai įrodymų, kuriais remiasi Komisija, nepakanka. Tokiu atveju pateikti
įrodymai neleidžia nepaliekant abejonių ir be papildomo aiškinimo patvirtinti pažeidimo (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo
12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
, T‑36/05, Rink. p. II‑0000, 74 punktą).
Kitaip, nei teigia ieškovė, minėta taisyklė netaikoma visiems atvejams, kai pažeidimas nustatomas apie jį sprendžiant iš kitų
faktų, remiantis netiesioginiais arba nerašytiniais įrodymais. Kalbant apie įrodinėjimo priemones, kuriomis galima remtis
įrodant pažeidimą pagal EB 81 straipsnį, pagal Bendrijos teisę visų pirma reikia remtis laisvo įrodymų vertinimo principu
(2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 72 punktas). Minėta teismų praktika pagal analogiją taikytina ir EEE susitarimo 53 straipsniui.
Todėl net jei ieškovės nurodytos aplinkybės, darant prielaidą, kad jos įrodytos, gali būti reikšmingos bendrai vertinant visus
Komisijos pateiktus įrodymus, vien jų nepakanka, kad atitinkama įmonė, pateikdama alternatyvų faktinių aplinkybių paaiškinimą,
paneigtų Komisijos tvirtinimus.
Be to, jokia Bendrijos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitų dalyvavimu
kartelyje kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 straipsnio pažeidimo įrodymų būtų neįvykdoma
ir nesuderinama su jos užduotimi prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą (85 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
192 punktas). Minėta teismų praktika pagal analogiją taikytina ir EEE susitarimo 53 straipsniui.
Vis dėlto dalyvavimu kartelyje, kurio buvimas ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, kaltinamos įmonės pareiškimai negali
būti laikomi pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jie nėra pagrįsti kitais įrodymais; žinoma, reikalaujamas
patvirtinimo kitais įrodymais lygis gali būti mažesnis atsižvelgiant į atitinkamų pareiškimų patikimumą (85 punkte minėto
Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
219 ir 220 punktai).
Kalbant apie atskirų įrodymų įrodomąją galią, pažymėtina, kad vienintelis pateiktiems įrodymams vertinti svarbus kriterijus
yra jų patikimumas (87 punkte nurodyto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
72 punktas).
Remiantis bendromis taisyklėmis įrodinėjimo srityje, dokumento patikimumas, taigi ir jo įrodomoji galia, priklauso nuo jo
kilmės, parengimo aplinkybių, adresato ir turinio (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 1053 ir 1838 punktai).
Kalbant apie pareiškimus, pažymėtina, kad ypač didelė įrodomoji galia gali būti suteikta tiems pareiškimams, kurie, pirma,
yra patikimi, antra, padaryti įmonės vardu, trečia, pateikti asmens, kuris saistomas profesinės pareigos veikti šios įmonės
vardu, ketvirta, prieštarauja pareiškėjo interesams, penkta, padaryti tiesioginio aplinkybių, apie kurias pranešama, liudininko
ir, šešta, buvo pateikti raštu, apgalvotai ir po ilgų svarstymų (šiuo klausimu žr. 85 punkte nurodyto
Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
205–210 punktus).
Nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant
į ieškovės nurodytą aplinkybę, kad šie dalyviai gali stengtis sumažinti savo įtaką darant pažeidimą ir padidinti kitų, prašymas
taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus
inkriminuojamo kartelio dalyvius. Iš tikrųjų bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant asmens nuoširdumą
ir bendradarbiavimo besąlygiškumą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos jo galimybei visiškai pasinaudoti pranešimo dėl bendradarbiavimo
nuolaidomis (šiuo klausimu žr. 2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktą).
Šiuo klausimu taip pat reikia pažymėti, kad neteisingos informacijos pateikimo galimos pasekmės yra dar sunkesnės, todėl,
kaip yra aišku iš šio sprendimo 90 punkto, ginčijamas įmonės pareiškimas turi būti patvirtintas kitais įrodymais. Ši aplinkybė
didina tikimybę, kad neteisingi pareiškimai bus nustatyti arba Komisijos, arba kitų atitinkamų įmonių.
Kalbant apie minėtų taisyklių taikymą šiai bylai, pirmiausia reikėtų pažymėti, kad, remiantis ginčijamame sprendime padarytomis
išvadomis, bendrasis susitarimas buvo nerašytas susitarimas, apėmęs, pirma, Japonijos įmonių įsipareigojimą nesiskverbti į
SĮDI projektų rinką Europos ekonominėje erdvėje (EEE), antra, Europos įmonių įsipareigojimą nesiskverbti į Japonijos SĮDI
projektų rinką ir, trečia, Europos įmonių įsipareigojimą pranešti Japonijos įmonėms apie SĮDI projektus Europos šalyse, išskyrus
„šalyse gamintojose“, ir įskaičiuoti šiuos projektus į bendrą „Europos“ kvotą, nustatytą GQ susitarime. Komisija mano, kad
pranešimo ir apskaitos mechanizmo tikslas buvo pasiūlyti kompensaciją Japonijos įmonėms, kurias Europos įmonės laikė galimomis
konkurentėmis EEE rinkoje.
Iš visų šio sprendimo 96 punkte nurodytų bendrojo susitarimo sudedamųjų dalių būtent tariamas Japonijos įmonių įsipareigojimas
nesiskverbti į SĮDI projektų rinką EEE yra Komisijos ieškovėms pateikto kaltinimo pagrindas. Todėl būtent šis įsipareigojimas
turi būti pakankamai įrodytas. Tačiau kitos bendrojo susitarimo sudedamosios dalys, jei būtų įrodytos, galėtų taip pat būti
reikšmingi netiesioginiai įrodymai, leidžiantys nuspręsti apie atitinkamą Japonijos įmonių įsipareigojimą.
Ieškovė ginčija bendrojo susitarimo buvimą ir kad ji jame dalyvavo. Ji kritikuoja įvairių Komisijos ginčijamame sprendime
nurodytų įrodymų įrodomąją galią ir nurodo kitus įrodymus, kurie, jos nuomone, leidžia manyti, kad bendrojo susitarimo nebuvo.
Dėl to ieškovė mano, kad Komisija privalėjo sutikti su alternatyviu paaiškinimu, kodėl Japonijos gamintojų nebuvo SĮDI rinkoje
EEE, susijusiu su teisinių, techninių ir komercinių patekimo į šią rinką kliūčių buvimu. Todėl, ieškovės nuomone, priimdama
ginčijamą sprendimą, Komisija perkėlė įrodinėjimo pareigą, pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą ir viršijo savo įgaliojimus.
Komisija tvirtina, kad bendrojo susitarimo buvimas ir, konkrečiai kalbant, Japonijos įmonių įsipareigojimas nesiskverbti į
EEE rinką yra patvirtinti įrodymų visuma, apimančia rašytinius įrodymus, įmonių pareiškimus, liudytojų parodymus ir įrodymus,
susijusius su realiu kartelio veikimu.
Taigi norint išsiaiškinti, ar apskritai Komisijos pateikti įrodymai neginčijamai patvirtina bendrojo susitarimo buvimą, kurio
negali paneigti ieškovės pateikti įrodymai, reikia įvertinti atitinkamų įrodymų patikimumą ir turinį.
Ieškovės kaltinimai nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu ir kad Komisija viršijo savo įgaliojimus, grindžiami prielaida,
jog Komisija neįrodė bendrojo susitarimo buvimo ir ieškovės dalyvavimo jame. Taigi, jeigu ieškovės argumentus, susijusius
su pažeidimo buvo įrodymais ir ieškovės dalyvavimu jį darant, reikės atmesti, tai neabejotinai reikš, kad reikės atmesti ir
kaltinimą dėl nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimo, ir kaltinimą Komisijai, kad viršijo savo įgaliojimus. O jeigu būtų
konstatuota, kad ieškovės dalyvavimas darant tariamą pažeidimą ginčijamame sprendime neįrodytas, ši išvada savaime būtų pagrindas
panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su ieškove.
Dėl ABB pateiktų įrodymų
–       Šalių argumentai
Ieškovė nesutinka su tuo, kad įvairūs ABB pateikti įrodymai patvirtina bendrojo susitarimo buvimą.
Pirmiausia ieškovė teigia, kad apskritai ABB pateikti įrodymai turi menką įrodomąją galią, nes ABB taikytas sąlyginis atleidimas
nuo baudos. Jos nuomone, ABB pareiškimai nebeprilygo parodymų davimui prieš save. Kita vertus, ABB galėjo būti daromas spaudimas
atsakyti į Komisijos klausimus taip, kad būtų patvirtintas kartelio buvimas, atsižvelgiant į tai, kad bauda jai dar galėjo
būti skirta nusprendus, kad ji nepakankamai bendradarbiauja. Todėl ABB pateiktus įrodymus reikėtų vertinti kritiškai.
Ieškovė taip pat abejoja kiekvieno iš ABB pateiktų įrodymų įrodomąja galia. Pirma, ieškovės teigimu, 2004 m. kovo 11 d. ABB
pareiškimas, kuriuo patvirtinamas bendrojo susitarimo buvimas, yra nevienareikšmis, nes ABB pripažino ir tai, kad nebuvo jokio
aiškaus susitarimo ir kad bendrasis susitarimas buvo grindžiamas faktinėmis aplinkybėmis, t. y. aplinkybe, kad Europos vartotojai
tik ribotai pripažino Japonijos įmones ir kad norėdamos patekti į Europos rinką jos susidūrė su tam tikrais techniniais ir
teisiniais sunkumais. Be to, pasak ABB, Japonijos gamintojai dalyvavo kartelyje tik tiek, kiek jis buvo susijęs su ne EEE
teritorijomis.
Antra, ieškovė kelia klausimus dėl buvusio ABB darbuotojo M. parodymų, kuriuos jis davė per 2005 m. rugsėjo 23 d. pokalbį.
Šiuo atžvilgiu ji nurodo, kad ABB noras pritarti Komisijos teorijai pasireiškė jos samdyto advokato pastangomis pakreipti
M. parodymus taip, kad šis pripažintų, jog Japonijos gamintojų atėjimas į Europos rinką po kurio laiko galėjo tapti pelningas.
Ieškovė priduria, kad per pokalbį M. jau nebebuvo ABB darbuotojas, o tai reiškia, kad jis nebeprivalėjo veikti paisydamas
šios įmonės interesų. Be to, tai, kad M. pakeitė savo parodymus, veikiau rodo jam darytą spaudimą, o ne jo norą pateikti tikslią
informaciją.
Ieškovė taip pat teigia, kad M. parodymai dėl bendrojo susitarimo buvimo paremti nuogirdomis ir mažai įtikinami. Jos nuomone,
M. nurodė nedalyvavęs sudarant bendrąjį susitarimą ir kad susitarimas nebuvo minimas tuose susitikimuose, kuriuose jis dalyvavo.
Todėl minėti parodymai buvo pagrįsti M. asmenine nuomone dėl kartelio buvimo. Ieškovė šiuo atžvilgiu pažymi, jog darant prielaidą,
kad bendrasis susitarimas buvo, galima tikėtis, kad, atsižvelgiant į tariamą jo svarbą, prašymus atleisti nuo baudų pateikusios
įmonės būtų pateikusios vienalaikius tariamų įvykių įrodymus.
Kalbant apie M. parodymų turinį, ieškovė teigia, kad nors M. nurodė, jog užsienio rinkas apimančio susitarimo sudarymas leido
manyti esant susitarimą, apimantį įvairių jo dalyvių šalis gamintojas, jis taip pat pabrėžė, kad nors Japonijos gamintojai
būtų galėję patekti į Europos rinką, šios pastangos vis dėlto nebūtų komerciškai naudingos. Paskui 2005 m. spalio 4 d. ABB
samdytas advokatas pateikė naują pareiškimą, kuriuo siekta patikslinti ankstesnius M. parodymus ir kuriuo oficialiai užfiksuotas
bendrojo susitarimo buvimas. Ieškovės teigimu, šie du dalykai vienas kitam prieštarauja, todėl jais negalima remtis.
Trečia, ieškovė tvirtina, kad ABB darbuotojų W. ir P. parodymai yra neapibrėžti ir nepagrįsti spėjimai, grindžiami asmenine
nuomone. Todėl kai W. buvo paklausta apie priežastis, dėl kurių Japonijos gamintojams nebuvo leidžiama dalyvauti Europos SĮDI
konkursuose, jis nenurodė bendrojo susitarimo. Kita vertus, ankstesniuose savo parodymuose jis aiškino, kad dėl „didelių“
kliūčių į Europos rinką buvo sunku patekti.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia iš šio sprendimo 94 ir 95 punktų aišku, kad įrodymų, kuriuos pateikė įmonė, siekianti būti atleista nuo baudų,
nebūtina iš karto vertinti atsargiai. Kalbant apie konkretų liudytojų parodymų atvejį, iš tiesų gali būti, kad tokios įmonės
darbuotojai, iš kurių reikalaujama veikti paisant jos interesų, gali turėti bendrą norą pateikti kuo daugiau kaltę patvirtinančių
įrodymų, nes jų bendradarbiavimas vykstant procedūrai irgi gali turėti teigiamos reikšmės jų profesinei ateičiai. Tačiau tokiu
atveju šie darbuotojai taip pat supranta ir galimas neigiamas klaidingų įrodymų pateikimo pasekmes, kurios dar skaudesnės
atsižvelgiant į patvirtinimo reikalavimą.
Kalbant apie M., ieškovė teisingai pažymi, kad buvęs darbuotojas iš principo nebeprivalo veikti paisydamas savo buvusio darbdavio
interesų savanoriško bendradarbiavimo per administracinę procedūrą atveju. Tačiau ši aplinkybė taip pat reiškia, kad jis iš
esmės nesuinteresuotas šiuo atžvilgiu pateikti klaidingus įrodymus. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad duodamas parodymus
M. jau buvo išėjęs į pensiją. Todėl nėra akivaizdu, kad jo nebendradarbiavimas per administracinę procedūrą būtų jam sukėlęs
neigiamų padarinių.
Be to, negalima tvirtinti, kad ABB pateikti parodymai negalėjo pakenkti ABB. Kadangi šie įrodymai pateikti prieš išsiunčiant
pranešimą apie kaltinimus, nei ABB, nei jos darbuotojai ar buvęs darbuotojas negalėjo tiksliai žinoti būsimos ABB kaltinimų
apimties ir turinio.
Kalbant apie įvairius ieškovės pateiktus įrodymus, pirma, jos 2004 m. kovo 11 d. pastabose, t. y. prieš pritaikant jai laikiną
atleidimą nuo baudos, ABB aiškiai nurodė buvus bendrąjį susitarimą, pagal kurį dvi Japonijos įmonės neteikdavo pasiūlymų dėl
Europos projektų, o Europos įmonės neteikdavo pasiūlymų dėl Japonijos projektų.
ABB tikrai nurodė, jog bendrasis susitarimas buvo pagrįstas aplinkybe, kad Japonijos gamintojai nebuvo gerai vertinami Europos
klientų ir neišvengiamai susidūrė su tam tikromis kliūtimis Europos rinkoje. Tačiau iš jos 2004 m. kovo 11 d. pastabų aiškiai
matyti, kad ji manė, jog atitinkamos Japonijos įmonės nesiaiškino šių kliūčių kilmės, o savo Europos partneriams įsipareigojo
nesiskverbti į EEE rinką. Todėl patekimo į šią rinką kliūtys yra veiksnys, lėmęs minėto susitarimo sudarymą. Taip pat reikia
pažymėti, kad tokia išvada nėra paradoksali, nes paprastai gamintojas pasidalijant rinkas, pavyzdžiui, tokias, kaip antai
Komisijos šioje byloje nurodyta rinka, palieka konkurentams tas rinkas, kuriose jo paties padėtis yra silpna.
Be to, ABB tikrai nurodė, kad nebuvo jokio aiškaus susitarimo su Japonijos gamintojais dėl manipuliavimo konkursais, kainų
nustatymo ir EEE projektų paskirstymo. Tačiau vertinant šį jos teiginį pagal jo kontekstą, pažymėtina, kad juo nurodomas nacionalinių
rinkų paskirstymas Europos gamintojams arba SĮDI projektų paskirstymas EEE. Todėl jis nepaneigia bendro Japonijos gamintojų
įsipareigojimo nesiskverbti į EEE rinką, aiškiai nurodyto ABB, buvimo. Be to, ABB teiginiai nėra nenuoseklūs. Kadangi, ABB
nuomone, Japonijos įmonės įsipareigojo nesiskverbti į EEE rinką, joms nebūtų reikėję sudaryti išsamių susitarimų su Europos
gamintojais dėl SĮDI projektų paskirstymo šioje rinkoje.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad 2004 m. kovo 11 d. ABB pareiškimai nėra dviprasmiški ir
kad jie suteikia informacijos, rodančios bendrojo susitarimo buvimą.
Antra, ABB samdytas advokatas iš tiesų tam tikru momentu įsiterpė į pokalbį su M., kad pasakytų šiam, jog Japonijos gamintojams
gali būti naudinga skverbtis į Europos rinką, tačiau tai, panašu, M. neįtikino. Todėl reikia konstatuoti, kad M. suabejojo
tokio elgesio komercine nauda, ir būtina atsižvelgti į šią aplinkybę vertinant jo parodymų turinį. Tačiau ieškovė nepaaiškina,
kaip šis ABB samdyto advokato įsiterpimas paveikė M. parodymų patikimumą kitais klausimais.
Be to, ieškovė teisingai tvirtina, kad panašu, jog M. parodymai nebuvo iš anksto gerai apmąstyti ir kad jie nebuvo pakeisti
po apmąstymų ir papildomo patikrinimo. Parodymai buvo duoti žodžiu ir nėra aišku, kokius klausimus Komisija prieš tai raštu
uždavė M., nei tai, ar M. paskui patikrino ir pakeitė pareiškimus apie bendrąjį susitarimą ir patekimo į EEE rinką kliūtis.
Vis dėlto ieškovė nepateikia jokių įrodymų, patvirtinančių, kad bet kokį M. parodymų pakeitimą galėjo paskatinti kokia nors
forma jam daromas spaudimas.
Ieškovės teiginį, kad M. parodymai tebuvo paremti nuogirdomis, reikia atmesti. M. buvo vienas iš ABB atstovų kartelyje nuo
1988 m. iki 2002 m., t. y. beveik visą kartelio veikimo laiką, o pati ABB buvo viena iš pagrindinių kartelio dalyvių. Taigi
M. buvo tiesioginis ir privilegijuotas atskleistų aplinkybių liudininkas.
Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, kad M. savo parodymais patvirtino nedalyvavęs sudarant bendrąjį susitarimą. Be to, klausiamas,
ar bendrojo susitarimo tema buvo aptariama susitikimuose, kuriuose jis dalyvavo, M. atsakė, kad tai nebuvo būtina, nes bendrasis
susitarimas ir taip veikė. Tačiau ši aplinkybė nesumenkina M. parodymų įrodomosios galios. Pirma, liudininkas laisvai gali
pateikti tęstinio reiškinio įrodymų, net jei nedalyvavo nuo pat jo pradžių. Antra, nors M. nurodė, kad bendrojo susitarimo
klausimas nebuvo tiesiogiai aptariamas per susitikimus, kuriuose jis dalyvavo, iš jo parodymų matyti, kad, jo nuomone, taip
buvo todėl, jog minėto susitarimo turinys kartelio dalyviams buvo žinomas, pripažintas ir jų įgyvendinamas be tiesioginių
diskusijų.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad gamintojų grupės įsipareigojimas nesiskverbti į kitai grupei priskirtą rinką, kuriuo Komisija
kaltina Japonijos gamintojus, yra pagrįstas paprasta koncepcija, kurią labai nesunku įgyvendinti. Šiam įgyvendinimui iš principo
nereikia atitinkamų įmonių abipusių veiksmų. Taigi toks įsipareigojimas gali egzistuoti kaip žodinis susitarimas, o tai mažina
jo atskleidimo riziką. Šiuo klausimu Komisija ginčijamo sprendimo 170–176 konstatuojamosiose dalyse nurodė, jog nagrinėjamu
atveju kartelio dalyviai ėmėsi organizacinių ir techninių atsargumo priemonių, kad išvengtų jo atskleidimo.
Kalbant apie M. parodymų turinį, pažymėtina, jog šis pareiškė, kad tarp Japonijos ir Europos gamintojų buvo susitarimas dėl
abipusės namų rinkų apsaugos, sudarytas dar prieš GQ susitarimą, kad toks susitarimas buvo būtina sąlyga, norint sudaryti
susitarimus dėl kitų regionų, o jo taisyklių laikymasis reiškė, kad Japonijos gamintojai nesiskverbs į Europos gamintojų namų
rinką, net jei techniniu požiūriu būtų galėję tai daryti. Šiuo klausimu M. taip pat paaiškino pranešimo ir projektų apskaitos
mechanizmą ir tai, kad SĮDI projektai gamintojų šalyse nebuvo aptariami tarp dviejų gamintojų grupių ir neįskaičiuojami į
GQ susitarime numatytas kvotas.
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 118 punkte, M. nebuvo tikras dėl Japonijos įmonių komercinio suinteresuotumo skverbtis į
Europos SĮDI rinką. Vis dėlto M. pozicija, kuriai pritarė ir P., neturi įtakos aplinkybei, kad, remiantis keturių ABB liudytojų
ir paties ABB parodymais, Japonijos įmonės buvo įsipareigojusios nesiskverbti į EEE rinką, nors techniniu požiūriu ir galėjo
tai daryti.
Šiuo klausimu taip pat reikėtų pažymėti, kad galimas Japonijos gamintojų komercinio suinteresuotumo tam tikru metu skverbtis
į EEE rinką nebuvimas dar nereiškia, kad toks susitarimas, pavyzdžiui, bendrasis susitarimas, neturi prasmės. Iš tikrųjų toks
susitarimas gali, pirma, panaikinti esamą skverbimosi į atitinkamas rinkas riziką ateityje pasikeitus konkurencinei padėčiai
ir taip užtikrinti ilgalaikį dviejų gamintojų grupių saugumą, stabilizuojant jų atitinkamą privilegijuotą padėtį. Antra, toks
susitarimas gali būti dviejų grupių tarpusavio pasitikėjimo pagrindas. Remiantis M. parodymais, toks pasitikėjimas buvo būtinas
norint įgyvendinti kartelį visame pasaulyje.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad M. parodymai yra bendrojo susitarimo buvimo įrodymai.
Trečia, priešingai, nei tvirtina ieškovė, Wi. nurodė, kad tai, jog Japonijos įmonių nebuvo Europos rinkoje, lėmė Japonijos
ir Europos rinkų apsaugos sistema, pagrįsta tuo, jog nė viena gamintojų grupė nenori, kad kita grupė veiktų jos namų rinkoje.
Be to, P. spontaniškai nurodė bendrąjį susitarimą su Japonijos įmonėmis, pagal kurį šios įsipareigojo nedalyvauti Europos
rinkoje, o Europos įmonės įsipareigojo nedalyvauti Japonijos rinkoje. Taigi Wi. ir P. parodymų negalima laikyti nepagrįstais
spėjimais; atvirkščiai, tai yra įrodymai, patvirtinantys bendrojo susitarimo buvimą.
Ta pati išvada taikoma ir paskutiniams, V.‑A. duotiems parodymams, pateiktiems ABB iniciatyva. Paklaustas apie Europos ir
Japonijos gamintojų bendrojo susitarimo buvimą, V.‑A. nurodė Japonijos ir Europos gamintojų susitarimą, pagal kurį Europos
įmonės susitarė „nepulti“ Japonijos įmonių Japonijos rinkoje, ir atvirkščiai. Be to, V.‑A. prisipažino dalyvavęs Europos įmonių
ir vienos Japonijos įmonės atstovo pokalbyje būtent dėl šio susitarimo laikymosi, inicijuotame dėl Japonijos įmonių mėginimų
skverbtis į Europos rinką.
Reikia konstatuoti, kad ABB pateikti pareiškimai ir parodymai gali įrodyti bendrąjį susitarimą, nes šis susitarimas buvo nurodytas,
apibūdintas esminis jo turinys ir pateikta informacija apie jo trukmę ir dalyvius.
Be to, ABB pateikti įrodymai yra nuoseklūs, kalbant apie bendrojo susitarimo buvimą ir esminį turinį. Nors požiūris dėl Japonijos
įmonių skverbimosi į Europos rinką komercinės naudos skyrėsi, ši aplinkybė nagrinėjamu atveju neturi reikšmės atsižvelgiant
į pareiškimus, susijusius su bendrojo susitarimo buvimu, kaip tai buvo nurodyta šio sprendimo 125 punkte.
Be to, ABB pareiškimai pateikti įmonės vardu ir iš jų turinio matyti, kad jie grindžiami vidiniais tyrimais ir pokalbiais
su šios įmonės darbuotojais. Todėl jiems reikia suteikti tam tikrą įrodomąją galią.
Keturių atitinkamų liudininkų parodymai yra patikimi, nes juos pateikė tiesioginiai juose nurodytų aplinkybių liudininkai,
ir iš šios bylos aplinkybių negalima daryti išvados, kad minėti liudininkai buvo raginami pateikti klaidinančius parodymus.
Todėl juos reikia laikyti turinčiais didelę įrodomąją galią.
Tačiau remiantis šio sprendimo 90 punkte nurodyta teismo praktika, ABB pateiktų pareiškimų ir parodymų turinys bet kuriuo
atveju turi būti patvirtintas kitais įrodymais.
Dėl ABB įrodymų patvirtinimo
–       Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija ginčijamame sprendime pakankamai nepatvirtina ABB pateiktų įrodymų ir visų pirma nenurodo jokių
įrodymų, kurie būtų to paties laikotarpio kaip ir bylos aplinkybės.
Pirma,
Fuji
teiginys, kad ji žinojo apie bendrąjį susitarimą, pareikštas atsakant į pranešimą apie kaltinimus, nėra pagrįstas nei paaiškintas,
todėl atspindi tik vienašalę
Fuji
nuomonę. Be to, išreiškiant šią nuomonę nenurodyta, ar tik
Fuji
buvo įtariamo susitarimo dalyvė, ar tai buvo tik Europos gamintojų, ar ir Japonijos gamintojų susitarimas. Be to, savo 2006 m.
liepos 11 d. prašyme atleisti nuo baudų
Fuji
nepaminėjo bendrojo susitarimo buvimo. Šis susitarimas nepaminėtas ir penkiuose
Fuji
darbuotojų parodymuose, kuriuos pateikė ši įmonė.
Ieškovės nuomone, paskesni
Fuji
pareiškimai, kuriais tariamai patvirtinamas bendrojo susitarimo buvimas, visų pirma
Fuji
2006 m. lapkričio 21 d. pareiškimas, jai nebuvo pateikti, todėl į juos negalima atsižvelgti.
Be to, menką
Fuji
pateiktos informacijos įrodomąją galią patvirtina aplinkybė, kad Komisija už informacijos atskleidimą nesumažino jai baudos.
Antra, kalbant apie išvadą, kad
Alstom
ir
Areva
neginčijo bendrojo susitarimo buvimo ir kad VA TECH jo atvirai neneigė, ieškovė teigia, kad tylėjimo prilyginimas pripažinimui
aiškiai pažeidžia teisę neduoti parodymų prieš save ir pagrindinius įrodinėjimo principus. Be to, praktiniu požiūriu bendrojo
susitarimo buvimas buvo iš esmės nesvarbus Europos gamintojams, todėl jų tylėjimo reikėjo tikėtis. Procedūriniu požiūriu ieškovė
pažymi: kadangi negalėjo susipažinti su atitinkamais dokumentais, ji negalėjo patikrinti Komisijos teiginio. Be to, ieškovė
mano, kad VA TECH iš tikrųjų ginčijo bendrojo susitarimo buvimą.
Trečia, ieškovė teigia, kad vien jos dalyvavimas susitikimuose su Europos gamintojais dėl GQ susitarimo neturi reikšmės, kiek
tai susiję su bendrojo susitarimo buvimu.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Kalbant, pirma, apie
Fuji
pateiktus įrodymus, iš šio sprendimo 51–53 punktų aišku, kad pastabomis, kurios nebuvo pateiktos ieškovei, konkrečiai kalbant,
2006 m. lapkričio 21 d.
Fuji
pastabomis, negalima remtis kaip kaltinimus patvirtinančiais įrodymais. Todėl šios pastabos negali patvirtinti ABB pateiktų
įrodymų turinio.
Tačiau atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, kurio atitinkama ištrauka buvo pateikta ieškovei,
Fuji
nurodė žinanti apie bendrąjį susitarimą, pagal kurį Japonijos gamintojai įsipareigojo nebandyti skverbtis į Europos rinką,
ir patikslino, kad pagrindinė
Fuji
neveikimo EEE rinkoje priežastis buvo ta, kad ji nebuvo rimta ir patikima SĮDI tiekėja Europoje.
Reikia pripažinti, kad šis pareiškimas yra santykinai netikslus, nes
Fuji
tik nurodė Japonijos gamintojų įsipareigojimą nesiskverbti į Europos rinką. Tačiau taip
Fuji
patvirtino esminį iš ABB pateiktų įrodymų išplaukiantį faktą, kuriuo Komisija kaltina Japonijos gamintojus. Taigi aptariamas
pareiškimas nėra bereikšmis šioje byloje. Juo labiau kad
Fuji
žinių ribotumas gali būti paaiškinamas jos antraeiliu vaidmeniu kartelyje ir ypač aplinkybe, kad, kaip matyti iš ginčijamo
sprendimo 150 konstatuojamosios dalies,
Fuji
buvo vienintelė Japonijos įmonė, kuri nepriklausė Japonijos gamintojų grupės, atsakingos, be kita ko, už veiksmų tarp dviejų
gamintojų grupių suderinimą pagal GQ susitarimą, komitetui.
Dėl
Fuji
darbuotojų Teismas pažymi, kad šie darbuotojai neginčijo bendrojo susitarimo buvimo, tačiau šiuo atžvilgiu tiesiog nieko
nesakė. Todėl
Fuji
darbuotojų parodymų turinys neleidžia suabejoti
Fuji
pareiškimo atsakant į pranešimą apie kaltinimus įrodomąja galia.
Kalbant apie prašymo atleisti nuo baudų turinį, pažymėtina, kad iš Pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkto aišku, jog tam,
kad Komisija galėtų sumažinti baudą, atitinkami įrodymai turi turėti didelę įrodomąją galią Komisijos jau turimų įrodymų atžvilgiu.
Todėl pateikdama pašymą sumažinti baudas jau po atsakymo į pranešimą apie kaltinimus išsiuntimo šį prašymą pateikianti įmonė
gali atkreipti didesnį dėmesį į įrodymus, kurie, jos nuomone, iki šiol nebuvo pakankamai patvirtinti, kad suteiktų jiems didesnę
įrodomąją galią. Ši aplinkybė gali paaiškinti, kodėl atitinkama įmonė nepamini įrodymų, kurie, jos nuomone, buvo patvirtinti
kitais anksčiau pateiktais įrodymais.
Be to, atsižvelgiant į Pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkto tekstą, negalima atmesti galimybės, kad pateikus tam tikrą
įrodomąją galią turinčių įrodymų, susijusių su anksčiau jau kitais įrodymais įrodytomis aplinkybėmis, bauda nebus sumažinta.
Antra, iš VA TECH apklausos protokolo transkripcijos aišku, kad ji per tą apklausą aiškiai ginčijo bendrojo susitarimo buvimą.
Todėl Komisijos teiginys, kad taip nėra, yra nepagrįstas.
Kalbėdama apie
Alstom
ir
Areva
tariamai neutralią poziciją Komisija teigia nesirėmusi šiuo veiksniu, kai darė išvadą dėl bendrojo susitarimo buvimo, o jį
tik pažymėjo. Nors šį vertinimą patvirtina ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamoji dalis, kurioje nepripažįstama
Alstom
,
Areva
ir VA TECH pozicijas patvirtinanti reikšmė, priešingai
Fuji
pareiškimams, patvirtinantiems bendrojo susitarimo buvimą, jį paneigia minėto sprendimo 255 konstatuojamoji dalis, kurioje
Komisija nurodo, kad tam tikri Europos gamintojai netiesiogiai pripažino bendrąjį susitarimą. Bet kuriuo atveju neutrali
Alstom
ir
Areva
pozicija negali būti vertinama kaip bendrojo susitarimo buvimo įrodymas. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į Komisijai tenkančią
įrodinėjimo pareigą procedūroje dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo, jeigu įmonė neginčija faktinių
aplinkybių, tai nereiškia, kad šios aplinkybės yra įrodytos.
Trečia, kaip teigia ieškovė, vien tai, kad ji dalyvavo GQ susitarime, dar nėra bendrojo susitarimo buvimo įrodymas. Svarbu
tai, ar, kaip teigia Komisija, šį susitarimą įvairūs jo dalyviai įgyvendino tuo pačiu metu kaip ir GQ susitarimą ir ar jį
įgyvendino kartu su GQ susitarimu.
Ketvirta, iš ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamosios dalies matyti, kad 2002 m. liepos 10 d. susitikime, kuriame buvo aptariamas
kartelio veikimo metodų keitimas po to, kai
Siemens
ir
Hitachi
vėl prie jo prisijungė,
Alstom
pateikė pasiūlymą, pagal kurį Europos gamintojai turėjo likti Europoje, o Japonijos gamintojai – Japonijoje ir nemėginti
skverbtis į Europos rinką. Be to, minėtoje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, jog vėlesniame 2002 m. liepos 15 d. susitikime
Hitachi
atstovas pareiškė, kad ši įmonė atmeta minėtą pasiūlymą, kad Europos gamintojai reagavo pažymėdami, jog Europa, įskaitant
Vidurio ir Rytų Europą, yra jų rinka, ir kad jie ketina išlaikyti Vakarų Europoje taikomas kainas, ir taip pat pabrėžė, kad
šis klausimas dar bus aptartas vėliau, nors tai ir neįvyko.
Iš pirmo žvilgsnio šis 2002 m. liepos 10 d. ir 15 d. susitikimų apibendrinimas, pagrįstas
Hitachi
pateiktais įrodymais, leidžia manyti, jog
Alstom
iš tikrųjų pateikė pasiūlymą sudaryti naują susitarimą, kurį
Hitachi
atmetė, ir šis pasiūlymas nebuvo vėliau aptariamas, o tai reikštų, kad bent nuo 2002 m. liepos mėn. nebuvo jokio susitarimo
dėl Japonijos gamintojų elgesio EEE rinkoje.
Vis dėlto 2002 m. liepos 15 d. susitikimo apibendrinimas rodo, pirma, kad
Hitachi
atmetė ne pačią rinkų pasidalijimo idėją, o konkretų
Alstom
pasiūlymą. Antra, šiame apibendrinime nurodyta, kad
Hitachi
pažymėjo, jog Europos gamintojų reikalavimai apima Vidurio ir Rytų Europą, o tai reiškia, kad jos prieštaravimas buvo susijęs
būtent su šiuo konkrečiu aspektu, o ne su situacija Vakarų Europoje.
Be to, reikėtų pažymėti, kad tai, jog
Alstom
pateikė nagrinėjamą pasiūlymą, leidžia suabejoti ieškovės argumentais dėl konkurencijos EEE rinkoje. Manant, kad Japonijos
gamintojai, kaip tvirtina ieškovė, nebuvo vertinami kaip realūs konkurentai EEE rinkoje dėl neįveikiamų patekimo į rinką kliūčių,
susitarimas dėl šios rinkos iš tikrųjų būtų buvęs nereikalingas. Tokiu atveju Europos gamintojai, žinodami apie šią jų privilegijuotą
padėtį Europos rinkoje, nebūtų turėję jokio intereso pasiūlyti tokį susitarimą. Tačiau iš
Hitachi
pateikto apibendrinimo matyti, kad
Alstom
pasiūlymas apėmė tiek EEE rinką, tiek Vidurio ir Rytų Europos rinkas.
Taigi reikia pripažinti pagrįstu aiškinimą, kad per 2002 m. liepos 10 d. susitikimą
Alstom
pasiūlė išplėsti Komisijos nurodytą bendrąjį susitarimą, apimant Vidurio ir Rytų Europos valstybes.
Penkta, kaip pažymėta ginčijamo sprendimo 131 konstatuojamojoje dalyje, EQ susitarimo turinys yra tam tikru mastu reikšmingas,
nes jis susijęs su bendrojo susitarimo buvimu.
Pagal EQ susitarimo 2 priedo „E (E‑Members)“ dalies 4 punktą Europos gamintojai „nusprendžia pranešti apie Europos projektus
[Japonijos gamintojų grupei]“. Iš 2 priedo konteksto matyti, kad informacija turėjo būti pateikta prieš paskiriant atitinkamą
SĮDI projektą.
Ši aplinkybė leidžia tam tikra dalimi atmesti ieškovės argumentus, nes padeda suprasti, jog Europos gamintojai manė, kad Japonijos
gamintojams gali būti įdomu sužinoti bent jau apie tam tikrų SĮDI projektų paskirstymo procedūrą EEE ir kad todėl jie buvo
potencialūs konkurentai dėl šių projektų.
Vis dėlto nei EQ susitarimas, nei kiti Komisijos pateikti įrodymai nepatvirtina, kad aptariamą mechanizmą įgyvendino Europos
gamintojai ar kad Japonijos gamintojai žinojo apie šį mechanizmą. Todėl EQ susitarimas tėra rodiklis, kaip Europos gamintojai
suvokė Japonijos įmones.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, pirma, kad
Fuji
teiginys jos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus veikiau patvirtina ABB pateiktus įrodymus dėl bendrojo susitarimo buvimo;
tačiau jo įrodomoji galia yra nedidelė.
Alstom
2002 m. liepos 10 d. susitikime pateiktas pasiūlymas irgi yra įrodymas, kad per susitikimą bendrasis susitarimas buvo. Be
to, EQ susitarimo turinys yra rodiklis, leidžiantis manyti, kad Japonijos gamintojai buvo laikomi realiais konkurentais dėl
tam tikrų SĮDI projektų tiekimo EEE, kaip tvirtina Komisija.
Antra, nei VA TECH,
Alstom
ar
Areva
pozicija dėl bendrojo susitarimo buvimo, nei vien tai, kad ieškovė dalyvavo susitikimuose dėl GQ susitarimo, nėra įrodymai,
kurie patvirtintų ABB pateiktus įrodymus dėl bendrojo susitarimo buvimo.
Dėl pranešimo ir apskaitos mechanizmo
–       Šalių argumentai
Pirma, ieškovė tvirtina, kad Komisijos argumentas, susijęs su pranešimo ir projektų valdymo mechanizmu, yra pagrįstas teiginiu,
kad Japonijos gamintojai buvo suvokiami kaip galimi konkurentai EEE SĮDI rinkoje. Šiuo teiginiu leido suabejoti aiškus VA TECH
teiginys, kad Europos gamintojai praktiškai negalėjo siūlyti savo gaminių Japonijoje, ir atvirkščiai, M. parodymai, iš kurių
aišku, kad patekti į Europos rinką Japonijos įmonėms nebuvo komerciškai naudinga. Todėl teiginiai, susiję su pranešimo ir
projektų apskaitos mechanizmu, grindžiami faktiniu požiūriu akivaizdžiai klaidinga prielaida. Be to, šiomis aplinkybėmis Komisijos
argumentas, kad projektų apskaitos faktas rodo kliūčių patekti į Europos rinką nebuvimą, todėl ir bendrojo susitarimo buvimą,
yra nekonkretus.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisijos teiginiai, susijęs su pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmu, pakankamai neįrodyti.
Jos nuomone, Komisija savo teiginius grindžia tuo, kad Japonijos gamintojai buvo sistemingai informuojami apie SĮDI projektus
Europos šalyse, išskyrus šalis gamintojas, kad būtų lengviau juos įtraukti į bendrą „Europos“ kvotą. Tačiau įrodymai, išskyrus
ABB pareiškimus, kuriais rėmėsi Komisija, nepatvirtina nei sistemingų pranešimų pobūdžio, nei kokio nors skirtumo tarp šalių
gamintojų ir kitų Europos šalių.
Šiuo atžvilgiu ieškovė pirmiausia teigia, kad ji nebuvo EQ susitarimo šalis ir kad todėl jį galima laikyti tik vienašaliu
Europos gamintojų sprendimu. Be to, jos nuomone, to susitarimo 2 priede nenumatyti sistemingi pranešimai Japonijos gamintojams,
atvirkščiai, tokia galimybė atmetama, nes Europos gamintojams leidžiama patiems nuspręsti, ar pranešti apie Europos projektus.
Taip pat minėtame priede nenumatyta Europos projektus įtraukti į bendrą „Europos“ kvotą.
Be to, ABB pateiktas SĮDI projektų sąrašas yra ABB parengtas dokumentas, kuris nebuvo atskleistas kitiems kartelio dalyviams.
Todėl, ieškovės nuomone, šis sąrašas nėra sistemingų pranešimų Japonijos įmonėms apie Europos SĮDI projektus įrodymas.
Galiausiai iš
Hitachi
prašymo atleisti nuo baudų ištraukos, pagal kurią
Siemens
reguliariai siųsdavo lentelę, kurioje buvo apibendrinami Europos ir Japonijos įmonėms paskirstyti SĮDI projektai, nėra aišku,
ar nagrinėjami mainai buvo susiję su Europos SĮDI projektais, o šio teiginio kontekstas leidžia manyti, kad taip nebuvo. Kalbant
apie
Hitachi
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus esantį teiginį, kad pranešimas buvo naudojamas siekiant palengvinti apskaitą, pažymėtina,
kad šio teiginio nepatvirtino joks kitas Japonijos gamintojas ir jam netgi konkrečiai prieštarauja ieškovė ir
Fuji
, o pastaroji nurodė, kad informacija apie Europos SĮDI projektų paskirstymą nebuvo sistemingai teikiama Japonijos gamintojams.
Trečia, ieškovė teigia, kad Komisijos apibūdintas pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmas yra sudėtingas ir nebuvo taikomas
savaime. Todėl mažai tikėtina, kad mechanizmas nebuvo paminėtas GQ susitarime ar kuriame nors kitame bylos aplinkybių laikotarpio
dokumente.
Ketvirta, net darant prielaidą, kad kai kurie Europos projektai buvo įtraukiami į bendrą „Europos“ kvotą, numatytą GQ susitarime,
ši aplinkybė nerodo, kad ieškovė padarė pažeidimą. Ieškovės nuomone, apskaita galėjo duoti rezultatų tik ne EEE teritorijoje,
nes Japonijos gamintojai įgijo teisę į daugiau projektų už šios erdvės ribų. Tai nereiškia EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo
53 straipsnio pažeidimo.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia Teismas pažymi, kad Komisijos teiginiai, susiję su pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmu, nėra grindžiami
vien prielaida, kad Japonijos gamintojai buvo laikomi tikėtinais konkurentais EEE rinkoje. Komisija mano surinkusi šį mechanizmą
patvirtinančių įrodymų. Todėl reikia išnagrinėti Komisijos pateiktų įrodymų įrodomąją galią, siekiant įvertinti, ar jais pakankamai
įrodytas pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimas, nepaisant kai kurių atitinkamų įmonių teiginių.
Reikėtų pažymėti, kad duodamas parodymus M. aiškiai patvirtino pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimą. Jis taip
pat nurodė, kad šis mechanizmas nebuvo taikomas SĮDI projektams šalyse gamintojose, t. y. Japonijoje ir tam tikrose Europos
valstybėse. Kita vertus, jis neteigė, jog šio mechanizmo tikrumu ar reikšme leido suabejoti aplinkybė, kad, jo nuomone, Japonijos
įmonės nebuvo komerciškai suinteresuotos ateiti į EEE rinką.
Mechanizmo, pagal kurį SĮDI projektų vertė EEE buvo įtraukiama į GQ susitarime nustatytą pasaulinę kvotą, buvimas taip pat
patvirtintas ABB pareiškimais.
Kalbant apie EQ susitarimą, šio sprendimo 157 punkte pažymėta, kad jo 2 priedo „E (E‑Members)“ dalies 4 punktas buvo susijęs
su galimu informacijos perdavimu prieš paskirstant atitinkamus SĮDI projektus. Tačiau ta nuostata nebuvo susijusi su jau skirtų
projektų stebėjimu. Todėl nors šios sąlygos turinys leidžia manyti, kad Japonijos gamintojai buvo laikomi tikėtinais konkurentais
tiekiant tam tikrus SĮDI projektus EEE, joje numatytos priemonės nepriskirtinos Komisijos nurodytam pranešimo ir apskaitos
mechanizmui. Taigi EQ susitarimo 2 priedas neturi reikšmės įrodinėjant šį mechanizmą.
Be to, kaip teigia ieškovė, iš ABB pateikto projektų sąrašo nėra akivaizdu, kad apie SĮDI projektus EEE buvo reguliariai pranešama
Japonijos gamintojams. Todėl tai irgi nėra pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo įrodymas.
Dėl
Hitachi
pateiktų įrodymų reikia pažymėti, jog pareiškimas, kad
Siemens
nuolat platindavo lenteles, rodančias dalies SĮDI projektų paskyrimą atskiriems kartelio dalyviams, skaitomas atsižvelgiant
į prieš pat jį esančius sakinius, yra susijęs su SĮDI projektais ne EEE. Todėl šis pareiškimas nereikšmingas vertinant Komisijos
nurodyto pranešimo ir apskaitos mechanizmo, susijusio SĮDI projektais EEE, buvimą.
Tačiau atsakydama į pranešimą apie kaltinimus
Hitachi
pareiškė, kad prieš jai pasitraukiant 1999 m. iš kartelio Europos gamintojai pateikdavo Japonijos gamintojams informaciją
apie Europoje tieksimus SĮDI projektus, kad būtų atsižvelgta į šiuos projektus nustatant abiem gamintojų grupėms pagal GQ
susitarimą skirtinų SĮDI projektų ne EEE kvotas.
Šis pareiškimas aiškiai patvirtina Komisijos nurodyto pranešimo ir apskaitos mechanizmo buvimą iki 1999 metų. Be to, jo įrodomoji
galia yra didelė dėl dviejų priežasčių. Pirma, minėtas pareiškimas prieštarauja
Hitachi
interesams, nes jis patvirtina ryšį tarp slaptos veiklos EEE ir Japonijos gamintojų, todėl yra kaltinimus patvirtinantis
įrodymas. Antra, iš atitinkamos atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištraukos matyti, kad
Hitachi
nesuprato, kokią išvadą galima buvo daryti iš minėto pareiškimo.
Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 55 punkte,
Hitachi
papildomame atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nepakeitė pareiškimų, susijusių su pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmu,
faktinio turinio.

Fuji
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nurodė, kad informacija apie SĮDI projektų pasidalijimą Europos valstybėse, kuriose
nebuvo taikomas GQ susitarimas, Japonijos gamintojams nebuvo reguliariai teikiama, todėl
Fuji
nežinojo apie EQ susitarimo veikimą. Pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmo buvimą ginčijo ir ieškovė, kaip visų pirma
yra aišku iš jos apklausos protokolo fragmento.
Vis dėlto reikėtų pažymėti, kad
Fuji
ir ieškovės pozicijos neprieštarauja jų interesams, nes jomis siekiama paneigti bet kokį EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo
53 straipsnio pažeidimą. Todėl jų įrodomoji galia yra mažesnė nei atitinkamų ABB ir
Hitachi
pateiktų įrodymų.
Be to, antraeilis
Fuji
vaidmuo kartelyje, kaip nurodyta šio sprendimo 144 punkte, gali paaiškinti kodėl
Fuji
nebuvo teikiama visa Europos gamintojų informacija. Ši aplinkybė taip pat sumenkina
Fuji
pareiškimų šiuo klausimu patikimumą, palyginti su ABB ir
Hitachi
, kurios buvo atitinkamų grupių komitetų narės, todėl glaudžiau susijusios su aptariamo kartelio veikimu, pateiktais įrodymais.
Be to, nors Komisijos nurodytam po atitinkamų SĮDI projektų paskirstymo veikiančiam pranešimo ir apskaitos mechanizmui reikėjo
tam tikrų įgyvendinimo priemonių, jos nebuvo labai sudėtingos, nes tai iš esmės buvo Europos grupės tam tikrų duomenų pranešimas
Japonijos grupei, kuris vyko kartu su GQ susitarime numatytu pranešimu apie SĮDI projektus ne EEE. Todėl nėra akivaizdu, kad
tokioms priemonėms būtinai reikėjo rašytinių taisyklių, turint omenyje dar ir antikonkurencinio susitarimo šalių troškimą
sumažinti šio susitarimo atskleidimo riziką.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad pranešimo ir projektų apskaitos mechanizmas pakankamai įrodytas
ABB pateiktais įrodymais, patvirtintais
Hitachi
pareiškimais jos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus.
Priešingai, nei tvirtina ieškovė, iš pirmesniame punkte nurodytų įrodymų negalima daryti išvados, kad pranešimo ir apskaitos
mechanizmas veikė nereguliariai ir savanoriškai. Nors ABB ir
Hitachi
pareiškimuose bei M. parodymuose šis klausimas aiškiai neminimas, iš minėtuose dokumentuose vartojamų formuluočių aiškiai
matyti, kad pranešama buvo reguliariai, apie visus dalyvius ir visus projektus. Kaip buvo paaiškinta šio sprendimo 181 punkte,
Fuji
pareiškimai šiuo klausimu yra mažiau patikimi, nei ABB ir
Hitachi
pateikti įrodymai. Be to, šio sprendimo 173 punkte buvo nurodyta, kad EQ susitarimo 2 priedas nebuvo susijęs su Komisijos
nurodytu pranešimo ir apskaitos mechanizmu, todėl jis šiuo klausimu nereikšmingas.
Kalbant apie pranešimo ir apskaitos mechanizmo veikimo laikotarpį, pažymėtina, kad 2005 m. vasario 3 d. ABB pareiškimai nėra
susiję su konkrečiu laikotarpiu, taigi
a priori
gali būti vertinami kaip apimantys visą pažeidimo laikotarpį. M. parodymai apima laikotarpį, per kurį jis dalyvavo su karteliu
susijusioje veikloje, t. y. nuo 1988 m iki 2002 m. birželio mėnesio. Tačiau kadangi šio sprendimo 90 punkte buvo nurodyta,
kad ABB pateikti įrodymai turėjo būti patvirtinti kitais įrodymais, reikia pažymėti, kad
Hitachi
pareiškimai susiję su laikotarpiu iki jos dalyvavimo kartelyje nutraukimo dienos 1999 m. Todėl reikia konstatuoti, kad pranešimo
ir apskaitos mechanizmo veikimas įrodytas iki minėtos datos.
Kalbant apie pranešimo ir apskaitos mechanizmo reikšmę įrodinėjant bendrąjį susitarimą, reikia konstatuoti, kad tai yra svarus
rodiklis, jog Japonijos gamintojai Europos gamintojų buvo vertinami kaip galimi ir tikėtini konkurentai EEE rinkoje. Jei Europos
rinka iš tikrųjų būtų buvusi uždaryta Japonijos gamintojams dėl patekimo į rinką kliūčių, Europos gamintojai nebūtų informavę
apie tam tikrų SĮDI projektų EEE paskyrimo rezultatus ir juo labiau apskaitę šių projektų bendroje „Europos“ kvotoje, numatytoje
GQ susitarime, nes šis apskaitymas reiškė dalies SĮDI projektų praradimą regionuose, kuriuose buvo taikomas GQ susitarimas.
Taigi tokio pranešimo ir apskaitos mechanizmo buvimas reiškia, kad Japonijos įmonės galėjo skverbtis į Europos rinką. Jos
to nedarė todėl, kad buvo įsipareigojusios nesiskverbti ir už tai gauti didesnę SĮDI projektų ne EEE dalį. Todėl aptariamas
mechanizmas reiškia ryšį tarp slaptos veiklos EEE ir Japonijos gamintojų, taigi tai yra netiesioginis bendrojo susitarimo
įrodymas.
Klausimas, ar pranešimo ir apskaitos mechanizmas turėjo poveikį EEE rinkai, šioje byloje neturi reikšmės. Kaip buvo nurodyta
šio sprendimo 97 punkte, Komisijos ginčijamame sprendime ieškovėms pateikto kaltinimo pagrindas yra Japonijos įmonių įsipareigojimas
nesiskverbti į EEE rinką, kurį netiesiogiai įrodo pranešimo ir apskaitos mechanizmo buvimas. Tačiau iš ginčijamo sprendimo
negalima daryti išvados, kad minėtas mechanizmas, Komisijos nuomone, yra atskiras EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
pažeidimas.
Be to, remiantis šio sprendimo 186 punkte pateiktu motyvavimu, nebūtina įrodyti, kad pranešimo ir apskaitos mechanizmas nebuvo
susijęs su SĮDI projektais Europos valstybėse gamintojose, tam, kad minėtą mechanizmą būtų galima laikyti reikšmingu bendrojo
susitarimo įrodymu. Todėl tai, kad M. parodymai šiuo klausimu negali būti patvirtinti, neturi reikšmės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad reguliarūs pranešimai Japonijos gamintojams apie tam tikrus SĮDI
projektus EEE po jų paskyrimo ir šių projektų apskaita bendroje „Europos“ kvotoje, numatytoje GQ susitarime, kalbant apie
laikotarpį nuo 1988 m. iki įmonės
Hitachi
pasitraukimo iš kartelio 1999 m., buvo įrodyti ABB pareiškimais,
Hitachi
pareiškimais ir M. parodymais. Be to, aptariamas mechanizmas yra netiesioginis Komisijos nurodyto bendrojo susitarimo buvimo
įrodymas.
Dėl įrodymų, tariamai paneigiančių bendrojo susitarimo buvimą
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad, pirma, iš bylos medžiagos akivaizdu, jog 2002 m. liepos 15 d. susitikime
Hitachi
atmetė
Alstom
pasiūlymą sudaryti bendrąjį susitarimą.
Antra, ieškovė teigia, kad ne ji viena neigia bendrojo susitarimo buvimą;
Hitachi
,
Melco
, VA TECH ir
Siemens
irgi neigia jo buvimą. Visų pirma
Siemens
pateikė vieno iš savo darbuotojų T., dalyvavusio kartelio veikloje, parodymus, kuriais remiantis nebuvo jokio susitarimo,
susijusio su Japonijos ir Europos rinkų tarpusavio pasidalijimu. Ginčijamame sprendime Komisija neatsižvelgė į tuos įrodymus
ir savo išvadas grindė kitais ABB pateiktais prieštaringais įrodymais.
Ieškovė taip pat pažymi, kad, jos nuomone, bendrojo susitarimo buvimas iš esmės nebuvo svarbus Europos gamintojams, pripažinusiems
buvus Europos kartelį. Todėl jų tylėjimo buvo galima tikėtis, nes jie buvo suinteresuoti ginčyti kuo mažiau faktinių aplinkybių,
kad nepakenktų paduotų prašymų atleisti nuo baudų nagrinėjimui.
Trečia, ieškovė priekaištauja Komisijai, kad ši neatsižvelgė į susitarimą „General Rules for GE Agreement“ (toliau – GE susitarimas),
kurį Europos gamintojai sudarė 1987 m. kovo 17 d., kad šalys pasidalytų Europos SĮDI projektus.
Ieškovės teigimu, ankstesnio nei GQ susitarimas susitarimo dėl Europos SĮDI projektų buvimas prieštarauja, pirma, Komisijos
teiginiui, kad bendrasis susitarimas sudarė Europos gamintojams palankias sąlygas slaptai susitarti dėl šių projektų. Be to,
GE susitarimo buvimas taip pat paneigia Komisijos išvadą ginčijamame sprendime, kad SĮDI projektai pasauliniu lygmeniu pradėti
skirstyti atidavus Japonijos rinką Japonijos gamintojams, o Europos rinką – Europos gamintojams. Slaptai tartis pradėta Europos
gamintojams tarpusavyje pasidalijus Europos rinką. Galiausiai, kadangi Europos gamintojai įgyvendino kartelį dėl SĮDI projektų
Europoje, jie nebuvo suinteresuoti dalytis šiais projektais su Japonijos įmonėmis, kurios nebuvo laikomos tikėtinomis konkurentėmis
EEE rinkoje, ar bendrojo susitarimo sudarymu su jomis.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, kaip pažymėta šio sprendimo 155 punkte, Teismas mano, kad 2002 m. liepos 10 d. susitikime
Alstom
pasiūlė išplėsti bendrąjį susitarimą, kaip teigia Komisija, į Vidurio ir Rytų Europos šalis. Tai patvirtina bendrojo susitarimo
buvimą.
Antra, Komisija nepadarė klaidos nusprendusi, kad ABB pareiškimai ir parodymai,
Fuji
pareiškimai dėl bendrojo susitarimo buvimo ir
Hitachi
pareiškimai dėl pranešimo ir projektų apskaitos turi būti vertinami kaip turintys didesnę įrodomąją galią nei
Hitachi
,
Melco
, VA TECH ir
Siemens
teiginiai, kad bendrojo susitarimo nebuvo.
Priešingai nei pirma grupė įrodymų, nagrinėjami teiginiai neprieštarauja atitinkamų įmonių interesams, nes jais siekiama paneigti
bet kokio EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje numatyto pažeidimo buvimą. Ši išvada taikytina ir T. parodymams,
kuriuose minėtas asmuo išdėstė tik GQ susitarimo raidą, ginčijo bendrojo susitarimo buvimą ir nurodė patekimo į EEE rinką
ir Japonijos rinką kliūtis. Konkrečiai kalbant apie bendrąjį susitarimą, pažymėtina, kad T. parodymuose nėra naujų įrodymų,
kurių anksčiau nebūtų pateikę paranešimo apie kaltinimus adresatai.
Be to, negalima tvirtinti, kad Europos įmonės, įskaitant
Siemens
, nebuvo suinteresuotos ginčyti buvus bendrąjį susitarimą, nes šis susitarimas pranešime apie kaltinimus Komisijos buvo vertinamas
kaip slaptas susitarimas tarp Europos ir Japonijos gamintojų dėl EEE rinkos, todėl juo buvo pažeistas EB 81 straipsnis ir
EEE susitarimo 53 straipsnis. Taigi tokia išvada Europos gamintojams bent jau potencialiai būtų buvusi nenaudinga tuo atveju,
jei kiti Komisijos kaltinimai nebūtų buvę pakankamai įrodyti.
Trečia, ieškovės argumentas, susijęs su GE susitarimu, grindžiamas prielaida, kad šis susitarimas pasirašytas ir įgyvendintas
nepriklausomai nuo GQ susitarimo ar bendrojo susitarimo. Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad GE susitarimas buvo pasirašytas prieš
GQ susitarimą ir EQ susitarimą. Tačiau tai nereiškia, kad GE susitarimas nebuvo susijęs su kitais pasaulinio kartelio įrodymais,
kaip teigia Komisija.
Pagal GE susitarimo 15 straipsnį šis susitarimas iš pradžių buvo numatytas kaip laikinas sprendimas, galiosiantis iki įsigaliojant
GQ susitarimui, o to neįvykus dėl jo turėjo būti deramasi iš naujo po 1988 m. gruodžio 31 d. Todėl akivaizdu, kad sudarydami
GE susitarimą jį pasirašiusieji jau numatė sukurti pasaulinį kartelį ir įvairias jo sudedamąsias dalis, įskaitant, kaip teigia
Komisija, bendrąjį susitarimą. Tokį aiškinimą patvirtina M. parodymai, pagal kuriuos pasaulinis kartelis buvo sukurtas detaliai
dėl jo derantis kelerius metus iki GQ susitarimo pasirašymo.
Be to, M. nurodė, kad abipusis dviejų gamintojų grupių įsipareigojimas nesiskverbti į viena kitos namų rinkas, kuris yra Komisijos
nurodyto bendrojo susitarimo pagrindas, buvo pasiektas prieš GQ susitarimo sudarymą. Todėl į šį įsipareigojimą Europos gamintojai
galėjo atsižvelgti pasirašydami GE susitarimą.
Tokiomis aplinkybėmis negalima teigti, kad GE susitarimas paneigia Komisijos nurodyto bendrojo susitarimo egzistavimą.
Bendras vertinimas
Iš šio sprendimo 111–189 punktuose pateikto tyrimo matyti, pirma, kad ABB pareiškimai ir jos esamų darbuotojų bei buvusio
darbuotojo parodymai įrodo buvus susitarimą, pagal kurį Europos gamintojai ir Japonijos gamintojai įsipareigojo nesiskverbti
į vieni kitų namų rinkas. Minėti įrodymai taip pat leidžia nustatyti susitarimo šalis ir konstatuoti, kad nors šis susitarimas
tikriausiai buvo pasiektas prieš GQ susitarimą, jis buvo sudarytas vėliausiai pastarąjį pasirašant.
Antra, minėto abipusio susitarimo buvimą patvirtina
Alstom
per 2002 m. liepos 10 d. susitikimą pateiktas pasiūlymas. Japonijos įmonių įsipareigojimas nesiskverbti į Europos rinką taip
pat patvirtintas
Fuji
pareiškimais.
Trečia, iš ABB pareiškimų ir parodymų, patvirtintų
Hitachi
pareiškimais, matyti, kad Japonijos gamintojai bent jau nuo 1988 m. iki 1999 m. sutiko su reguliariu pranešimu apie tam tikrų
SĮDI projektų EEE paskirstymo rezultatus ir jų įskaitymu į bendrą „Europos“ kvotą, numatytą GQ susitarime. Be to, pagal EQ
susitarimo 2 priedo „E (E‑Members)“ dalies 4 punktą Europos gamintojai numatė galimybę pateikti Japonijos gamintojams detalią
informaciją apie tam tikrus SĮDI projektus EEE dar prieš jų paskyrimą. Šios dvi aplinkybės leidžia manyti, kad Japonijos gamintojai
buvo laikomi tikėtinais konkurentais tiekiant tam tikrus SĮDI projektus EEE, tačiau jie įsipareigojo nesiskverbti į Europos
rinką mainais į didesnę SĮDI projektų dalį kituose regionuose. Taigi tai yra netiesioginiai abipusio susitarimo tarp Europos
ir Japonijos gamintojų buvimo įrodymai.
Todėl Komisijos pateikti įrodymai patvirtina jos teiginius dėl bendrojo susitarimo buvimo, apibendrintus šio sprendimo 96 punkte.
Tačiau įrodymai, kuriais rėmėsi ieškovė ir kurie buvo vertinami šio sprendimo 196–203 punktuose, negali paneigti minėtų teiginių.
Todėl reikia konstatuoti, kad bendrojo susitarimo buvimas pakankamai įrodytas.
Tokia išvada reiškia, kad Teismas turi atmesti ieškovės kaltinimus dėl nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimo ir dėl Komisijos
viršytų savo įgaliojimų, kaip paaiškinta šio sprendimo 101 punkte.
Be to, kadangi Komisija konstatuodama pažeidimą rėmėsi ne tik atitinkamų įmonių elgesiu rinkoje, ieškovė negali pateikti kito
tikėtino faktinių aplinkybių paaiškinimo, kuris skirtųsi nuo Komisijos pateikto paaiškinimo. Todėl ieškovės siūlomas alternatyvus
paaiškinimas neturi reikšmės, kalbant apie minėto pažeidimo buvimą.
Tokiomis aplinkybėmis pirmąjį pagrindą reikia atmesti.
Be to, iš to, kas nurodyta, aišku, jog Komisija galėjo padaryti išvadą, kad bendrasis susitarimas buvo, neatsižvelgusi į 2006 m.
lapkričio 21 d.
Fuji
pastabas kaip kaltinimus patvirtinančius įrodymus. Todėl atsižvelgiant į tai, kas nurodyta šio sprendimo 53 punkte, reikia
galutinai atmesti trečiojo pagrindo antrą dalį dėl teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimo, todėl atmesti ir visą trečiąjį
pagrindą.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neįrodė vieno tęstinio pažeidimo
Antrojo pagrindo pirmoje dalyje ieškovė teigia, kad Komisija neįrodė buvus vieną pažeidimą, apėmusį GQ susitarimą, bendrąjį
susitarimą ir antikonkurencinį Europos gamintojų elgesį EEE. Antrojo pagrindo antroje dalyje ieškovė teigia, jog Komisija
neįrodė, kad kartelis egzistavo nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki 2002 m kovo 25 d. ir kad ieškovė šiuo laikotarpiu jame dalyvavo.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su vieno pažeidimo įrodymu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad net darant prielaidą, jog Komisija pakankamai įrodė bendrojo susitarimo buvimą, ji neįrodė, kad ieškovė
ketino prisidėti prie projektų pasidalijimo, manipuliavimo pasiūlymais, kainų nustatymo ir kito antikonkurencinio elgesio,
kurio EEE ėmėsi Europos gamintojai. Ji nurodo, kad Komisija ginčijamame sprendime manė, jog Europos gamintojai stengėsi, kad
Japonijos gamintojai nesužinotų apie Europos kartelio, kuriam buvo taikomas EQ susitarimas, veiklą ir netgi parengė išsamų
savitarpio informacijos neatskleidimo susitarimą.
Todėl ieškovė mano, kad teismų praktikoje nustatytos sąlygos tam, kad įmonę būtų galima laikyti atsakinga už visus pažeidimo
aspektus, o šioje byloje – visų pirma už Europos gamintojų elgesį, nėra įvykdytos. Ieškovės teigimu, ji niekada nedalyvavo
susitikimuose dėl kartelio veiklos EEE. Be to, Komisija neįrodė, kad ieškovė ketino savo elgesiu padėti siekti visų dalyvių
siekiamų bendrų tikslų. Šiuo atžvilgiu nepakanka vien ieškovės galimybės spręsti apie slapto elgesio buvimą EEE.
Ieškovė taip pat teigia, kad Komisija neturi įgaliojimų imtis veiksmų dėl susitarimų, kurių tikslas ar poveikis nėra riboti
konkurenciją EEE, kaip antai GQ susitarimo, ar bausti už juos.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodyti susitarimai ir suderinti veiksmai būtinai atsiranda bendradarbiaujant kelioms įmonėms,
kurios visos yra pažeidimo bendravykdytojos, tačiau jų dalyvavimas gali būti įvairių formų, atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamos
rinkos ypatybes ir kiekvienos įmonės padėtį toje rinkoje, siekiamus tikslus ir pasirinktas ar numatytas įgyvendinimo priemones.
Tačiau vien to, kad kiekviena įmonė daro pažeidimą pasirinkusi sau priimtinus būdus, nepakanka, kad būtų pašalinta jos atsakomybė
už visą pažeidimą, įskaitant kitų dalyvaujančių įmonių praktiškai įgyvendintus veiksmus, kuriais siekiama to paties antikonkurencinio
tikslo ar poveikio (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 79 ir 80 punktai). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo 53 straipsnio
1 daliai.
Įmonė, dalyvavusi darant tokį pažeidimą, savo pačios elgesiu, atitinkančiu susitarimo ar suderintų veiksmų, kurių tikslas
yra antikonkurencinis, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, apibrėžtį, siekusi prisidėti prie pažeidimo, kaip
visumos, įgyvendinimo, taip pat yra atsakinga savo dalyvavimo darant tą pažeidimą laikotarpiu už kitų įmonių elgesį darant
pažeidimą, kai įrodoma, kad nagrinėjama įmonė žinojo apie kitų dalyvių neteisėtą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti
ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (218 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
83 punktas). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 daliai.
Nagrinėjamu atveju pirmiausia išnagrinėjus pirmąjį ieškinio pagrindą matyti, kad Japonijos įmonės, įskaitant ieškovę, kartu
su Europos įmonėmis buvo sudariusios bendrąjį susitarimą, kuris buvo susitarimas tarp įmonių, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį
ir EEE susitarimo 53 straipsnį, susijęs su SĮDI projektų Europos rinka. Todėl Komisija buvo kompetentinga pareikšti ieškinį
ieškovei ir nubausti ją už dalyvavimą tokiame susitarime. Be to, bendrojo susitarimo buvimas reiškia, kad Japonijos įmonės
žinojo apie tai, jog SĮDI projektai EEE buvo atiduoti Europos gamintojams.
Šiuo klausimu aplinkybė, kad ieškovė nedalyvavo nustatant specialias slaptas priemones EEE, yra nereikšminga. Atsižvelgiant
į jos įsipareigojimų pagal bendrąjį susitarimą pobūdį, šitoks jos dalyvavimas nebuvo būtinas. Japonijos gamintojai visiškai
nebuvo suinteresuoti kištis į patį SĮDI projektų EEE, kurių jie įsipareigojo atsisakyti, paskirstymą. Vienintelis jų interesas
buvo žinoti atitinkamų projektų vertę ir kam jie buvo paskirti, kad galėtų stebėti jų apskaitymą bendroje „Europos“ kvotoje,
numatytoje GQ susitarime. O bent jau nuo 1988 m. iki 1999 m. ši informacija Japonijos gamintojams buvo teikiama naudojantis
pranešimo mechanizmu.
Todėl reikia konstatuoti, kad Japonijos gamintojai atliko pasyvų vaidmenį paskirstant SĮDI projektus EEE rinkoje ne todėl,
kad patys taip pasirinko, bet dėl savo dalyvavimo susitarime, susijusiame su EEE rinka, formos. Kita vertus, šis dalyvavimas
buvo pirminė sąlyga, kad SĮDI projektai EEE galėtų būti paskirstyti tarp Europos gamintojų remiantis šalių gamintojų apsaugos
principu arba GE susitarimu.
Antra, ABB pareiškimai ir M. parodymai leidžia manyti, kad nors bendrasis susitarimas nebuvo aiškiai paminėtas GQ susitarime,
jis buvo pastarojo susitarimo veikimo pagrindas, nes leido įtvirtinti pasitikėjimą, reikalingą, kad pasaulinis kartelis galėtų
veikti. Ryšį tarp bendrojo susitarimo ir GQ susitarimo savo parodymuose patvirtino V.‑A., nurodęs, kad per susitikimą pagal
GQ susitarimą Europos įmonės ir Japonijos įmonių atstovas diskutavo apie būtinybę laikytis bendrojo susitarimo.
Trečia, pranešimo ir apskaitos mechanizmas yra ryšys tarp Europos įmonių slaptos veiklos EEE ir GQ susitarimu sukurto pasaulinio
kartelio. Dėl šio mechanizmo buvo atsižvelgiama į tam tikrų SĮDI projektų EEE paskyrimo rezultatus skiriant SĮDI projektus
kituose regionuose pagal GQ susitarimą. Atitinkamo mechanizmo buvimas įrodytas ABB pareiškimais ir parodymais bei
Hitachi
pareiškimais.
Šiuo atžvilgiu iš ieškovės pateiktų įrodymų negalima daryti išvados, nei kad susitarimas dėl informacijos neskleidimo tarp
Europos gamintojų buvo iš tikrųjų sudarytas, nei juo labiau kad ši aplinkybė turėjo įtakos keitimuisi informacija tarp dviejų
gamintojų grupių.
Ketvirta, reikia pažymėti, kad dėl reguliaraus informacijos apie konkursų, susijusių su tam tikrais SĮDI projektais EEE, rezultatus
teikimo bent nuo 1988 m. iki 1999 m. Japonijos įmonės galėjo pagrįstai numanyti, jog SĮDI projektų EEE paskirstymas tarp Europos
gamintojų buvo slaptos veiklos rezultatas. Aplinkybė, kad gamintojų grupė reguliariai kelerius metus be jokio teisinio pagrindo
gauna informaciją apie konkursų, kuriuose dalyvavo to paties pramonės sektoriaus kitos gamintojų grupės nariai, rezultatus,
peržengia įprasto konkurencinio elgesio ribas. Todėl pranešimai turėjo sukelti abejonių dėl atitinkamų SĮDI projektų paskyrimo
sąlygų. Juo labiau kad konkursų rezultatai nebūtinai būna vieši, ypač kai konkursus skelbia privačios įmonės, ir kalbant apie
atrinkto pasiūlymo detales.
Šiuo klausimu Komisija ginčijamo sprendimo 277 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodė, kad Japonijos įmonių žinojimas apie
neteisėtą SĮDI projektų EEE paskyrimą, įgytas dėl pranešimo mechanizmo nuo 1988 m. iki 1999 m., negalėjo pasikeisti dėl galimo
vėlesnio pranešimų neteikimo. Tas pats taikoma ir TM T & D. Minėta įmonė perėmė savo akcininkių, kurios abi buvo kartelio
dalyvės, SĮDI veiklą. Tokiomis aplinkybėmis galima teigti, kad apie SĮDI projektų EEE paskyrimą ji žinojo tiek pat, kiek jos
akcininkės.
Penkta, bendrasis susitarimas, pasaulinis kartelis, sukurtas GQ susitarimu, ir slapta Europos gamintojų veikla EEE vyko tuo
pačiu metu, buvo susiję su tais pačiais produktais ir apėmė tuos pačius Europos gamintojus, o kalbant apie bendrąjį susitarimą
ir GQ susitarimą, – tuos pačius Japonijos gamintojus. Be to, skirtingomis priemonėmis buvo siekiama to paties bendro tikslo,
t. y. sukurti pasaulinės SĮDI projektų rinkos pasidalijimo ir šių projektų paskirstymo tarp atskirų kartelio dalyvių sistemą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, darytina išvada, jog Komisija nepadarė klaidos, kai konstatavo, kad bendrasis susitarimas,
pasaulinis kartelis, sukurtas GQ susitarimu, ir slapta Europos gamintojų veikla EEE sudarė vieną ir tą patį pažeidimą siekiant
vieno tikslo. Todėl antrojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su tęstinio pažeidimo ir ieškovės nuolatinio dalyvavimo jį darant įrodymu
–       Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija neįrodė, kad ji dalyvavo GQ susitarime tuo metu, kai kitos įmonės jame nedalyvavo, t. y. nuo
1999 m. rugsėjo mėn. iki 2002 m. kovo 25 d.
Pirma, ieškovė teigia, kad tuo metu būtent dėl
Siemens
nedalyvavimo kartelis žlugo ir GQ susitikimai virto daugiau ar mažiau neformaliu diskusijų forumu, neturėjusiu jokio antikonkurencinio
tikslo ar poveikio.
Paskui ieškovė tvirtina, kad nagrinėjamu laikotarpiu nedalyvavo GQ susitarime. Tai įrodo
Areva
pareiškimas, pagal kurį 2002 m. buvo būtina kreiptis į TM T & D dėl diskusijų dėl SĮDI rinkos, o tai reiškia, kad TM T & D
nedalyvavo tebevykstančiose diskusijose. Be to, ABB pareiškimas, kad kartelis veikė nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki 2002 m. kovo
mėn., yra prieštaringas, nes ABB teigia, kad ieškovė tęsė kartelio veiklą, ir kartu nurodo, kad TM T & D iš naujo įsitraukė
į kartelį vėliau, tuo pačiu metu kaip ir
Siemens
. Be to, ABB pareiškimas nėra patvirtintas ir jį padarė įmonė, kuri siekė būti atleista nuo baudų.
Galiausiai ieškovė pažymi, kad Komisijos nuorodos į kartelį dėl atitinkamo laikotarpio susijusios su GQ susitarimu ir galbūt
su Europos įmonių susitarimais, tačiau ne su bendruoju susitarimu.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis teismų praktika, teisinio saugumo reikalavimas, kuriuo turi galėti pasinaudoti ūkio subjektai, reiškia, kad kilus
ginčui dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo Komisija, turinti įrodyti savo konstatuotus pažeidimus, privalo pateikti įrodymų,
kuriais ji pakankamai gali patvirtinti pažeidimą pagrindžiančias faktines aplinkybes. Konstatuotos pažeidimo trukmės klausimu
iš teisinio saugumo principo išplaukia, kad, stokojant įrodymų, kuriais tiesiogiai galėtų būti patvirtinama pažeidimo trukmė,
Komisija turi bent jau pateikti įrodymų, kurie paremti taip glaudžiai laiko atžvilgiu susijusiais faktais, kad pagrįstai leidžia
daryti išvadą, jog pažeidimas nenutrūkstamai buvo tęsiamas nuo vienos datos iki kitos (1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 punktas; 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 188 punktas ir 2006 m. balandžio 5 d. Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 114 ir 153 punktai).
Be to, tai, kad tęstinio pažeidimo įrodymų nebuvo pateikta dėl tam tikrų laikotarpių, netrukdo pripažinti, jog pažeidimas
truko šiuos laikotarpius apimantį ilgesnį laikotarpį, jei tokia išvada pagrindžiama objektyviais ir nuosekliais duomenimis.
Kai pažeidimas trunka kelerius metus, tai, kad kartelio veiksmai vyksta skirtingu metu ir juos gali skirti trumpesnis ar ilgesnis
laikas, nedaro įtakos šio kartelio egzistavimui, jei įvairiais šį pažeidimą sudarančiais veiksmais siekiama vieno tikslo ir
jie yra vieno besitęsiančio pažeidimo epizodai (2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
, C‑113/04 P, Rink. p. I‑8831, 169 punktas).
Kalbant apie kartelio tęsimą 1999 m. rugsėjo mėn.–2002 m. kovo mėn., pirmiausia reikėtų pažymėti: kadangi Japonijos įmonių
įsipareigojimas pagal bendrąjį susitarimą pasireiškė ne aktyviais veiksmais, o neveikimu, neabejotinai sunku įrodyti, kad
šio susitarimo buvo laikomasi nuolat.
Vis dėlto, pirma, iš M. parodymų akivaizdu, kad iki jo dalyvavimo kartelio veikloje pabaigos 2002 m. birželio mėn. ir GQ susitarimas,
ir bendrasis susitarimas buvo toliau įgyvendinami kartu su Japonijos įmonėmis, išskyrus
Hitachi
, nepaisant to, kad dėl
Hitachi
ir
Siemens
pasitraukimo kartelis nebebuvo toks veiksmingas. ABB tą patį teigė savo pareiškimuose.
Antra, savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Fuji
patvirtina, kad Japonijos įmonės dalyvavo darant pažeidimą, įskaitant bendrąjį susitarimą, iki 2000 m. rugsėjo mėn., t. y.
to momento, kai ji teigia pasitraukusi iš kartelio.
Trečia, šio sprendimo 155 punkte konstatuota, kad per 2002 m. liepos 10 d. susitikimą
Alstom
pasiūlė išplėsti Komisijos nurodytą bendrąjį susitarimą, apimant Vidurio ir Rytų Europos valstybes. Tai reiškia, kad susitarimas
egzistavo ir per tą susitikimą, ir tam tikrą laiką iki jo.
Ketvirta, Japonijos gamintojų nuolatinis nebuvimas Europos SĮDI rinkoje nagrinėjamu laikotarpiu taip pat leidžia manyti, kad
bendrojo susitarimo buvo toliau laikomasi.
Penkta, kadangi nagrinėjant pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį konstatuota, jog Komisija nesuklydo, padariusi išvadą, kad
buvo padarytas vienas pažeidimas, apėmęs, be kita ko, bendrąjį susitarimą ir GQ susitarimą, priešingai ieškovės teiginiams
reikia konstatuoti, kad GQ susitarimo nuolatinio veikimo nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki 2002 m. kovo mėn. įrodymai yra svarbus
požymis, kad šiuo laikotarpiu buvo įgyvendinamas ir bendrasis susitarimas. Kadangi pažeidimas buvo vienas, tikėtina, kad nelikus
bendrojo susitarimo prasčiau veiktų ir GQ susitarimas.
Ieškovė neginčija ginčijamo sprendimo 191–196 konstatuojamosiose dalyse padarytų išvadų, kad 2000 m. gruodžio mėn. ir 2001 m.
sausio mėn. ABB,
Alstom
ir
Melco
siuntė viena kitai faksus, susijusius su projektų paskirstymu pagal GQ susitarimą.
Ieškovė taip pat patvirtino, kad iš ginčijamo sprendimo 197 konstatuojamojoje dalyje išvardytų susitikimų dėl GQ susitarimo
ji dalyvavo 2000 m. gegužės 18 d., liepos 13 d. ir rugsėjo 14 d. susitikimuose, tačiau neigė, kad įvyko kiti toje dalyje išvardyti
susitikimai.
Galiausiai ieškovė neneigia, kad ginčijamo sprendimo 198 konstatuojamojoje dalyje išvardyti SĮDI projektai buvo skirstomi
pagal GQ susitarimą, ir nepateikia jokių įrodymų, kurie leistų manyti, kad ji atsiribojo nuo šio skirstymo rezultatų ar kad
jų nepaisė. Šie skirstymai rodo, kad kartelis veikė ar bent jau turėjo poveikį nuo 1998 m. rugpjūčio 27 d., susitarimo dėl
ginčijamo sprendimo 198 konstatuojamosios dalies h punkte nurodyto projekto sudarymo dienos, iki 2001 m. spalio 12 d., dienos,
kai susitarimas dėl ginčijamo sprendimo 198 konstatuojamosios dalies a punkte nurodyto projekto nustojo daryti poveikį. Šiuo
atžvilgiu derėtų pažymėti, kad EB 81 straipsnis taikomas tada, kai kartelio pasekmės tęsiasi jo formaliai neišardžius (šiuo
klausimu žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ICI prieš Komisiją
254 punktą ir 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Acerinox prieš Komisiją
, T‑48/98, Rink. p. II‑3859, 63 punktą). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 daliai.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, ieškovės argumento, kad nagrinėjamu laikotarpiu susitikimai dėl GQ susitarimo tapo diskusijų
forumu, kuriuo nesiekta jokio antikonkurencinio tikslo ar poveikio, negalima pripažinti pagrįstu, nepaisant to, ar šis argumentas
buvo pateiktas per administracinę procedūrą, ar ne. Juo labiau kad šis argumentas nepatvirtintas jokiais kitais įrodymais,
išskyrus nepagrįstus
Melco
pareiškimus.
Todėl reikia konstatuoti, kad įrodymai, kuriais Komisija rėmėsi, kalbant apie bendrojo susitarimo ir GQ susitarimo įgyvendinimą
1999 m. rugsėjo mėn.–2002 m. kovo mėn., susiję su faktinėmis aplinkybėmis, kurios yra pakankamai glaudžiai tarpusavyje susijusios
laiko atžvilgiu, o tai reiškia, kad dėl atitinkamo laikotarpio yra pateikti tęstinio pažeidimo įrodymai.
Derėtų pridurti, kad šio sprendimo 238–245 punkte paminėti įrodymai susiję ir su bendrojo susitarimo, ir su GQ susitarimo
įgyvendinimu apskritai, ir su ieškovės asmenišku dalyvavimu nagrinėjamuose susitarimuose. Be to, kalbant apie tam tikrus projektus,
išvardytus ginčijamo sprendimo 198 konstatuojamojoje dalyje, kurios turinio ieškovė neginčijo, ieškovė yra nurodoma kaip Japonijos
gamintojų grupės sekretorė. Tai reiškia, kad ji aktyviai dalyvavo GQ susitarime tuo metu, kai buvo paskirstomi atitinkami
projektai.
Šiuo atžvilgiu nuorodą į poreikį 2002 m. vykus deryboms susisiekti su TM T & D ir į tai, kad 2002 m. ji iš naujo prisijungė
prie kartelio, galima paaiškinti aplinkybe, kad tuo metu buvo kuriama
Melco
ir
Toshiba
bendroji įmonė, perimsianti jos akcininkių SĮDI veiklą. Kadangi TM T & D buvo naujas darinys, jungiantis atitinkamą dviejų
kartelio dalyvių veiklą, logiška, kad su ja reikėjo aptarti numatytuosius kartelio sistemos pakeitimus.
Kalbant apie įmonės, siekusios atleidimo nuo baudų, ir jos darbuotojų bei buvusių darbuotojų tariamą suinteresuotumą pervertinti
tiriamą kitų įmonių antikonkurencinį elgesį, reikėtų atsižvelgti į šio sprendimo 94, 95, 111 ir 112 punktus.
Iš viso to, kas nurodyta, aišku, kad ieškovės dalyvavimas kartelyje nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki 2002 m. kovo mėn. įrodytas
įrodymais, kurie yra pakankamai glaudžiai susiję laiko atžvilgiu.
Todėl antrojo ieškinio pagrindo antrą dalį, o kartu ir visą antrąjį pagrindą reikia atmesti.
Kadangi nė vieno ieškinio pagrindo, pateikto siekiant pagrįsti reikalavimą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsnius,
negalima pripažinti pagrįstu, kiek tai susiję su ieškove, šį reikalavimą reikia atmesti.
2.
Dėl reikalavimo panaikinti arba iš esmės sumažinti ieškovei skirtą baudą
Nurodydama ketvirtąjį ieškinio pagrindą ieškovė teigia, kad jai skirta bauda yra diskriminacinė ir per didelė. Šis ieškinio
pagrindas padalytas į šešias dalis. Pirmoje dalyje teigiama, kad klaidingai įvertintas ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą
sunkumas. Antroje dalyje teigiama, kad klaidingai apskaičiuota pažeidimo trukmė. Trečioje dalyje nurodoma, kad baudos apskaičiavimo
atžvilgiu nesilaikyta motyvavimo pareigos. Ketvirtoje dalyje teigiama, kad klaidingai apskaičiuota pradinė bauda. Penktoje
dalyje nurodoma, kad bauda yra per didelė, palyginti su TM T & D padarytu pažeidimu. Šeštoje dalyje teigiama, kad klaidingai
įvertintos švelninančios aplinkybės.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.

Dėl pirmos dalies, susijusios su klaidingu ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą santykinio sunkumo vertinimu
Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, kad Europos ir Japonijos gamintojams skirtų baudų proporcija atitinka GQ susitarime nustatytų kvotų proporciją.
Remdamasi tuo ji daro išvadą, kad bauda jai buvo paskirta už elgesį pagal GQ susitarimą. Tačiau ji mano, kad toks požiūris
yra klaidingas ir diskriminacinis. Pirma, Komisija neatsižvelgė į tai, kad ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą santykinis
sunkumas yra mažesnis, nes ji dalyvavo tik bendrajame susitarime, o Europos gamintojai dalyvavo ir jame, ir slaptoje veikloje,
susijusioje su SĮDI projektais EEE. Antra, ieškovė teigia, kad nubausdama ją už elgesį ne EEE, Komisija viršijo savo įgaliojimus.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kai pažeidimą padaro kelios įmonės, reikia išnagrinėti santykinį kiekvienos iš jų dalyvavimo
sunkumą (žr. 218 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
150 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taigi į tai, kad įmonė dalyvavo ne visuose kartelį sudarančiuose veiksmuose
ar kad jos, kaip dalyvės, atliekamas vaidmuo buvo nesvarbus, turi būti atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą ir nustatant
baudą (218 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
90 punktas).
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime jo adresatai nėra baudžiami už dalyvavimą GQ susitarime,
kuris nebuvo susijęs su EEE teritorija. Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje aiškiai nurodoma, kad EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo
53 straipsnio pažeidimas susijęs su SĮDI projektų sektoriumi EEE. Todėl argumentą dėl Komisijos įgaliojimų trūkumo reikia
atmesti.
Be to, iš pirmojo ieškinio pagrindo nagrinėjimo matyti, kad Japonijos gamintojų ir Europos gamintojų dalyvavimas darant atitinkamus
veiksmus EEE nebuvo vienodas. Japonijos įmonės pagal bendrąjį susitarimą įsipareigojo nesiskverbti į EEE rinką, taigi jos
tiesiog susilaikė nuo veiksmų. Europos įmonės savo ruožtu pasidalijo atskirus SĮDI projektus minėtoje rinkoje slaptais veiksmais.
Vis dėlto šių dviejų elgesio variantų sunkumas iš esmės nesiskiria. Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 221 punkte, atsižvelgiant
į ieškovės įsipareigojimo pagal bendrąjį susitarimą pobūdį, aplinkybė, kad ji nedalyvavo paskirstant SĮDI projektus EEE, neturi
reikšmės, nes jos įsikišimas nebuvo reikalingas. Taigi ieškovės nurodyta aplinkybė buvo ne jos pasirinkimo rezultatas, o paprasčiausia
jos dalyvavimo susitarime dėl EEE rinkos pasekmė. Kita vertus, šis dalyvavimas buvo pirminė sąlyga, kad SĮDI projektai EEE
būtų paskirstyti tarp Europos gamintojų pagal tam nustatytas taisykles.
Todėl reikia konstatuoti, kad Japonijos įmonių elgesio sunkumas yra panašus į Europos įmonių elgesio sunkumą. Taigi reikia
atmesti ketvirtojo pagrindo pirmą dalį.

Dėl ketvirtojo pagrindo antros dalies, susijusios su pažeidimo trukmės vertinimo klaida
Šalių argumentai
Remdamasi argumentais, susijusiais su kartelio veiklos sustabdymu ir ieškovės dalyvavimu jame nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki
2002 m. kovo mėn., išdėstytais šio sprendimo 230–233 punktuose, ieškovė teigia, kad jai skirtą baudą reikėtų sumažinti.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Šioje ieškinio pagrindo dalyje ieškovė tiesiog pakartoja argumentus, kurie jau buvo išnagrinėti, nagrinėjant antrojo ieškinio
pagrindo antrą dalį. Iš šio sprendimo 235–252 punktų akivaizdu, jog šie argumentai neleidžia padaryti išvados, kad Komisija
padarė klaidą, konstatavusi, jog kartelis buvo tęsiamas 1999 m. rugsėjo mėn.–2002 m. kovo 25 d., ir apskaičiavusi ieškovės
dalyvavimo kartelyje trukmę.
Tokiomis aplinkybėmis ketvirtojo ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti.

Dėl ketvirtojo pagrindo trečios dalies, susijusios su baudos apskaičiavimo motyvų nenurodymu
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija tinkamai nepaaiškino metodo, kurį taikė apskaičiuodama jai skirtą baudą. Šiuo klausimu ji nurodo,
kad patyrė sunkumų siekdama nustatyti Komisijai mokėtiną baudą, ir teigia, kad jos poziciją patvirtina atitinkamą patirtį
turinčių ekonomistų nuomonė. Todėl ji mano, kad Komisija neįvykdė jai tenkančios motyvavimo pareigos.
Komisija ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
EB 253 straipsnyje reikalaujamu motyvavimu turi būti aiškiai ir nedviprasmiškai perteikiami institucijos, akto autorės, motyvai,
kad suinteresuotieji asmenys žinotų priimtą priemonę grindžiančias priežastis, o Bendrijos teismas galėtų vykdyti kontrolę
(2003 m. rugsėjo 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑338/00, Rink. p. I‑9189, 124 punktas). Nors pagal EB 253 straipsnį Komisija privalo nurodyti faktines ir teisines aplinkybes,
nuo kurių priklauso sprendimo pateisinimas ir teisiniai vertinimai, leidę jį priimti, minėtoje nuostatoje nereikalaujama,
kad Komisija aptartų visus faktinius ir teisinius klausimus, kurie buvo nagrinėjami per administracinę procedūrą (1984 m.
sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
VBVB ir VBBB prieš Komisiją
, 43/82 ir 63/82, Rink. p. 19, 22 punktas; 1989 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belasco ir kt. prieš Komisiją
, 246/86, Rink. p. 2117, 55 punktas ir 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
127 punktas). Pareiga motyvuoti vertintina atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, visų pirma į teisės akto turinį,
nurodytų priežasčių pobūdį ir galimą teisės akto adresatų arba kitaip tiesiogiai ir konkrečiai su teisės aktu susijusių asmenų
suinteresuotumą gauti paaiškinimus (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink‘s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą). Minėta teismų praktika pagal analogiją taikytina Komisijos sprendimams, kuriais
konstatuojamas EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalyje numatytas pažeidimas.
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 471–552 punktuose pateiktų įrodymų galima suprasti Komisijos baudai apskaičiuoti pasirinktą
metodą ir atsekti įvairius jo etapus.
Be to, kadangi ieškovė tiesiog teigia, kad susidūrė su sunkumais apskaičiuodama Komisijai mokėtiną baudą, ir nenurodė šių
sunkumų pobūdžio ir to, kuriame apskaičiavimo etape šių sunkumų kilo, be to, nepateikė ekonomistų, su kuriais teigia konsultavusis,
pastabų, jos argumentų, susijusių su baudos apskaičiavimo motyvais, neįmanoma išnagrinėti išsamiau.
Todėl reikia atmesti ketvirtojo ieškinio pagrindo trečią dalį.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su pradinės baudos apskaičiavimo klaida
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad pradinė bauda apskaičiuota savavališkai ir diskriminuojamai.
Pirmiausia ji teigia, kad Komisija skirtas baudas apskaičiavo remdamasi apyvartos duomenimis, susijusiais ir su SĮDI kaip
atskiru produktu, ir su elektros pastotėmis, į kurias integruoti SĮDI. Šis metodas buvo nepalankus Japonijos gamintojams,
nes SĮDI projektai Vidurio Rytuose ir Azijoje, kuriuos paprastai įgyvendina Japonijos gamintojai, dažnai susiję su visiškai
įrengtomis elektros pastotėmis, todėl apima kitokius produktus ir paslaugas nei SĮDI. Taigi Japonijos gamintojų apyvarta paprastai
yra didesnė nei Europos gamintojų.
Antra, Komisija rėmėsi 2003 m., t. y. paskutinių ištisų pažeidimo metų, apyvarta, kad nustatytų Europos įmonių rinkos dalis,
tačiau Japonijos gamintojų atveju rėmėsi didesne 2001 m. apyvarta ir tai padarė be įtikinamų priežasčių. Ieškovės teigimu,
Komisija turėjo naudoti 2003 m. apyvartos duomenis visiems kartelio dalyviams, ir padalyti abiejų bendrųjų įmonių, kuriose
tuo metu buvo sutelkta keturių Japonijos gamintojų SĮDI veikla, apyvartą iš dviejų. Toks metodas atitiktų Europos gamintojams
taikomą vertinimą ir ankstesnę Komisijos sprendimų praktiką.
Trečia, ieškovė tvirtina, kad Komisija neteisingai ją įtraukė į tą pačią grupę kartu su
Alstom
ir
Areva
. Jos nuomone, darant prielaidą, kad apskaičiuojant pradinį ieškovės baudos dydį remtasi 2003 m. apyvarta, ieškovės ir
Alstom
arba
Areva
rinkos dalių dydžiai skiriasi daugiau nei ieškovės ir prieš ją einančios įmonių grupės, o tai reiškia, kad ieškovę derėjo
priskirti pastarajai grupei.
Dėl pirmojo kaltinimo Komisija teigia, jog vien aplinkybė, kad dėl atsižvelgimo į tam tikrus produktus padidėja apyvarta,
neįrodo diskriminacijos.
Dėl antrojo kaltinimo Komisija nurodo pasirinkusi 2001 m. kaip referencinius metus, nes tai buvo metai iki ieškovės ir
Melco
bendrosios įmonės, t. y. TM T & D, įsteigimo. Šiuo atžvilgiu ji paaiškina, kad patronuojančiosios įmonės beveik visą kartelio
gyvavimo laiką jame dalyvavo individualiai, o tai reiškia, kad pradines baudas labiau derėjo nustatyti pagal jų atitinkamus
apyvartos duomenis, siekiant visų pirma atsižvelgti į joms TM T & D įkūrimo metu atskirai priklausančių rinkos dalių skirtumus.
Trečia, Komisija tvirtina, kad kaltinimas dėl ieškovės priskyrimo tam tikrai grupei galėtų būti pripažintas pagrįstu tik pripažinus
pagrįstu kaltinimą dėl referencinių metų pasirinkimo. Vis dėlto taip nėra.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia Teismas pažymi, jog nustatydama baudas Komisija turi diskreciją, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos taisyklių
(žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 216 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Komisija nustato baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą ir, jei taikytina, jo trukmę. Pažeidimo sunkumo laipsnis nustatomas remiantis
daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis bylos aplinkybėmis, kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu. Reikia atsižvelgti
į objektyvius veiksnius, kaip antai antikonkurencinio elgesio turinį ir trukmę, šio elgesio epizodų skaičių ir intensyvumą,
paveiktos rinkos dydį ir žalą viešajai ekonominei tvarkai. Be to, analizuojant būtina atsižvelgti į santykinę atsakingų įmonių
svarbą ir rinkos dalį ir galimą jų recidyvą (40 punkte nurodyto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
89–91 punktai).
Tačiau kiekvieną kartą nusprendusi skirti baudas pagal konkurencijos teisę Komisija privalo laikytis pagrindinių teisės principų,
įskaitant vienodo požiūrio ir proporcingumo principus, kaip juos aiškina Bendrijos teismai (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑59/02, Rink. p. II‑3627, 315 punktas). Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio arba nediskriminavimo principas
reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jeigu toks vertinimas
nėra objektyviai pateisinamas (žr. 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tiek, kiek nustatant skirtinų baudų tarpusavio santykį reikia remtis darant tą patį pažeidimą dalyvavusių įmonių apyvarta,
laikotarpį, į kurį reikia atsižvelgti, būtina nustatyti taip, kad gauti apyvartos duomenys būtų kuo labiau palyginami (1983 m.
birželio 7 d. Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 122 punktas).
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 480–490 konstatuojamųjų dalių akivaizdu, kad apskaičiuodama pradines baudas Komisija pagal
Baudų nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalį nusprendė kartelio dalyves vertinti skirtingai pagal jų gebėjimą pakenkti konkurencijai.
Šiuo tikslu ji suskirstė įvairias įmones į penkias grupes pagal jų SĮDI pardavimo pasaulinės apyvartos dydį. Šiuo atžvilgiu
Komisija manė, kad vien su EEE rinka susiję apyvartos duomenys nėra patikimas baudų apskaičiavimo kriterijus, nes bendruoju
susitarimu siekta užtikrinti, kad rinkoje nebūtų Japonijos gamintojų.
Kalbant apie gaminius, į kuriuos dera atsižvelgti apskaičiuojant atitinkamų įmonių apyvartą, reikėtų pažymėti, kad pagal šio
sprendimo 281 punkte nurodytą teismo praktiką Komisija privalo, be kita ko, atsižvelgti į paveiktos rinkos dydį. Šioje byloje,
kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 9 konstatuojamojoje dalyje, kartelis buvo susijęs su SĮDI kaip atskiru gaminiu ir pastotėmis,
į kurias integruoti SĮDI. Todėl Komisija nesuklydo, kai atitinkamų įmonių pradinį baudų dydį apskaičiavo pagal jų apyvartą,
susijusią su minėtais gaminiais. Todėl ieškovės argumentą šiuo atžvilgiu reikia atmesti.
Kalbant apie referencinius metus, iš ginčijamo sprendimo 481, 482 ir 484 konstatuojamųjų dalių aišku, kad, nustatydama pasaulinio
pardavimo vertę, Komisija ieškovei,
Fuji
,
Hitachi
ir
Melco
taikė 2001 m. duomenis, o 2003 m., t. y. paskutinius ištisus pažeidimo metus, naudojo kaip referencinius Europos gamintojams.
Be to, pradinės baudos ieškovei,
Fuji
,
Hitachi
ir
Melco
už jų, kaip atskirų įmonių, dalyvavimo kartelyje laikotarpį apskaičiuotos pagal jų 2001 m. apyvartos duomenis, o Europos
gamintojams pradinės baudos apskaičiuotos remiantis jų 2003 m. apyvarta.
Taigi pasirinkdama referencinius metus Komisija nevertino Japonijos gamintojų, įskaitant ieškovę, ir Europos gamintojų vienodai.
Todėl pagal šio sprendimo 282 punkte nurodytą teismo praktiką reikia patikrinti, ar toks nevienodas požiūris yra pateisinamas.
Šiuo atžvilgiu ginčijamo sprendimo 482 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog 2001 m. kaip referencinių metų taikymas
ieškovei buvo pateisinamas tuo, kad beveik visą pažeidimo laikotarpį ieškovė dalyvavo kartelyje kaip atskira įmonė, o ne per
bendrąją įmonę TM T & D, kuriai 2002 m. perėjo ieškovės ir
Melco
SĮDI veikla.
Per posėdį Komisija nurodė siekusi atsižvelgti į nevienodą dviejų TM T & D akcininkių konkurencinę padėtį šios įmonės įkūrimo
laikotarpiu, nes
Melco
priklausė gerokai didesnė nei ieškovei pasaulinės SĮDI rinkos dalis. Komisijos teigimu, remdamasi paskutiniais ištisais ieškovės
ir
Melco
kaip atskirų įmonių dalyvavimo kartelyje metais, t. y. 2001 m., ji galėjo atspindėti šį skirtumą apskaičiuodama baudas, o
to nebūtų buvę įmanoma padaryti, jeigu TM T & D 2003 m. apyvarta būtų padalyta dviem akcininkėms atsižvelgiant į atitinkamas
jų dalis bendrojoje įmonėje.
Komisijos nurodytas tikslas yra teisėtas, nes dėl jo galima palyginti bendrosios įmonės akcininkų gebėjimą pakenkti konkurencijai
per laikotarpį iki bendrosios įmonės įkūrimo.
Tačiau akivaizdu, kad Komisija galėjo taikyti kitus metodus minėtam tikslui pasiekti, referencinių metų pasirinkimo atžvilgiu
nevertindama Japonijos ir Europos gamintojų nevienodai. Pavyzdžiui, nustatydama baudas ieškovei ir
Melco
už laikotarpį iki TM T & D įsteigimo Komisija galėjo atsižvelgti į pradinę TM T & D baudą, apskaičiuotą pagal jos 2003 m.
apyvartą, ir padalytą ieškovei ir
Melco
pagal joms tenkančią SĮDI pardavimo dalį, realizuotą per metus iki bendrosios įmonės įsteigimo, t. y. 2001 m.
Todėl reikia konstatuoti, kad šioje byloje Komisijos noras apskaičiuojant baudas sąžiningai atspindėti atitinkamą ieškovės
ir
Melco
padėtį nepateisina nevienodo ieškovės vertinimo.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia daryti išvadą, kad pasirinkusi 2001 m. kaip referencinius metus Japonijos gamintojų
pasaulinio pardavimo vertei nustatyti ir ieškovei už jos individualų dalyvavimą kartelyje paskirtai baudai apskaičiuoti Komisija
pažeidė vienodo požiūrio principą.
Tiesiogiai dėl šio pažeidimo netenka galios ieškovei už jos, kaip atskiros įmonės, dalyvavimą kartelyje ginčijamo sprendimo
2 straipsnio i punkte skirtos baudos apskaičiavimas. Netiesiogiai, dėl pasaulinio pardavimo vertės ir rinkos dalių nustatymo,
minėtas pažeidimas turi įtaką ieškovei ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punkte skirtos baudos apskaičiavimui, susijusiam
su TM T & D gyvavimo laikotarpiu.
Todėl ketvirtojo pagrindo ketvirtą dalį reikia pripažinti pagrįsta ir atitinkamai panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio
h ir i punktus. Tačiau kadangi referencinių metų pasirinkimas neturėjo įtakos ginčijamo sprendimo 1 straipsnio turiniui, šio
straipsnio nereikia naikinti ar keisti.
Be to, nebereikia nagrinėti ketvirtojo pagrindo penktos ir šeštos dalių. Net jeigu jos būtų pripažintos pagrįstomis, ginčijamo
sprendimo nebebūtų įmanoma panaikinti daugiau, nei nurodyta pirmesniame punkte.
Galiausiai, kadangi konstatuotas neteisėtumas susijęs su pačiu pagrindo, kuriuo remiantis turi būti apskaičiuota ieškovei
skirta bauda, pasirinkimu, Teismas negali apskaičiuoti šios baudos. Todėl šioje byloje Teismui nedera įgyvendinti savo neribotos
jurisdikcijos ir keisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h ir i punktų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Bendrasis Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Kadangi prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį atmestas, dauguma ieškovės reikalavimų liko nepatenkinta, nors
kai kurie jų ir buvo patenkinti.
Todėl ieškovė turi padengti tris ketvirtadalius šalių Bendrajame Teisme patirtų bylinėjimosi išlaidų, o Komisija – ketvirtadalį
šių išlaidų.
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką išlaidos, patirtos dėl banko garantijos pateikimo, siekiant išvengti sprendimo
priverstinio vykdymo, nėra dėl proceso patirtos išlaidos, kaip jos suprantamos Procedūros reglamento 91 straipsnio b punkte
(žr. 92 punkte nurodyto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
5133 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Todėl reikia atmesti reikalavimą priteisti iš Komisijos tokias išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2007 m. sausio 24 d. Komisijos sprendimo C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE
susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) 2 straipsnio h ir i punktus, kiek
jie susiję su
Toshiba Corp
.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį;
3.
Priteisti iš
Toshiba
tris ketvirtadalius šalių Bendrajame Teisme patirtų išlaidų;
4.
Priteisti iš Europos Komisijos ketvirtadalį šalių Bendrajame Teisme patirtų išlaidų.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2011 m. liepos 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Turinys
Ginčo aplinkybės
1.  Ieškovė
2.  Produktai
3.  Administracinė procedūra
4.  Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl reikalavimo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsnius, kiek jie susiję su ieškove
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija pažeidė ieškovės teisę į gynybą
Dėl pirmos trečiojo ieškinio pagrindo dalies, kurioje teigiama, kad ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje pažeidimas nebuvo
pakankamai nustatytas
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros trečiojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su teisės susipažinti su bylos med˛iaga pa˛eidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečios trečiojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su byloje esančių įrodymų iškraipymu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija pakankamai neįrodė bendrojo susitarimo buvimo
Dėl ABB pateiktų įrodymų
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ABB įrodymų patvirtinimo
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pranešimo ir apskaitos mechanizmo
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl įrodymų, tariamai paneigiančių bendrojo susitarimo buvimą
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Bendras vertinimas
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neįrodė vieno tęstinio pažeidimo
Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su vieno pažeidimo įrodymu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su tęstinio pažeidimo ir ieškovės nuolatinio dalyvavimo jį darant įrodymu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl reikalavimo panaikinti arba iš esmės sumažinti ieškovei skirtą baudą
Dėl pirmos dalies, susijusios su klaidingu ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą santykinio sunkumo vertinimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo pagrindo antros dalies, susijusios su pažeidimo trukmės vertinimo klaida
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo pagrindo trečios dalies, susijusios su baudos apskaičiavimo motyvų nenurodymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su pradinės baudos apskaičiavimo klaida
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.