CELEX: 62008CJ0050
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 43 straipsnis
Įsisteigimo laisvė
Notarai
Pilietybės sąlyga
EB 45 straipsnis
Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis
notaro profesija Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir EB 45 straipsnius.

Teisinis pagrindas

Bendrieji notaro profesijos Prancūzijoje ypatumai
Pagal Prancūzijos teisės sistemą notarų veikla laikoma laisvąja profesija. Šios profesijos statusas reglamentuojamas 1945 m.
lapkričio 2 d. Nutartimi Nr. 45‑2590 dėl notariato statuso (JORF, 1945 m. lapkričio 3 d., p. 7160), iš dalies pakeista 2004 m.
vasario 11 d. Įstatymu Nr. 2004‑130 (JORF, 2004 m. vasario 12 d., p. 2887).
Pagal šios nutarties 1 straipsnį notarai yra „viešojo sektoriaus tarnautojai, kurių funkcija registruoti visus aktus ir sutartis,
kuriems šalys privalo ar pageidauja suteikti viešosios valdžios institucijų aktams būdingą autentiškumą, ir tvirtinti jų datą,
priimti juos saugoti, išduoti jų nuorašus bei vykdomojo dokumento galią turinčius išrašus“.
Pagal šios nutarties 1bis straipsnį notaras gali verstis profesine veikla vienas, kaip profesinės bendrijos (
société civile professionnelle
) ar reglamentuojamų laisvųjų profesijų atstovų bendrijos (
société d’exercice libéral
) narys, arba kaip notaro biurą turinčiam fiziniam ar juridiniam asmeniui pavaldus darbuotojas.
Pagal tos pačios nutarties 6‑1 straipsnio pirmą pastraipą notarų profesinė civilinė atsakomybė užtikrinama Aukščiausiosios
notarų tarybos (
Conseil supérieur du notariat
) sudaryta draudimo sutartimi.
Teritorinė notarų kompetencija, jų skaičius ir jų biurų vieta nustatomi laikantis 1971 m. lapkričio 26 d. Dekreto Nr. 71‑942
dėl notarų buveinių steigimo, perkėlimo ir panaikinimo, notarų įgaliojimų sudaryti notarinius aktus ir jų įsisteigimo vietos,
notarų įrašų saugojimo bei perdavimo ir jų profesinių registrų (JORF, 1971 m. gruodžio 3 d., p. 11796), iš dalies pakeisto
2005 m. kovo 25 d. Dekretu Nr. 2005‑311 (JORF, 2005 m. balandžio 3 d., p. 6062), nuostatų.
Pagal 1978 m. kovo 8 d. Dekreto Nr. 78‑262 dėl atlyginimo už notarinių veiksmų atlikimą dydžio (JORF, 1978 m. kovo 10 d.,
p. 995), iš dalies pakeisto 2006 m. gegužės 16 d. Dekretu Nr. 2006‑558 (JORF, 2006 m. gegužės 18 d., p. 7327), 1 straipsnį
notarams už paslaugas mokėtino mokesčio dydis nustatomas laikantis šio dekreto nuostatų. Šio dekreto 4 straipsnyje numatyta,
kad notarai už paslaugas, teikiamas vykdant šio dekreto II skyriuje nenumatytą ir su notaro funkcijomis suderinamą veiklą,
gauna bendru šalių susitarimu arba, jei tokio susitarimo nėra, už mokesčio apskaičiavimą atsakingo teisėjo nustatytą mokestį.
Nacionalinio notarų reglamento, kurį pagal Dekreto Nr. 71‑942 26 straipsnį priėmė Aukščiausioji notarų taryba ir kuris patvirtintas
1979 m. gruodžio 24 d. antspaudo saugotojo (
garde des Sceaux
), teisingumo ministro, įsakymu (JORF, 1980 m. sausio 3 d., N.C., p. 45), 4 straipsnyje numatyta, kad bet kuris fizinis ar
juridinis asmuo pagal privatinę ar viešąją teisę gali pasirinkti notarą savo nuožiūra. Toje pačioje nuostatoje pažymėta, kad
notaro klientai yra „asmenys, kurie savanoriškai į jį kreipiasi patarimų, nuomonės, paslaugų arba jam patiki savo susitarimų
įforminimo funkciją“.
Dėl notaro funkcijų vykdymo sąlygų 1973 m. liepos 5 d. Dekreto Nr. 73‑609 dėl notarų profesinio mokymo ir notaro funkcijų
vykdymo sąlygų (JORF, 1973 m. liepos 7 d., p. 7341), iš dalies pakeisto 2006 m. spalio 24 d. Dekretu Nr. 2006‑1299 dėl samdomų
notarų (JORF, 2006 m. spalio 25 d., p. 15781), 3 straipsnyje nustatyta, kad asmuo, kuris nori būti notaras, be kita ko, turi
būti Prancūzijos pilietis.

Notarų veikla Prancūzijoje
Atsižvelgiant į įvairias notaro veiklos rūšis pagal Prancūzijos teisės sistemą, akivaizdu, kad pagrindinis jo uždavinys rengti
autentiškus aktus. Taigi, kreiptis į notarą gali būti privaloma arba neprivaloma, nelygu aktas, kurio autentiškumą prašoma
patvirtinti. Notaras, į kurį kreiptasi, patikrina, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos akto atlikimo sąlygos, ir įsitikina
susijusių šalių teisnumu ir veiksnumu.
Autentiškas aktas apibrėžiamas Civilinio kodekso III knygos III dalies VI skyriaus „Dėl prievoles ir apmokėjimą patvirtinančių
įrodymų“ 1317 straipsnyje. Kaip nurodyta šiame straipsnyje, toks aktas yra „užregistruotas viešosios valdžios pareigūnų, turinčių
teisę įforminti oficialų aktą toje vietoje, kurioje jis buvo surašytas, ir atitinka nustatytus formos reikalavimus“.
Pagal XI m. vantozo 25 d. Notariato organizavimo įstatymo 19 straipsnį „notariniai aktai galioja ir vykdytini visoje Respublikos
teritorijoje“.
Civilinio kodekso 1319 straipsnyje patikslinta, kad „autentiškas aktas patvirtina juo tarp susitariančiųjų šalių ir jų įpėdinių
arba teisių perėmėjų sudarytą sutartį“.
To paties kodekso 1322 straipsnyje numatyta, kad „tarp privačių asmenų sudarytas aktas, pripažintas asmens, prieš kurį juo
naudojamasi, arba laikomas teisiškai pripažintu, jį pasirašiusiems asmenims ir jų įpėdiniams bei teisių perėmėjams turi autentiško
akto galią“.
Pagal 1945 m. lapkričio 2 d. Nutarties Nr. 45‑2592 dėl antstolių statuso (JORF, 1945 m. lapkričio 3 d., p. 7163), iš dalies
pakeistos 1973 m. birželio 25 d. Įstatymu Nr. 73‑546 dėl notarų ir tam tikrų vyriausybės tarnautojų drausmės ir statuso (JORF,
1973 m. birželio 26 d., p. 6731), 1 straipsnį tik antstoliai turi teisę, be kita ko, vykdyti teismo sprendimus ir vykdytinus
dokumentus arba vykdomuosius raštus. 1991 m. liepos 9 d. Įstatymo Nr. 91‑650 dėl vykdymo civilinio proceso reformos (JORF,
1991 m. liepos 14 d., p. 9228) 18 straipsnyje nustatyta, kad tik už vykdymą atsakingi teismo antstoliai gali atlikti priverstinį
vykdymą ir taikyti laikiną turto areštą.
Pagal Teismų kodekso L. 213‑6 straipsnį tik vykdymo priemones taikantis teisėjas nagrinėja su vykdomaisiais raštais susijusius
sunkumus ir priverstinio vykdymo atveju pareikštus prieštaravimus, net jei jie susiję su materialine teise, nebent jie neteismingi
bendrosios kompetencijos teismams. Tokiomis pačiomis sąlygomis jis patvirtina apsaugos priemones ir nagrinėja prieštaravimus
dėl jų taikymo.

Ikiteisminė procedūra
Komisija gavo skundą dėl pilietybės sąlygos taikymo norintiesiems verstis notaro profesija Prancūzijoje. Išnagrinėjusi šį
skundą, 2000 m. lapkričio 8 d. laišku Komisija nurodė Prancūzijos Respublikai per du mėnesius pateikti savo pastabas dėl šios
pilietybės sąlygos atitikties EB 45 straipsnio pirmai pastraipai.
2001 m. kovo 13 d. laišku Prancūzijos Respublika atsakė į šį oficialų pranešimą.
2002 m. liepos 12 d. Komisija šiai valstybei narei nusiuntė papildomą oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad ji neįvykdė
įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Ši valstybė narė atsakė į šį papildomą oficialų pranešimą 2002 m. spalio 11 d. laišku.
Kadangi Prancūzijos Respublikos argumentai Komisijos neįtikino, 2006 m. spalio 18 d. ji pateikė šiai valstybei narei pagrįstą
nuomonę, kurioje konstatavo, kad ji neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Komisija
paragino šią valstybę narę imtis reikiamų priemonių įvykdyti šią pagrįstą nuomonę per du mėnesius nuo jos gavimo.
2006 m. gruodžio 12 d. laiške Prancūzijos Respublika išdėstė priežastis, dėl kurių manė, jog Komisijos pozicija yra nepagrįsta.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl Jungtinės Karalystės prašymo įstoti į bylą priimtinumo
Prancūzijos Respublika mano, kad Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimas
nepriimtinas, nes jame, pažeidžiant Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtos pastraipos ir Teisingumo
Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 5 dalies antros pastraipos nuostatas, nepalaikomi Komisijos reikalavimai. Be to,
Prancūzijos Respublika tvirtina, kad šis prašymas iš dalies nepriimtinas dėl to, kad Jungtinės Karalystės reikalavimai viršija
Komisijos pateiktuosius, nes ši valstybė narė tvirtina, pirma, kad 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva
2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, p. 22) taikytina notaro profesijai, ir, antra, kad notaro profesiją
galima atskirti nuo notarų veiklos, kuri nepatenka į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą prašyme įstoti į bylą
nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti.
Procedūros reglamento 93 straipsnio 5 dalies antroje pastraipoje taip pat numatyta, be kita ko, kad įstojimo į bylą paaiškinime
nurodomi įstojusios į bylą šalies reikalavimai, kuriais visiškai ar iš dalies palaikomi vienos ar kitos šalių reikalavimai
arba jiems prieštaraujama, pagrindai ir argumentai, kuriais remiasi įstojusi į bylą šalis.
Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinime pateiktos išvados formuluotė tokia:
„Notaro profesija patenka į Direktyvos [2005/36] taikymo sritį. Tam tikras notarų vykdomas funkcijas galima pašalinti iš [šios]
direktyvos taikymo srities tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas konstatuoja, kad tokioms funkcijoms taikoma [šios] direktyvos
41 konstatuojamojoje dalyje nurodyta išimtis, remiantis EB 39 straipsnio 4 dalimi ir (arba) EB 45 straipsniu.“
Pažymėtina, kad ieškinyje Komisija neprašo, kad Teisingumo Teismas konstatuotų, jog Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal Direktyvą 2005/36. Todėl tiek, kiek Jungtinė Karalystė prašo taikyti šią direktyvą notaro profesijai, jos prašymas įstoti
į bylą nepriimtinas.
Dėl likusios ieškinio dalies, nors atrodo, kad taip suformuluotas šios valstybės narės įstojimo į bylą paaiškinimo, skaitomo
pažodžiui, tikslas nepanašus į tą, kurio gali būti iš tiesų siekiama įstojimo į bylą paaiškinimu, perskaičius visą aptariamą
įstojimo į bylą paaiškinimą ir iš su juo susijusių aplinkybių matyti, kad Jungtinės Karalystės, argumentais, kaip ir Komisijos
ieškinyje nurodytaisiais, siekiama įrodyti, kad notaro profesija nesusijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai
suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Dėl Prancūzijos Respublikos prieštaravimo, susijusio su Jungtinės Karalystės argumentu, kad EB 45 straipsnio pirmos pastraipos
taikymo negalima išplėsti visai notarų veiklai, priešingai, nei ieškinyje teigia Komisija, pažymėtina, kad šios valstybės
narės negalima kaltinti dėl to, kad ji Komisijos nurodytus reikalavimus papildė naujais. Iš tiesų šis argumentas tėra nuoroda
į 1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
Reyners
(2/74, Rink. p. 631) 47 punktą, nes Jungtinė Karalystė nesuformulavo pozicijos dėl šios Teismo praktikos taikymo konkrečioms
notarų Prancūzijoje vykdomoms funkcijoms.
Taigi darytina išvada, kad Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimas nepriimtinas tik tiek, kiek jame teigiama, kad
Direktyva 2005/36 taikytina notaro profesijai.

Dėl esmės
Šalių argumentai
Komisija visų pirma pabrėžia, kad kai kuriose valstybėse narėse galimybei verstis notaro profesija netaikoma jokia pilietybės
sąlyga ir kad kitos valstybės narės, kaip antai Ispanijos Karalystė, Italijos Respublika ir Portugalijos Respublika, šią sąlygą
panaikino.
Ši institucija visų pirma primena, kad EB 43 straipsnis yra viena iš pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų, pagal kurią kiekvienam
valstybės narės piliečiui, kuris, nors ir antrinio įsisteigimo tvarka, įsisteigia kitoje valstybėje narėje, kad galėtų verstis
savarankiškai dirbančių asmenų veikla, priimančiojoje valstybėje narėje turi būti taikomas toks pat vertinimas kaip ir nacionaliniams
subjektams ir kuria draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.
Ši institucija ir Jungtinė Karalystė teigia, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai
(1988 m. kovo 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, 147/86, Rink. p. 1637, 8 punktas). Be to, kadangi šiame straipsnyje numatyta įsisteigimo laisvės išimtis, taikoma su viešosios
valdžios funkcijų vykdymu susijusiai veiklai, jis turėtų būti aiškinamas siaurai (minėto Sprendimo
Reyners
43 punktas).
Taigi EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta išimtis turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį
ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (minėto Sprendimo
Reyners
44 ir 45 punktai). Komisijos teigimu, viešosios valdžios sąvoka neatsiejama nuo naudojimosi sprendimų priėmimo galia, nukrypstančia
nuo bendrųjų teisės normų turint galimybę veikti neatsižvelgiant į kitų subjektų valią ar net prieš ją. Visų pirma, remiantis
Teisingumo Teismo praktika, viešajai valdžiai būdinga priverčiamoji galia (1998 m. spalio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 37 punktas).
Komisijos ir Jungtinės Karalystės nuomone, dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas reikėtų atskirti nuo veiklos siekiant
bendrojo intereso. Iš tiesų įvairių profesijų atstovams suteikiama konkreti kompetencija siekiant bendrojo intereso, tačiau
jie tiesiogiai nesusiję su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį taip pat nepatenka veikla, apibūdinama kaip pagalba ar bendradarbiavimas
vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo
Thijssen
, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 22 punktą).
Be to, Komisija ir Jungtinė Karalystė primena, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa iš esmės taikoma konkrečiai veiklai, o
ne profesijai apskritai, nebent atitinkama veikla yra neatskiriama tokiai profesijai būdingos veiklos dalis.
Antra, Komisija nagrinėja įvairią notarų vykdomą veiklą pagal Prancūzijos teisės sistemą.
Pirma, kiek tai susiję su aktų ir susitarimų autentiškumo tvirtinimu, Komisija teigia, kad notaras, pakonsultavęs šalis, tik
patvirtina jų valią ir suteikia tokiai valiai teisinę galią. Vykdydamas šią veiklą notaras neturi jokių sprendimų priėmimo
įgaliojimų šalių atžvilgiu. Autentifikavimas yra paprasčiausias išankstinio šalių susitarimo patvirtinimas. Tai, kad kai kurių
aktų autentiškumas privalo būti patvirtintas, neturi reikšmės, nes daugelis procedūrų yra privalomos, nors ir nėra susijusios
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Dėl to, kad surašydamas notarinius aktus notaras prisiima asmeninę atsakomybę, jis iš esmės atsiduria panašioje padėtyje kaip
ir daugelis nepriklausomų specialistų, kaip antai advokatai, architektai arba gydytojai, kuriems taip pat tenka asmeninė atsakomybė
už vykdomą veiklą.
Dėl autentiškų aktų vykdomosios galios Komisija mano, kad vykdomasis įrašas daromas prieš pradedant patį vykdymą ir nėra vykdymo
dalis. Todėl tokia vykdomoji galia notarams nesuteikia jokių privertimo galių. Be to, bet kokį galimą ginčą nagrinėja ne notaras,
o teisėjas.
Antra, notaro vaidmens mokesčių surinkimo srityje negalima laikyti dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas, nes privatūs
asmenys dažnai privalo prisiimti tokią atsakomybę mokesčių srityje. Taigi privačios bendrovės veikia trečiųjų asmenų vardu,
kai jos išskaičiuoja pajamų mokestį iš darbuotojų atlyginimų. Tas pats pasakytina apie kredito įstaigas, kurios iš savo klientų
pajamų iš palūkanų ir dividendų išskaičiuoja tokioms pajamoms taikytiną mokestį.
Trečia, specialus notarų statusas pagal Prancūzijos teisę neturi tiesioginės reikšmės siekiant įvertinti nagrinėjamos veiklos
pobūdį.
Kaip ir Jungtinė Karalystė, Komisija mano, kad pagal Sąjungos teisės normas, kuriose minima notarų veikla, nedraudžiama šiai
veiklai taikyti EB 43 straipsnio ir EB 45 straipsnio pirmos pastraipos.
Iš tiesų tiek 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės
paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) 1 straipsnio 5 dalies d punktas, tiek Direktyvos 2005/36
41 konstatuojamoji dalis notarų veiklai netaikomi tik tiek, kiek ji reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios
valdžios funkcijas. Taigi tai paprasčiausia išlyga, kuri neturi jokio poveikio EB 45 straipsnio pirmos pastraipos aiškinimui.
Dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, p. 36)
2 straipsnio 2 dalies l punkto, pagal kurį ši direktyva netaikoma notarų veiklai, Komisija pabrėžia, kad tai, jog teisės aktų
leidėjas nusprendė į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukti konkrečios rūšies veiklos, nereiškia, kad šiai veiklai taikoma
EB 45 straipsnio pirma pastraipa.
Kiek tai susiję su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse
ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t.,
p. 42), 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su
santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančiu Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 (OL L 338, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243), ir 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu
(EB) Nr. 805/2004, sukuriančiu neginčytinų reikalavimų Europos vykdomąjį raštą (OL L 143, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 38), Komisija mano, kad šiuose reglamentuose tik numatyta valstybių narių pareiga pripažinti
ir paskelbti vykdytinais kitoje valstybėje narėje užregistruotus ir vykdytinus aktus.
Be to, 2001 m. spalio 8 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2157/2001 dėl Europos bendrovės (SE) statuto (OL L 294, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 251) ir 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/56/EB
dėl ribotos atsakomybės bendrovių jungimųsi, peržengiančių vienos valstybės ribas (OL L 310, p. 1), nėra svarbūs šiam ginčui
išspręsti, nes juose notarams ir kitoms valstybės paskirtoms kompetentingoms institucijoms tik numatyta pareiga patvirtinti,
jog prieš perkeliant buveinę, įsteigiant bendroves ir joms susijungiant buvo atlikti tam tikri veiksmai ir formalumai.
Dėl 2006 m. kovo 23 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl teisinių profesijų ir bendrojo intereso, susijusio su teisinių
sistemų veikimu (OL C 292 E, p. 105, toliau – 2006 m. rezoliucija), pažymėtina, kad tai tik politinis dokumentas, kurio turinys
dviprasmiškas, nes, pirma, šios rezoliucijos 17 punkte Europos Parlamentas patvirtino, kad EB 45 straipsnis turi būti taikomas
notaro profesijai, o, antra, jos 2 punkte patvirtino savo 1994 m. sausio 18 d. Rezoliucijoje dėl notarų profesijos padėties
ir organizavimo dvylikoje Bendrijos valstybių narių (OL C 44, p. 36, toliau – 1994 m. rezoliucija) išdėstytą poziciją, kuria
išreiškė pageidavimą, kad būtų panaikinta daugelio valstybių narių teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems
verstis notaro profesija.
Komisija ir Jungtinė Karalystė priduria, kad byla, kurioje priimtas 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
(C‑405/01, Rink. p. I‑10391), kurį savo rašytinėse pastabose nurodo daugelis valstybių narių, susijusi su prekybinių laivų
kapitonų ir vyresniųjų kapitonų padėjėjų vykdomomis įvairiomis saugumo palaikymo funkcijomis, policijos įgaliojimais ir kompetencija
notarų veiklos ir civilinio teisinio statuso srityje. Taigi Teisingumo Teismas neturėjo progos išsamiai išnagrinėti įvairių
notarų vykdomos veiklos rūšių, atsižvelgiant į EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Dėl to šio sprendimo nepakanka norint padaryti
išvadą, kad ši nuostata taikytina notarams.
Be to, priešingai, nei tvirtina Prancūzijos Respublika, Teisingumo Teismo praktikoje notarai atskiriami nuo viešosios valdžios
institucijų ir pripažįstama, kad autentišką aktą gali sudaryti viešosios valdžios ar bet kuri kita įgaliota institucija (1999 m.
birželio 17 d. Sprendimo
Unibank
, C‑260/97, Rink. p. I‑3715, 15 ir 21 punktai).
Prancūzijos Respublika, palaikoma Bulgarijos Respublikos, Čekijos Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos,
Vengrijos Respublikos, Rumunijos ir Slovakijos Respublikos, teigia, pirma, kad Komisija nepaiso Teisingumo Teismo praktikos.
Iš tiesų pagal šią Teismo praktiką EB 45 straipsnio pirma pastraipa taikoma ne tik veiklai, kurią vykdant naudojamasi įgaliojimais
taikyti priverčiamąsias priemones, nes tokie įgaliojimai tėra vienas iš viešosios valdžios funkcijų vykdymo elementų.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas savo minėtame Sprendime
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
pripažino, kad notarų veikla reiškia dalyvavimą įgyvendinant teises pagal viešosios teisės suteiktus įgaliojimus.
Antra, tai, kad notarai dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas, rodo mokesčių surinkimo srityje jiems priskirti uždaviniai.
Šie uždaviniai apima ne tik valstybės lėšų laikymą, bet ir nekilnojamojo turto vertės prieaugio apmokestinimo bazės nustatymą,
registravimo mokesčių ir paveldint gautų pajamų mokesčių surinkimą, ir būtent notarams tenka atsakomybė už šių registravimo
mokesčių sumokėjimą. Vykdydami šiuos uždavinius notarai sumoka mokestį trečiųjų šalių, t. y. savo klientų, vardu.
Kaip ir Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrijos Respublika, Rumunija ir Slovakijos Respublika, Prancūzijos Respublika
pabrėžia, trečia, kad notarų vykdoma veikla susijusi su įrodomąją ir vykdomąją galią turinčių autentiškų aktų rengimu, o tai
yra konkreti viešosios valdžios išraiška. Kai kurie aktai, pavyzdžiui, dovanojimo, vedybų sutartys, hipotekos sudarymas, žemės
ir ant jos pastatytinų objektų pardavimo sandoriai (
ventes en état futur d’achèvement
) ir ilgalaikės ūkio nuomos sutartys, galioja, tik jei juos patvirtina notaras.
Vykdydamas savo veiklą notaras privalo išaiškinti šalims jų akto padarinius, išsiaiškinti, ar jos savo noru sutinka jį sudaryti,
ir užduoti reikiamus klausimus, kad gautų informacijos, būtinos teisės aktų reikalavimams įvykdyti. Notaras taip pat privalo
prireikus atlikti bet kokį tyrimą, kad užtikrintų, jog aktas teisėtas. Be to, notaras turėtų atsisakyti registruoti viešajai
tvarkai prieštaraujantį ar neteisėtą aktą.
Be to, pagal Prancūzijos teisę iš visų įrodinėjimo priemonių notarinis aktas turi didžiausią įrodomąją galią. Ši įrodomoji
galia siejama su akto data, jame esančiais parašais ir notaro patvirtintais faktais, t. y. tuo, ką jis atliko ar kas įvyko
jam dalyvaujant. Šių elementų autentiškumą galima užginčyti tik pagal Civilinio proceso kodekso 303–316 straipsniuose numatytą
dokumento klastojimo pripažinimo procedūrą.
Kita vertus, iš minėto Sprendimo
Unibank
matyti, jog tam, kad atitinkamas aktas būtų laikomas autentišku aktu, būtina, kad dalyvautų viešosios valdžios ar bet kuri
kita valstybės įgaliota institucija.
Notariniai aktai taip pat turi vykdomąją galią ir tam nereikia išankstinio sprendimo. Todėl net darant prielaidą, kad pagal
Teisingumo Teismo praktiką EB 45 straipsnio pirma pastraipa taikoma tik veiklai, kurią vykdant naudojamasi įgaliojimais taikyti
priverčiamąsias priemones, ši nuostata taikytina notaro profesijai dėl to, kad notarinis aktas yra vykdytinas.
Prancūzijos Respublika teigia, ketvirta, kad notaro statusas pagal Prancūzijos teisės sistemą yra tiesioginio notaro dalyvavimo
vykdant viešosios valdžios funkcijas įrodymas. Notarus skiria teisingumo ministras ir kontroliuoja prokurorai. Be to, jie
duoda priesaiką ir jiems taikomos griežtos taisyklės dėl nesuderinamos veiklos.
Ši valstybė narė teigia, penkta, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas patvirtino, jog notarai dalyvauja vykdant viešosios valdžios
funkcijas. Šiuo atžvilgiu ji nurodo šio sprendimo 46 punkte nurodytus Sąjungos teisės aktus, iš kurių taikymo srities notarų
vykdomos funkcijos pašalintos, nes jie dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas, arba kuriais pripažįstama, kad autentiškus
aktus rengia viešosios valdžios arba bet kuri kita šiuo tikslu valstybės įgaliota institucija. Be to, iš šio sprendimo 47
ir 48 punktuose nurodytų aktų matyti, kad notarinių aktų vykdomoji galia prilyginama teismų sprendimų vykdomajai galiai.
Be to, Parlamentas savo 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijose patvirtino, jog notaro profesija susijusi su viešosios valdžios funkcijų
vykdymu.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Pirminės pastabos
Komisija kaltina Prancūzijos Respubliką tuo, kad ši trukdo kitų valstybių narių piliečiams įsisteigti jos teritorijoje siekiant
verstis notaro profesija ir, pažeisdama EB 43 straipsnį, leidžia verstis šia profesija tik savo piliečiams.
Taigi šis kaltinimas susijęs tik su pilietybės sąlyga, numatyta nagrinėjamuose Prancūzijos teisės aktuose norintiesiems verstis
šia profesija atsižvelgiant į EB 43 straipsnį.
Todėl reikia pabrėžti, kad šis kaltinimas nesusijęs nei su notaro profesijos statusu ir organizavimu pagal Prancūzijos teisės
sistemą, nei su kitomis, ne su pilietybe susijusiomis, sąlygomis norintiesiems verstis notaro profesija šioje valstybėje narėje.
Taip pat reikia pabrėžti, kaip nurodė Komisija per posėdį, kad jos ieškinys nesusijęs ir su EB sutarties nuostatų dėl laisvo
paslaugų teikimo taikymu. Be to, šis ieškinys nesusijęs su EB sutarties nuostatų dėl laisvo darbuotojų judėjimo taikymu.
–       Dėl tariamo įsipareigojimų neįvykdymo
Pirmiausia reikia priminti, kad EB 43 straipsnis yra viena pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų (šiuo klausimu visų pirma
žr. minėto Sprendimo
Reyners
43 punktą).
Įsisteigimo sąvoka pagal šią nuostatą yra labai plati ir ji reiškia Sąjungos piliečio galimybę nuolat ir nenutrūkstamai dalyvauti
ne savo kilmės valstybės narės ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip skatinant ekonominę ir socialinę tarpusavio
sąveiką Europos Sąjungos savarankiško darbo srityje (visų pirma žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑161/07, Rink. p. I‑10671, 24 punktą).
Vienos valstybės narės piliečiams pripažįstama laisvė įsisteigti kitos valstybės narės teritorijoje reiškia, be kita ko, teisę
imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės
aktuose nustatytos jos pačios piliečiams (žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktą ir šiuo klausimu minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
27 punktą). Kitaip tariant, pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo
laisve, savo teisės aktuose numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas nei tos, kurios nustatytos jų pačių piliečiams (minėto
Sprendimo
Komisija prieš Austriją
28 punktas).
Taigi EB 43 straipsniu siekiama kiekvienam valstybės narės piliečiui, kuris įsisteigia kitoje valstybėje narėje siekdamas
vykdyti savarankiškai dirbančių asmenų veiklą, užtikrinti naudojimąsi tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis
ir draudžiama bet kokia iš nacionalinės teisės aktų kylanti pilietybe grindžiama diskriminacija, pavyzdžiui, įsisteigimo laisvės
apribojimas (minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
14 punktas).
Tačiau šioje byloje pagal ginčijamą nacionalinės teisės nuostatą notaro profesija gali verstis tik Prancūzijos piliečiai ir
todėl įtvirtinamas EB 43 straipsniu iš esmės draudžiamas skirtingas požiūris dėl pilietybės.
Prancūzijos Respublika vis dėlto teigia, kad notarų veikla nepatenka į EB 43 straipsnio taikymo sritį, nes ji susijusi su
viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti
viešosios valdžios funkcijų vykdymo sąvokos apimtį šios nuostatos prasme ir, antra, patikrinti, ar ši sąvoka apima notarams
priskirtą veiklą pagal Prancūzijos teisės sistemą.
Dėl „viešosios valdžios funkcijų vykdymo“ sąvokos pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą reikia pabrėžti, kad, remiantis nusistovėjusia
Teismo praktika, ją vertinant reikia atsižvelgti į Sąjungos teisėje šia nuostata nustatytų leistinų įsisteigimo laisvės principo
išimčių apribojimų pobūdį, siekiant, kad Sutarties veiksmingas poveikis įsisteigimo laisvės srityje nebūtų sužlugdytas dėl
valstybių narių vienašališkai priimtų nuostatų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
50 punktą; minėto Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
8 punktą ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑438/08, Rink. p. I‑10219, 35 punktą).
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką EB 45 straipsnio pirma pastraipa yra nuo pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės leidžianti
nukrypti nuostata. Šią leidžiančią nukrypti nuostatą reikia aiškinti taip, kad jos taikymo sritis turi būti apribota tuo,
kas būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (minėtų sprendimų
Komisija prieš Graikiją
7 punktas;
Komisija prieš Ispaniją
34 punktas; 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 45 punktas; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑393/05, Rink. p. I‑10195, 35 punktas ir Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑404/05, Rink. p. I‑10239, 37 ir 46 punktai bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
34 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata
turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas
(minėtų sprendimų
Reyners
45 punktas;
Thijssen
8 punktas;
Komisija prieš Ispaniją
35 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
46 punktas;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktas ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktas).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau turėjo progos nuspręsti, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti
leidžianti nuostata netaikoma tam tikrai pagalbinei ar parengiamajai veiklai, skirtai viešosios valdžios funkcijoms vykdyti
(šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
22 punktą;
Komisija prieš Ispaniją
38 punktą;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
47 punktą;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktą ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktą), arba tam tikrai veiklai, kurią vykdant, nors ir palaikomi kontaktai, įskaitant reguliarius bei organiškus, su
administracinėmis ar teisminėmis institucijomis ar net dalyvaujama (taip pat ir privalomai) jų veikloje, nedaroma įtaka tokių
institucijų vertinimo ir sprendimų priėmimo įgaliojimams (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
51 ir 53 punktus), arba tam tikrai veiklai, kuri nesusijusi su sprendimų priėmimo įgaliojimų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
21 ir 22 punktus; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
36 ir 42 punktus;
Komisija prieš Vokietiją
38 ir 44 punktus bei
Komisija prieš Portugaliją
36 ir 41 punktus), įgaliojimų taikyti priverčiamąsias (šiuo klausimu visų pirma žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
37 punktą) arba prievartos priemones (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Anker ir kt.
, C‑47/02, Rink. p. I‑10447, 61 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
44 punktą) vykdymu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patikrinti, ar pagal Prancūzijos teisės sistemą notarams priskirtos funkcijos yra
tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į nagrinėjamos profesijos atstovų vykdomos veiklos pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Thijssen
9 punktą).
Prancūzijos Respublika ir Komisija sutaria, kad pagrindinė notarų veikla pagal Prancūzijos teisės sistemą yra nustatytos formos
autentiškų aktų rengimas. Tam notaras turėtų patikrinti, be kita ko, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos akto atlikimo
sąlygos. Be to, autentiškas aktas yra įrodomosios galios ir vykdytinas.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pabrėžti, kad pagal Prancūzijos teisės aktus autentiškais gali būti pripažinti tik tie aktai
ar susitarimai, kuriuos šalys sudarė savanoriškai. Iš tiesų šalys, laikydamosi teisės aktuose nustatytų apribojimų, pačios
nusprendžia dėl savo teisių ir pareigų apimties ir laisvai pasirenka jas apibrėžiančias sąlygas, kai pateikia notarui aktą
ar susitarimą, kad būtų patvirtintas jo autentiškumas. Taigi notaro dalyvavimas neatsiejamas nuo išankstinio šalių sutikimo
arba jų suderintos valios.
Be to, notaras negali vienašališkai pakeisti susitarimo, kurio autentiškumą turi patvirtinti, turinio iš anksto negavęs šalių
sutikimo.
Taigi notarams priskirta autentiškumo tvirtinimo veikla pati savaime tiesiogiai ir konkrečiai nesusijusi su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Tai, kad tam tikrų aktų ar susitarimų autentiškumas būtinai privalo būti patvirtintas, nes kitaip jie negalioja, negali paneigti
šios išvados. Iš tiesų įprasta, kad nacionalinės teisės sistemose, laikantis jose nustatytos tvarkos, įvairių dokumentų galiojimas
siejamas su formos reikalavimais arba net privalomomis tvirtinimo procedūromis. Todėl šios aplinkybės nepakanka Prancūzijos
Respublikos teiginiui pagrįsti.
Notarų pareiga prieš patvirtinant dokumento ar susitarimo autentiškumą patikrinti, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos
tokio akto atlikimo ar susitarimo sudarymo sąlygos ir, jei jos neįvykdytos, atsisakyti patvirtinti jo autentiškumą taip pat
negali paneigti pirmiau nurodytos išvados.
Žinoma, kaip pabrėžia Prancūzijos Respublika, notaras atlieka tokį patikrinimą siekdamas bendrojo intereso tikslo, t. y. užtikrinti
tarp asmenų sudarytų aktų teisėtumą ir teisinį saugumą. Tačiau vien šio tikslo siekimas negali pateisinti to, kad jam pasiekti
būtinos prerogatyvos būtų suteikiamos tik tiems notarams, kurie yra atitinkamos valstybės narės piliečiai.
Vien to, jog veikla vykdoma siekiant bendrojo intereso, savaime dar nepakanka, kad ji būtų laikoma tiesioginiu ir konkrečiu
dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas. Iš tiesų neginčijama, kad įvairios reglamentuojamos profesinės veiklos vykdymas
įvairiose nacionalinės teisės sistemose dažnai neatsiejamas nuo šią veiklą vykdančio asmens pareigos siekti tokio tikslo,
net jei ši veikla neapima tokių funkcijų vykdymo.
Tačiau tai, kad notarų veikla siekiama bendrojo intereso tikslų, visų pirma užtikrinti tarp privačių asmenų sudarytų aktų
teisėtumą ir teisinį saugumą, yra imperatyvus bendrojo intereso pagrindas, kuris pateisina galimus EB 43 straipsnio apribojimus,
kuriuos lemia notarų veiklos ypatumai, pavyzdžiui, notarų veiklos organizavimas nustatant jiems taikomą įdarbinimo tvarką,
ribojant jų skaičių ar teritorinę kompetenciją, numatant atlyginimo už notarinius veiksmus, notarų nepriklausomumo, su jų
pareigomis nesuderinamos veiklos taisykles ir jų nepakeičiamumo garantijas, jei šie apribojimai leidžia pasiekti tokius tikslus
ir yra tam būtini.
Taip pat tiesa, kad notaras privalo atsisakyti patvirtinti teisinių reikalavimų neatitinkančio akto ar susitarimo autentiškumą
neatsižvelgdamas į šalių valią. Tačiau po tokio atsisakymo šalys laisvos panaikinti nustatytą trūkumą, pakeisti atitinkamo
akto ar susitarimo sąlygas arba atsisakyti tokio dokumento ar susitarimo.
Be to, negalima laikyti, kad notaro teikiamos konsultacijos ir teisinė pagalba tvirtinant tokio akto ar susitarimo autentiškumą
susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, net jei jis pagal įstatymą privalo teikti tokias konsultacijas arba pagalbą
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
52 punktą).
Kiek tai susiję su notariniam aktui suteikiama įrodomąja ir vykdomąja galia, neginčytina, kad dėl jos šie dokumentai gali
būti susiję su svarbiomis teisinėmis pasekmėmis. Tačiau to, jog konkreti veikla apima tokias pasekmes turinčių aktų rengimą,
nepakanka, kad ši veikla būtų laikoma tiesiogiai ir konkrečiai susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai
suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Iš tiesų, visų pirma dėl notarinio akto įrodomosios galios reikia pabrėžti, kad ji reglamentuojama atitinkamos teisės sistemos
įstatymų numatytomis įrodinėjimo taisyklėmis. Civilinio kodekso 1319 straipsnis, kuriame apibrėžiama autentiško akto įrodomoji
galia, yra šio kodekso VI skyriaus „Dėl prievoles ir apmokėjimą patvirtinančių įrodymų“ dalis. Taigi įstatymo konkrečiam aktui
suteikta įrodomoji galia neturi tiesioginės įtakos nustatant, ar šio akto rengimas pats savaime yra tiesioginis ir konkretus
dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas, kaip to reikalaujama Teismo praktikoje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
8 punktą ir
Komisija prieš Ispaniją
35 punktą).
Be to, vadovaujantis Civilinio kodekso 1322 straipsniu, „tarp privačių asmenų sudarytas dokumentas, pripažintas asmens, prieš
kurį juo naudojamasi, arba laikomas teisiškai pripažintu, jį pasirašiusiems asmenims ir jų įpėdiniams bei teisių perėmėjams
turi autentiško akto galią“.
Dėl autentiško akto vykdomosios galios reikia nurodyti, kaip teigia Prancūzijos Respublika, kad ji leidžia šiame akte įtvirtintą
įpareigojimą įvykdyti prieš tai nesikreipiant į teismą.
Tačiau autentiško akto vykdomoji galia notarui nesukuria galių tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauti vykdant viešosios valdžios
funkcijas. Iš tiesų, nors autentiškame akte notaro padarytas vykdomasis įrašas šiam aktui suteikia vykdomąją galią, jis grindžiamas
šalių valia sudaryti aktą ar susitarimą ir, notarui patikrinus jo atitiktį teisės aktams, suteikti jam tokią vykdomąją galią.
Todėl autentiškų aktų, turinčių teisinių pasekmių, kaip antai aprašytosios šio sprendimo 90–94 punktuose, rengimas nėra tiesiogiai
ir konkrečiai susijęs su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Antra, dėl notaro vykdomų mokesčių surinkimo funkcijų pažymėtina, kad jų savaime negalima laikyti tiesioginiu ir konkrečiu
dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad tokį mokesčių surinkimą notaras atlieka
skolininko vardu ir vėliau atitinkamos sumos sumokamos kompetentingai valstybės įstaigai, todėl iš esmės jis nesiskiria nuo
pridėtinės vertės mokesčio surinkimo.
Trečia, dėl aktų, kaip antai dovanojimo, vedybų sutartys, hipotekos sudarymas, žemės ir ant jos pastatytinų objektų pardavimo
sandoriai (
ventes en état futur d’achèvement
) ir ilgalaikės ūkio nuomos sutartys, kurie turi būti sudaromi notarine tvarka, nes kitaip negalioja, reikėtų žiūrėti šio
sprendimo 80–95 punktuose pateiktus argumentus.
Kiek tai susiję, ketvirta, su specialiu notarų statusu pagal Prancūzijos teisės sistemą, pakanka priminti, kaip matyti iš
šio sprendimo 75 ir 78 punktų, kad reikia atsižvelgti į pačios aptariamos veiklos pobūdį, o ne į patį statusą, norint patikrinti,
ar šiai veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata.
Vis dėlto reikia pateikti du patikslinimus šiuo klausimu. Pirma, neginčytina, kad, išskyrus atvejus, kai notaras paskiriamas
teismine tvarka, pagal šio sprendimo 8 punkte nurodyto Nacionalinio notarų reglamento 4 straipsnį kiekviena šalis turi teisę
savo nuožiūra pasirinkti notarą. Nors notaro atlyginimo dydis nustatytas įstatyme, vis dėlto kiekvieno notaro teikiamų paslaugų
kokybė gali skirtis atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamų asmenų profesinius įgūdžius. Vadinasi, neperžengdami savo atitinkamos
teritorinės kompetencijos ribų, notarai savo profesija verčiasi, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 18 punkte,
konkurencijos sąlygomis, o tai nebūdinga viešosios valdžios funkcijų vykdymui.
Reikia pažymėti, antra, kaip teigia Komisija, o Prancūzijos Respublika šiuo klausimu neprieštarauja, kad notarai tiesiogiai
ir asmeniškai savo klientams atsako už žalą, atsiradusią dėl bet kokios jiems vykdant veiklą padarytos klaidos.
Taip pat neįtikina Prancūzijos Respublikos kai kuriais Sąjungos teisės aktais grindžiamas argumentas. Dėl šio sprendimo 46 punkte
nurodytų teisės aktų reikia pabrėžti, kad tai, jog teisės aktų leidėjas nusprendė neįtraukti notarų veiklos į konkretaus akto
taikymo sritį, nereiškia, kad šiai veiklai būtinai taikoma leidžianti nukrypti nuostata, numatyta EB 45 straipsnio pirmoje
pastraipoje. Kiek tai susiję su, visų pirma, Direktyva 2005/36, iš paties šios direktyvos 41 konstatuojamosios dalies teksto,
pagal kurį ja „netrukdoma [taikyti] <...> [EB] 45 straipsnio <...>, ypač notarų atžvilgiu“, matyti, kad Sąjungos teisės aktų
leidėjas nesuformulavo aiškios pozicijos dėl EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo notaro profesijai.
Neturi reikšmės ir šio sprendimo 47 ir 48 punktuose nurodytais reglamentais grindžiami argumentai. Šio sprendimo 47 punkte
nurodyti reglamentai susiję su valstybėje narėje užregistruotų ir vykdytinų autentiškų aktų pripažinimu ir vykdymu, todėl
jie neturi įtakos EB 45 straipsnio pirmos pastraipos aiškinimui. Tokia pati išvada darytina dėl šio sprendimo 48 punkte nurodytų
Sąjungos teisės aktų, nes juose, kaip teisingai nurodo Komisija, notarams ir kitoms valstybės paskirtoms kompetentingoms institucijoms
tik numatyta pareiga patvirtinti, jog prieš perkeliant buveinę, įsteigiant bendroves ir joms susijungiant buvo atlikti tam
tikri veiksmai ir formalumai.
Dėl 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijų, minėtų šio sprendimo 49 punkte, reikia pabrėžti, kad jos neturi teisinės galios, nes tokio
pobūdžio rezoliucijos nėra privalomi teisės aktai. Be to, nors jose nurodyta, kad notaro profesijai taikomas EB 45 straipsnis,
Parlamentas pirmoje iš šių rezoliucijų aiškiai išreiškė pageidavimą, kad būtų imtasi priemonių panaikinti pilietybės sąlygą
norintiesiems verstis notaro profesija, ir ši pozicija dar kartą aiškiai patvirtinta 2006 m. rezoliucijoje.
Dėl Prancūzijos Respublikos argumento, kurį ji grindžia minėtu Sprendimu
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
, reikia pabrėžti, kad byla, kurioje priimtas šis sprendimas, susijusi su EB 39 straipsnio 4 dalies, o ne EB 45 straipsnio
pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, iš minėto sprendimo 42 punkto matyti, jog nuspręsdamas, kad laivų kapitonams ir vyresniesiems
kapitonų padėjėjams priskirtos funkcijos yra dalyvavimas vykdant viešosios galios prerogatyvas, Teisingumo Teismas atsižvelgė
į visas jų vykdomas funkcijas. Taigi Teisingumo Teismas nenagrinėjo vienintelio notarinio veiksmo, kurį yra įgalioti atlikti
kapitonai ir vyresnieji kapitonų padėjėjai, t. y. priimti, saugoti ir išduoti testamentus, atskirai nuo kitų jiems suteiktų
įgaliojimų, pavyzdžiui, taikyti prievartos priemones arba sankcijas.
Kiek tai susiję su minėtu Sprendimu
Unibank
, kurį taip pat nurodo Prancūzijos Respublika, darytina išvada, kad byla, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, visiškai nebuvo
susijusi su EB 45 straipsnio pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, Teisingumo Teismas minėto sprendimo 15 punkte nusprendė,
jog tam, kad aktas būtų laikomas autentišku aktu pagal 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) 50 straipsnį, būtina, kad dalyvautų arba viešosios valdžios,
arba bet kokia kita kilmės valstybės įgaliota institucija.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad notarų veikla, kaip ji apibrėžta dabartinėje Prancūzijos teisės sistemoje, nesusijusi
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Todėl darytina išvada, kad Prancūzijos teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems verstis notaro profesija yra
EB 43 straipsniu draudžiama diskriminacija dėl pilietybės.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad Komisijos ieškinys yra pagrįstas.
Todėl darytina išvada, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro profesija Prancūzijos Respublika neįvykdė
įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Prancūzijos Respublika pralaimėjo bylą,
pastaroji turi jas padengti.
Pagal šio reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.
Todėl Bulgarijos Respublika, Čekijos Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrijos Respublika, Rumunija,
Slovakijos Respublika ir Jungtinė Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro profesija, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal
EB 43 straipsnį.
2.
Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Bulgarijos Respublika, Čekijos Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrijos Respublika, Rumunija, Slovakijos
Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.