CELEX: 62012FJ0078
Personalmål
Befordran
Befordringsförfarandet år 2011
Sökanden har inte förts upp på förteckningen över befordringsbara tjänstemän
Artikel 45 i tjänsteföreskrifterna
Regeln om en minimiperiod på två år i lönegraden
Tjänstgöringsperioder som tillfälligt anställd har inte beaktats
Särbehandling som följd av vilket rättsligt system som gäller för de berörda arbetstagarnas anställningsförhållande
Direktiv 1999/70
Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP
Klausul 4
Kan inte åberopas
Omfattas inte

Genom ansökan som inkom till personaldomstolens kansli den 25 juli 2012 väckte Viara Todorova Androva talan i vilken hon har yrkat dels att det beslut som fattades av Europeiska unionens råd att inte föra upp henne på förteckningen över befordringsbara tjänstemän för befordringsförfarandet år 2011 ska ogiltigförklaras, dels ersättning för den ekonomiska och ideella skada hon har åsamkats som följd av att nämnda beslut var rättstridigt.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen, i den lydelse som är tillämplig i förevarande tvist (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), föreskrivs följande:
”En tjänstemans befordran skall beslutas av tillsättningsmyndigheten med beaktande av artikel 6.2. Detta skall ske genom att tjänstemannen placeras i den närmast högre lönegraden i den tjänstegrupp som han tillhör. Befordran skall ske uteslutande genom ett urval bland de tjänstemän som fullgjort en minimiperiod på två år i sin lönegrad och efter en jämförelse av kvalifikationerna för de tjänstemän som kan komma i fråga för befordran. …”
Den 28 juni 1999 antog rådet direktiv 1999/70/EG om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (
EGT L 175, s. 43
).
Enligt klausul 1 i ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP i bilagan till direktiv 1999/70 (nedan kallat ramavtalet) syftar ramavtalet till
”…
a)
att förbättra kvaliteten på visstidsarbete genom att garantera att principen om icke-diskriminering tillämpas, och
b)
upprätta ett ramverk för att förhindra missbruk som uppstår vid tillämpningen av på varandra följande anställningskontrakt eller anställningsförhållanden.”
I klausul 4 i ramavtalet, vilken har rubriken ”Principen om icke‑diskriminering”, föreskrivs följande:
”1.
När det gäller anställningsvillkor, skall visstidsanställda inte behandlas mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, om detta inte motiveras på objektiva grunder.
…
4.
Den anställningstid som behövs för att kvalificera för särskilda anställningsvillkor skall vara densamma för visstidsanställda arbetstagare som för fast anställda arbetstagare utom där olika längd på denna kvalifikationstid är motiverad på objektiva grunder.”
Bakgrund till målet
Sökanden anställdes av rådet den 1 juli 2006 som tillfälligt anställd enligt definitionen i artikel 2 b i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen i den då gällande lydelsen (nedan kallade anställningsvillkoren). Hon inplacerades i lönegrad AD 5 och anställdes som språkadministratör på den bulgariska språkenheten vid direktoraret ”Översättning och dokumentsframställning” i generaldirektoratet ”Personal och administration” vid generalsekretariatet. Det fastställdes att hennes kontrakt, i ändrad lydelse enligt på varandra följande tilläggskontrakt, löpte ut den 31 december 2010.
Sökanden godkändes under denna period i uttagningsprov EPSO/AD/166/09 och utnämndes den 23 november 2010 till provanställd tjänsteteman i lönegrad AD 5 med verkan från den 1 december 2010. Med tillämpning av artikel 32 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna behöll hon den löneklass hon hade som tillfälligt anställd och inplacerades därefter i löneklass 4.
Det är ostridigt mellan parterna att sökanden efter det att hon utnämndes till provanställd tjänsteman utförde samma arbetsuppgifter som hon hade utfört som tillfälligt anställd.
Genom beslut av den 12 juli 2011 blev sökanden tjänsteman med verkan från den 1 september 2011.
Genom personalmeddelande nr 87/11 av den 12 september 2011 offentliggjorde tillsättningsmyndigheten förteckningen över befordringsbara tjänstemän för befordringsförfarandet år 2011. Sökandens namn fanns inte upptaget i denna förteckning.
Den 17 oktober 2011 offentliggjordes personalmeddelande nr 100/11 med förteckningen över tjänstemän som befordrats under befordringsförfarandet år 2011. Sökandens namn fanns inte upptaget i denna förteckning.
Den 9 december 2011 ingav sökanden ett klagomål över beslutet att inte föra upp henne på förteckningen över befordringsbara tjänstemän, såsom denna framgick av personalmeddelande nr 87/11.
Genom beslut av den 18 april 2012 avslog rådets vice generalsekreterare, i egenskap av tillsättningsmyndighet, klagomålet bland annat med motiveringen att sökanden inte hade fullgjort två år i sin lönegrad sedan hon utnämndes till tjänsteman, vilket enligt artikel 45 tjänsteföreskrifterna är ett krav för att kunna föras upp på förteckningen över befordringsbara tjänstemän (nedan kallat beslutet att avslå klagomålet).
Förfarande och parternas yrkanden
Eftersom den referent som ursprungligen tilldelats målet lämnat sin tjänst och eftersom avdelningarnas sammansättning ändrats utsåg personaldomstolens ordförande den 6 maj 2013 en ny referent.
Genom skrivelse av den 24 juni 2013 meddelade personaldomstolen parterna att den avsåg att inbjuda Europaparlamentet, Europeiska kommissionen, Europeiska unionens domstol och Europeiska unionens revisionsrätt att intervenera i målet och uppmanade dem att inkomma med sina yttranden.
Då parterna inte riktade några invändningar mot inbjudan fick kommissionen och revisionsrätten genom beslut av ordföranden vid personaldomstolens andra avdelning den 4 december 2013 (Todorova Androva/rådet, F‑78/12,
EU:F:2013:206
) tillstånd att intervenera. Parlamentet och domstolen önskade inte att intervenera i detta mål.
Kommissionen och revisionsrätten inkom med sina interventionsinlagor den 14 respektive den 15 januari 2014.
Genom skrivelse av den 13 februari 2014 meddelade rådet personaldomstolen att den inte hade några kommentarer till kommissionens och revisionsrättens interventionsinlagor. Den 10 mars 2014 inkom sökanden med sina kommentarer till kommissionens och revisionsrättens interventionsinlagor.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
—
ogiltigförklara beslutet, såsom detta framgår av personalmeddelande nr 87/11 av den 12 september 2011, att inte föra upp henne på förteckningen över befordringsbara tjänstemän för befordringsförfarandet år 2011,
—
ogiltigförklara beslutet att avslå klagomålet,
—
förplikta rådet att utge ersättning för ekonomisk och ideell skada, provisoriskt uppskattad till 40 000 euro och vilken ska definieras närmare under målets handläggning, med tillägg av ränta med 6,75 procent, och
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att tribunalen ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen och revisionsrätten har yrkat att talan ska ogillas och att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Yrkanden avseende beslutet att avslå klagomålet
Enligt rättspraxis har yrkanden om ogiltigförklaring som formellt riktas mot ett avslag på ett klagomål den verkan att de syftar till att få tillstånd en rättslig prövning av den rättsakt som klagomålet avsåg, när yrkandena i sig saknar självständigt innehåll (dom Balionyte-Merle/kommissionen, F‑113/12,
EU:F:2013:191
, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall finner personaldomstolen att beslutet att avslå klagomålet bekräftar beslutet att inte föra upp sökanden på förteckningen över befordringsbara tjänstemän, samtidigt som det ger en motivering av det sistnämnda beslutet. Under sådana omständigheter är det lagenligheten av den ursprungliga rättsakt som går någon emot som ska prövas, och denna prövning ska göras med beaktande av skälen i beslutet att avslå klagomålet, eftersom dessa anses sammanfalla med nämnda rättsakt (se, för ett liknande resonemang, dom kommissionen/Birkhoff, T‑377/08 P,
EU:T:2009:485
, punkterna 58 och 59 och där angiven rättspraxis).
Följaktligen saknar de yrkanden om ogiltigförklaring som framställts mot beslutet att avslå klagomålet självständigt innehåll och det ska anses att talan är riktad mot beslutet, såsom detta framgår av personalmeddelande nr 87/11 av den 12 september 2011, att inte föra upp sökanden på förteckningen över befordringsbara tjänstemän för befordringsförfarandet år 2011 (nedan kallat det angripna beslutet), vars motivering förtydligas i beslutet att avslå klagomålet (se, för ett liknande resonemang, dom Eveillard/kommissionen, T‑258/01,
EU:T:2004:177
, punkterna 31 och 32, och dom Buxton/parlamentet, F‑50/11,
EU:F:2012:51
, punkt 21).
Yrkandena om ogiltigförklaring av det angripna beslutet
Sökandena har formellt åberopat tre grunder till stöd för sina yrkanden.
—
Den första grunden: åsidosättande av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna och en uppenbart oriktig bedömning.
—
Den andra grunden: åsidosättande av likabehandlingsprincipen.
—
Den tredje grunden: åsidosättande av omsorgsplikten.
Med beaktande av de argument som sökanden har anfört till stöd för sina yrkanden och de förtydliganden som hon har gjort vid förhandlingen, ska den första grunden emellertid förstås så, att den huvudsakligen avser ett åsidosättande av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna och, i andra hand, en invändning om att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är rättstridig, såtillvida som den åsidosätter principen om icke-diskriminering, såsom denna princip kommit till uttryck i klausul 4 i ramavtalet.
Den första grunden: åsidosättande av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna och invändning om att denna bestämmelse är rättstridig
– Parternas argument
Sökanden har gjort gällande att hon omotiverat har diskriminerats i förhållande till befordringsbara tjänstemän till följd av att hon såsom tillfälligt anställd har utfört samma arbetsuppgifter som tjänstemän men att dessa tjänstgöringsperioder inte har beaktats vid beräkningen av minimiperioden på två år i sin lönegrad, vilka enligt artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är nödvändiga för att kunna befordras. Sökanden ha nämligen under hela tiden som tillfälligt anställd utfört samma arbetsuppgifter.
Med den första grunden, som förtydligats av sökanden i hennes kommentarer till interventionsinlagorna och vid förhandlingen, har sökanden huvudsakligen gjort gällande att det angripna beslutet baseras på en felaktig tolkning av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna. Rådet har nämligen felaktigt tolkat denna bestämmelse så att tjänstgöringsperioder som eventuellt har fullgjorts av tjänstemän som liksom sökanden var tillfälligt anställda innan de blev tjänstemän inte beaktades vid beräkningen av de två år i sin lönegrad som tjänstemän ska ha för att kunna befordras. Enligt sökanden medger ordalydelsen i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna ett sådant beaktande och denna tolkning är den enda som är förenlig med direktiv 1999/70.
Sökanden anser att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna – såvida den inte kan tolkas så, att den medger ett beaktande av tjänstgöringsperioder som tillfälligt anställd vid beräkningen av de två år i sin lönegrad som är nödvändiga för att kunna befordras till närmaste högre lönegrad – strider mot direktiv 1999/70 och likabehandlingsprincipen, vilken direktivet är ett uttryck för, och därför bör ogiltigförklaras.
Enligt sökanden fastslog domstolen i domen Rosado Santana (C‑177/10,
EU:C:2011:557
) att ramavtalet ska tolkas så, att det förbjöd särbehandling mellan ”fast anställda tjänstemän” och ”tillfälligt anställda tjänstemän”, om inte denna särbehandling är motiverad av objektiva skäl och att det således stred mot ramavtalet att vid avgörande om huruvida en person kunde befordras inte beakta en tjänstgöringsperiod som denna person hade fullgjort som ”tillfälligt anställd tjänsteman” innan vederbörande blev tjänsteman.
Sökanden anser att direktiv 1999/70 är bindande för unionens institutioner i deras förhållande till sina anställda. Klausul 4 i ramavtalet, som låg till grund för att domstolen fastslog att tjänstgöringsperioder som tillfälligt anställd skulle beaktas på samma sätt som tjänstgöringsperioder som tjänsteman, är ett uttryck för den allmänna likabehandlingsprincipen, vilken är en ”grundläggande princip”.
Sökanden anser i andra hand att institutionerna, även om personaldomstolen skulle finna att sökanden inte kan åberopa förekomsten av en grundläggande princip, är skyldiga att tolka artikel 45 mot bakgrund av direktiv 1999/70 och detta enligt den skyldighet till lojalt samarbete som föreskrivs i artikel 4.3 FEU.
Eftersom artikel 45 i tjänsteföreskrifterna kan tolkas på flera sätt anser sökanden att rådet under alla omständigheter borde ha beaktat direktiv 1999/70 och vidare bestämmelserna i ramavtalet för att avgöra vilken tolkning som skulle ges begreppet ”två år i sin lönegrad”, i den mening som avses i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.
Sökanden anser för övrigt att den omständigheten att domen Rosado Santana (
EU:C:2011:557
) avsåg ett internt urvalsförfarande och inte ett befordringsförfarande inte utgör en omständighet som kan motivera att den lösning som domstolen valde i nämnda mål inte kan tillämpas i detta mål. Ett befordringsförfarande ingår nämligen, liksom ett internt urvalsförfarande, i karriärutvecklingen för offentligt anställda och härvidlag omfattas det av de anställningsförhållanden som avses i klausul 4 i ramavtalet.
Enligt sökanden utesluts inte att det råder kontinuitet mellan tjänstgöringsperioder som tillfälligt anställd och tjänstgöringsperioder som tjänsteman i tjänsteföreskrifterna, vilket även framgår av vissa bestämmelser i dessa. Det framgår nämligen inte uttryckligen av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna att den tjänstgöringsperiod som avses i denna artikel ska ha fullgjorts som tjänsteman. Nämnda artikel utesluter för övrigt inte att andra betygsrapporter än de som upprättats efter det att den berörda personen blev tjänsteman beaktas. Det framgår tvärtemot uttryckligen av artikel 32 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna att tillfälligt anställda som blivit tjänstemän ska få tillgodoräkna sig tidigare tjänstgöringstid och detta även om de då omfattades av en annan rättslig ordning.
Rådet har påpekat att sökandens påstående strider mot lagstiftarens intentioner att vid genomförandet av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna enbart beakta tjänstgöringsperioder som tjänsteman. Denna intention framgår av ordalydelsen ”i sin lönegrad” i själva texten i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.
Enligt rådet innebär sökandens påstående dessutom att det föreligger rättslig kontinuitet mellan ställningen som tillfälligt anställd och ställningen som tjänsteman. En genomgång av tjänsteföreskrifterna och rättspraxis, särskilt beslut Kyriazi/kommissionen (F‑66/06,
EU:F:2006:92
) och beslut Pereira Sequeira/kommissionen (F‑65/06,
EU:F:2006:124
) och dom Toronjo Benitez/kommissionen (F‑33/07,
EU:F:2008:25
) bör emellertid leda fram till att personaldomstolen utesluter en sådan rättslig kontinuitet.
Enligt rådet kan slutligen inte lagstiftarens val att enbart beakta tjänstgöringsperioder som fullgjorts som tjänsteman vid tillämpningen av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna ifrågasättas genom ett åberopande av den allmänna likabehandlingsprincipen. Enligt rättspraxis och särskilt dom Chetcuti/kommissionen (C‑16/07 P,
EU:C:2008:549
, punkt 40) och dom Wasmeier/kommissionen (T‑381/00,
EU:T:2002:190
, punkt 122) föreligger det nämligen ingen diskriminering på grund av att en tjänsteman behandlas olika än tillfälligt anställda, då definitionen av dessa kategorier motsvarar administrationens legitima behov och de permanenta eller tillfälliga arbetsuppgifter som dessa kategorier har till uppgift att utföra.
Rådet anser för övrigt att den lösning som valdes i dom Rosado Santana (
EU:C:2011:557
) inte kan överföras till detta mål.
Rådet har inledningsvis hänvisat till att dom Rosado Santana (
EU:C:2011:557
) avser tolkningen av ett direktiv som skulle tillämpas i en medlemsstat och att ett direktiv enbart kan åberopas indirekt i förhållande till en institution i sådana situationer som framgår av dom Aayhan m.fl./parlamentet (F‑65/07,
EU:F:2009:43
, punkterna 113–116). Klausul 4 i ramavtalet omfattar inte någon av dessa situationer. Klausul 4 i ramavtalet, som genomfördes genom direktiv 1999/70, är nämligen inte uttryck för en allmän rättsprincip och då ordalydelsen i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är klar är det onödigt att hänvisa till direktivet för att fastställa betydelsen av denna bestämmelse.
Rådet har vidare påpekat att det föreligger en avgörande skillnad mellan sökandens situation och Francisco Javier Rosado Santanas situation, nämligen att sistnämnde alltid hade omfattats av samma rättsliga ordning, eftersom han var ”tillfälligt anställd tjänsteman” innan han blev ”fast anställd tjänsteman” medan sökanden har omfattats av två separata ordningar, nämligen anställningsvillkoren för tillfälligt anställda då han var tillfälligt anställd och därefter tjänsteföreskrifterna sedan han blev tjänsteman.
Rådet har i sitt svar på åtgärderna för processledning förtydligat sin ståndpunkt genom att åberopa beslut Rivas Montes (C‑178/12,
EU:C:2013:150
). Enligt rådet framgår det av detta beslut att klausul 4 i ramavtalet inte kan åberopas som stöd för en invändning om att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är rättstridig. Denna bestämmelse avser nämligen diskriminering av arbetstagare med visstidsanställning enbart på grund av anställningens längd medan den särbehandling av tillfälligt anställda och tjänstemän som föreligger i detta mål grundas på den rättsliga karaktären av deras anställningsförhållande med unionens institutioner.
Även om det antogs att den lösning som valdes i dom Rosado Santana (
EU:C:2011:557
) kunde överföras till Europeiska unionens personal har rådet gjort gällande att administrationens legitima behov och karaktären hos de permanenta och tillfälliga arbetsuppgifter som personalen ska utföra är objektiva grunder som motiverar att det vid befordran inte beaktas tjänstgöringsperioder som sökanden har fullgjort som tillfälligt anställd.
Enligt kommissionen bör personaldomstolen ex officio fastslå att invändningen om rättstridighet inte kan prövas i sak, eftersom denna invändning inte anfördes i klagomålet.
I sak delar kommissionen samtliga rådets argument och den har påpekat att ställningen som tillfälligt anställd är av helt annan karaktär än ställningen som tjänsteman.
Kommissionen anser härvidlag att den omständigheten att sökanden som tillfälligt anställd utförde samma arbetsuppgifter som hon tilldelades efter det att hon utnämnts till provanställd tjänsteman helt saknar betydelse. Sökanden tillägger enligt kommissionen tillfälliga faktiska förhållanden alltför stor betydelse och hennes resonemang skulle ge anställda som alltid har utfört samma arbetsuppgifter, först som tillfälligt anställda och därefter som tjänstemän, en omotiverad fördel i förhållande till anställda som utfört olika arbetsuppgifter.
Revisionsrätten ansluter sig i sin interventionsinlaga till rådets argument och har härvidlag gjort gällande att klausul 4 i ramavtalet inte kan åberopas gentemot Europeiska unionens institutioner för underlåtenhet att beakta tjänstgöringsperioder som en tjänsteman har fullgjort då vederbörande var tillfälligt anställd vid tillämpningen av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna. Revisionsrätten anser att en sådan situation varken utgör ett åsidosättande av principen om icke-diskriminering eller ett missbruk av på varandra följande tidsbegränsade kontrakt eller anställningsförhållanden och att sökanden hursomhelst inte har gjort gällande ett sådant missbruk.
– Personaldomstolens bedömning
Personaldomstolen ska först pröva om rådet har åsidosatt artikel 45 i tjänsteföreskrifterna genom att tolka denna bestämmelse så, att den inte medgav att rådet beaktade tjänstgöringsperioder som sökanden hade fullgjort som tillfälligt anställd vid beräkningen av den minimiperiod på två år i sin lönegrad som hon skulle visa för att kunna befordras. Frågan huruvida artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är rättsenlig eller inte, vilken sökanden har åberopat i andra hand, är nämligen enbart relevant om rådet inte har tolkat denna bestämmelse felaktigt.
Enligt fast rättspraxis är det väsentligt att vid tolkningen av en unionsbestämmelse inte bara beakta dess lydelse, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom Hoštická m.fl., C‑561/13,
EU:C:2014:2287
, punkt 29).
I förevarande all föreskrivs det i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna att befordran ”uteslutande [ska ske] genom ett urval bland de tjänstemän som fullgjort en minimiperiod på två år i sin lönegrad”. Genom att använda uttrycket ”i sin lönegrad” och det possessiva pronomenet ”sin” som hänvisar till ”tjänstemän” indikerar denna bestämmelses ordalydelse att tillsättningsmyndigheten enbart ska beakta tjänstgöringsperioder som har fullgjorts i lönegraden i egenskap av tjänsteman.
Denna bokstavstolkning av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna underbyggs av en genomgång av tjänsteföreskrifterna i deras helhet. Det framgår nämligen att det enligt lagstiftaren inte föreligger någon rättslig kontinitet i karriären för en tillfälligt anställd som har utnämnts till tjänsteman (se, för ett liknande resonemang, dom Bellantone/revisionsrätten, F‑85/06,
EU:F:2007:171
, punkt 51, dom Toronjo Benitez/kommissionen,
EU:F:2008:25
, punkt 87, och beslut Prieto/parlamentet, F‑42/07,
EU:F:2011:159
, punkt 61).
Personaldomstolen konstaterar härvidlag att enligt artikel 34 i tjänsteföreskrifterna ska ”[t]jänstemän … fullgöra en provanställning på nio månader innan de kan få tillsvidareanställning”. Denna bestämmelse gör ingen åtskillnad mellan anställda som har utnämnts till provanställda tjänstemän efter det att ha arbetat som tillfälligt anställda och övriga anställda, även om de har utfört samma arbetsuppgifter under olika anställningsförhållanden. Om sökandens påstående om rättslig kontinuitet var välgrundat skulle en sådan bestämmelse helt sakna betydelse för personer som utnämnts till tjänstemän och som tidigare hade varit tillfälligt anställda.
När lagstiftaren har önskat beakta tjänstgöringsperioder som en anställd har fullgjort som tillfälligt anställd och tillägga dessa betydelse i dennes tjänstemannakarriär har lagstiftaren dessutom gjort detta uttryckligt. Så är fallet med artikel 32 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna enligt vilken ”[t]illfälligt anställda som placerats i lönegrad i enlighet med de placeringskriterier som antagits av varje institutions tillsättningsmyndighet skall få tillgodoräknas sig den tjänstetid som de har uppnått som tillfälligt anställda om de utses till tjänstemän i samma lönegrad omedelbart efter den tillfälliga anställningen” och detta med avsteg från artikel 32 första stycket enligt vilken tjänstemannen inplaceras i den första löneklassen i lönegraden. I samma riktning föreskrivs det i artikel 40 andra stycket i anställningsvillkoren för övriga anställda att ”[t]jänstgöringsperioder som tillfälligt anställd skall beaktas vid beräkningen av pensionsgrundande tjänsteår i enlighet med bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna”.
Härav följer att rådet inte har gjort en felaktig rättstillämpning genom att tolka artikel 45 i tjänsteföreskrifterna så att enbart tjänstgöringsperioder som har fullgjorts som tjänsteman kan beaktas i ett befordringsförfarande. Detta gäller i än högre grad då det inte i anställningsvillkoren för övriga anställda föreskrivs att denna artikel under alla omständigheter ska tillämpas på ett visst sätt för tillfälligt anställda.
Anmärkningen att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna har feltolkats ska därför förkastas och den anmärkning prövas som sökanden har anfört i andra hand, det vill säga att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna, genom att utgöra hinder för att anställningsperioder som en tjänsteman har fullgjort som tillfälligt anställd beaktas, innebär ett åsidosättande av klausul 4 i ramavtalet.
Under de omständigheter som föreligger i målet och av processekonomiska skäl ska nämnda invändning om rättstridighet prövas i sak utan att det först görs en prövning av om den kan prövas i sak, eftersom nämnda invändning under alla omständigheter och av de skäl som anförs nedan helt saknar rättslig grund (dom AT/EACEA, F‑113/10,
EU:F:2012:20
, punkt 49).
Personaldomstolen ska först fastställa om klausul 4 i ramavtalet är tillämplig i detta mål och således om invändningen att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är rättstridig kan baseras på den omständigheten att nämnda klausul har åsidosatts.
Personaldomstolen erinrar om att bestämmelserna i direktiv 1999/70 och i ramavtalet, som utgör en bilaga till direktivet, enligt rättspraxis inte ska förstås så, att de i sig själva ålägger institutionerna skyldigheter mot sin personal (dom Aayhan m.fl./parlamentet,
EU:F:2009:43
, punkt 111).
Emellertid kan de bland annat indirekt vara bindande för en institution om de ger uttryck gör en allmän unionsrättslig princip, som institutionen är skyldig att tillämpa (dom Adjemian m.fl./kommissionen, T‑325/09 P,
EU:T:2011:506
, punkt 56 , dom Aayhan m.fl./parlamentet,
EU:F:2009:43
, punkt 113, och dom AI/domstolen, F‑85/10,
EU:F:2012:97
, punkt 134).
Klausul 4.1 i ramavtalet innehåller ett förbud mot att, när det gäller anställningsvillkor, behandla visstidsanställda mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, om detta inte motiveras på objektiva grunder. Punkt 4 i samma klausul innehåller samma förbud såvitt avser anställningstid som behövs för att kvalificera för särskilda anställningsvillkor (dom Rosado Santana,
EU:C:2011:557
, punkt 64, och dom Valenza m.fl., C‑302/11–C‑305/11,
EU:C:2012:646
, punkt 39).
Principen om icke-diskriminering och likabehandlingsprincipen, som artikel 4.1 i ramavtalet är ett uttryck för, är grundläggande principer i unionens rättsordning (dom Aayhan m.fl./parlamentet,
EU:F:2009:43
, punkt 101) och rättenligheten av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna ska bedömas mot bakgrund av dessa principer.
Det ska dock förtydligas att domstolen i samband med att den tog ställning till tillämpningen av ramavtalet i tvister mellan tjänstemän och medlemsstateras administrationer har fastslagit att en eventuell särbehandling av tillsvidareanställda och kontraktsanställda inte omfattas av den princip om icke-diskriminering som stadgas i ramavtalet, eftersom en sådan särbehandling inte baseras på att arbetsförhållandet är tidsbegränsat eller tidsobegränsat, utan på om det regleras av tjänsteföreskrifter eller i avtal (beslut Rivas Montes,
EU:C:2013:150
, punkterna 44 och 45).
Personaldomstolen konstaterar i förevarande mål att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna inte innehåller någon särbehandling mellan visstidsanställda och tillsvidareanställda. Den enda omständighet som beaktas i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är nämligen vilken rättslig karaktär de berörda anställdas anställningsförhållande har genom att det i bestämmelsen i praktiken föreskrivs en särbehandling av den tjänstgöringsperiod som har fullgjorts av en tjänsteman i förhållande till den tjänstgöringsperiod som har fullgjorts av övriga anställda. Enligt rättspraxis omfattas en sådan särbehandling inte av den princip om icke-diskriminering som föreskrivs i ramavtalet (se beslut Rivas Montes,
EU:C:2013:150
, punkterna 44 och 47).
Härav följer att sökanden inte kan basera en invändning om att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna är rättstridig på att klausul 4.1 i ramavtalet eller likabehandlingsprincipen, som denna bestämmelse är ett uttryck för, har åsidosatts.
Sökanden kan hursomhelst inte åberopa de principer som domstolen erinrade om i dom Rosado Santana (
EU:C:2011:557
). Sökanden i det nationella målet hade nämligen huvudsakligen för avsikt att i egenskap av ordinarie tjänsteman ifrågasätta en särbehandling vid tillgodoräknandet av anställningstid i samband med ett internt urvalsförfarande och som bestod i att tjänstgöringsperioder som har fullgjorts som ordinarie tjänsteman beaktades men inte tjänstgöringsperioder som tillfälligt anställd tjänsteman (dom Rosado Santana,
EU:C:2011:557
, punkt 42). I detta mål har sökanden ifrågasatt om det är rättsenligt att särbehandla tjänstemän – vars tjänstgöringstid beaktas vid tillämpningen av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna – och tillfälligt anställda, oberoende av deras kontrakt är tidsobegränsade eller tidsbegränsade.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden: åsidosättande av principen om likabehandling
Sökanden har påpekat att det i förteckningen över befordrade tjänstemän förekommer ”flera tjänstemän” som i likhet med henne har varit tillfälligt anställda översättare och som har fullgjort samma tid ”i tjänst” men som har utnämnts till tjänstemän före henne. Vid upprättandet av den nämnda förteckningen har tillsättningsmyndigheten därför inte gjort en jämförelse, som, enligt rättspraxis, ska göras noggrant och opartiskt i tjänstens intresse och i enlighet med likabehandlingsprincipen och tillsättningsmyndigheten har därmed åsidosatt likabehandlingsprincipen.
Personaldomstolen konstaterar att sökanden i ansökan inte har angett vilka tjänstemän som skulle ha befordrats efter en jämförelse av meriter som åsidosatt likabehandlingsprincipen och hon har inte tillhandahållit personaldomstolen några upplysningar som skulle möjliggöra för personaldomstolen att pröva riktigheten av hennes argument. Sökanden har förvisso på begäran av personaldomstolen erbjudit sig att ”avslöja” namnen på dessa tjänstemän. Ett sådant erbjudande är emellertid inte tillräckligt för att kompensera för bristen på precision i ansökan.
Härav följer att den andra grunden inte kan prövas i sak.
Den tredje grunden: åsidosättande av omsorgsplikten
Sökanden anser att tillsättningsmyndigheten inte har beaktat hennes intressen och således åsidosatt omsorgsplikten när den antog det angripna beslutet.
Personaldomstolen konstaterar att den tredje grunden inte har åberopats i klagomålet och inte ansluter sig till någon av de grunder eller några av de argument som angetts i detta, då klagomålet begränsar sig till att det skett en uppenbart oriktig bedömning och ett åsidosättande av principen om icke-diskriminering mellan visstidsanställda och tillsvidareanställda.
Den tredje grunden ska således avvisas, eftersom den åberopades för första gången i ansökan i strid med regeln om att det ska föreligga överensstämmelse mellan klagomålet i den mening som avses i artikel 91.2 i tjänsteföreskrifterna och den efterföljande ansökan. Enligt sistnämnda artikel krävs, vid äventyr av avvisning, att grunder som åberopas direkt vid unionsdomstolen mot den rättsakt som går någon emot ska ha åberopats redan under det administrativa förfarandet så att tillsättningsmyndigheten eller anställningsmyndigheten känner till den kritik som den berörda personen framför mot det angripna beslutet (dom kommissionen/Moschonaki, T‑476/11 P,
EU:T:2013:557
, punkt71).
Yrkandena om ogiltigförklaring av det angripna beslutet ska således inte bifallas på någon punkt.
Yrkandena om skadestånd
Sökanden har påpekat att hon har åsamkats en ekonomisk skada genom att hon, om rådet hade fört upp henne på förteckningen över befordringsbara tjänstemän – med hänsyn till den genomsnittstid i lönegraden som nämns i tjänsteföreskrifterna, till hennes tjänstgöringsperioder som översättare vid rådet, till hennes utmärkta betygsrapporter samt med hänsyn den omständighet att vissa av de tjänstemän som utför samma arbetsuppgifter som sökanden har befordrats – skulle ha haft 90 procent chans till befordran. Sökanden har beräknat sin förlust till 30 000 euro, på grund av den långsammare karriären och dess inverkan på hennes lön och pensionsrättigheter.
Sökanden har dessutom gjort gällande att hon åsamkats en ideell skada som inte kan kompenseras enbart genom en ogiltigförklaring av det angripna beslutet, eftersom det – även om det är möjligt att vidta alla de åtgärder som gör det möjligt att korrigera den rättsstridiga handling som begåtts mot sökanden – inte kan uteslutas att rådet enbart för upp sökanden på förteckningen över befordringsbara tjänstemän utan att vidta några åtgärder i övrigt till följd av ogiltigförklaringen. Sökanden har uppskattat denna ideella skada till 10 000 euro.
Personaldomstolen erinrar om att det följer av fast rättspraxis att när en åberopad skada har sitt ursprung i antagandet av ett beslut mot vilket talan om ogiltigförklaring väcks leder ett beslut att ogilla yrkandet om ogiltigförklaring i princip till att skadeståndsyrkandet ogillas, eftersom yrkandena är nära förbundna (dom Arguelles Arias/rådet, F‑122/12,
EU:F:2013:185
, punkt 127och där angiven rättspraxis).
Personaldomstolen erinrar i förevarande fall om att den ekonomiska och ideella skada som sökanden har gjort gällande beror på att rådet beslutade att inte föra upp henne på förteckningen över befordringsbara tjänstemän. Eftersom personaldomstolen inte har bifallit yrkandena om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och inte fastställt att rådet handlat felaktigt genom att anta detta beslut ska sökandens yrkanden om skadestånd ogillas.
Av det ovan anförda följer att talan ska ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 101 i rättegångsreglerna ska, om inte annat följer av bestämmelserna i kapitel 8 i avdelning II i samma rättegångsregler, tappande part bära sina rättegångskostnader och förpliktas att ersätta den andra partens rättegångskostnader, om detta har yrkats. Enligt artikel 102.1 i rättegångsreglerna får personaldomstolen, om så anses skäligt, besluta att en tappande part ska bära sina rättegångskostnader, men endast delvis, eller inte alls, ersätta den andra partens rättegångskostnader. Enligt artikel 103.4 i rättegångsreglerna ska slutligen institutioner som har intervenerat i ett mål bära sina rättegångskostnader.
Av domskälen i denna dom framgår att sökanden har tappat målet. Rådet har i sina yrkanden uttryckligen begärt att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom omständigheterna i förevarande mål inte motiverar en tillämpning av bestämmelserna i artikel 102.1 i rättegångsreglerna, ska sökanden bära sina rättegångskostnader och förpliktas att ersätta rådets rättegångskostnader.
Enligt artikel 103.4 första meningen i rättegångsreglerna ska slutligen kommissionen och revisionsrätten bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar
PERSONALDOMSTOLEN (andra avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Viara Todorova Androva ska bära sina egna rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som har åsamkats Europeiska unionens råd.

3)
Europeiska kommissionen och Europeiska unionens revisionsrätt ska bära sina respektive rättegångskostnader.

Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 april 2015.
W. Hakenberg
Justitiesekreterare
K. Bradley
Ordförande
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.