CELEX: 62009CJ0529
Nesplnění povinnosti státem
Státní podpory neslučitelné se společným trhem
Povinnost navrácení
Nesplnění
Námitka nepřípustnosti
Překážka věci rozsouzené předchozím rozsudkem Soudního dvora

Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo opatření nezbytná k tomu, aby vyhovělo rozhodnutí Komise 1999/509/ES ze dne 14. října 1998 o podporách poskytnutých Španělskem podnikům ze skupiny Magefesa a jejím právním nástupcům (
Úř. věst. 1999, L 198, s. 15
), pokud jde o podnik Industrias Domésticas SA (dále jen „Indosa“), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU a z článků 2 a 3 tohoto rozhodnutí.
Právní rámec
Bod 13 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (
Úř. věst. L 83, s. 1
), zní takto:
„vzhledem k tomu, že by v případech protiprávní podpory, která není slučitelná se společným trhem, měla být obnovena účinná hospodářská soutěž; že za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků; že je vhodné, aby navrácení podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva; že použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžitého a účinného výkonu [okamžitému a řádnému splnění povinností vyplývajících z] rozhodnutí Komise; že k dosažení tohoto výsledku by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise“.
Článek 14 uvedeného nařízení, nadepsaný „Navrácení podpory“, stanoví:
„1.   Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
2.   Podpora, která má být navrácena podle rozhodnutí o navrácení, zahrnuje úroky v přiměřené výši stanovené Komisí. Úroky jsou splatné od data, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, do data jejího navrácení.
3.   Aniž je dotčen příkaz Soudního dvora [Evropské unie] podle článku [278 SFEU], navrácení se provede bezodkladně a v souladu s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon [okamžité a řádné splnění povinností vyplývajících z] rozhodnutí Komise. Aniž je dotčeno právo Společenství, učiní za tímto účelem a v případě řízení před vnitrostátními soudy dotyčné členské státy všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.“
Článek 23 odst. 1 téhož nařízení uvádí:
„Neplní-li dotyčný členský stát podmínečné nebo záporné rozhodnutí, zejména v případech uvedených v článku 14, může Komise předložit záležitost přímo Soudnímu dvoru […] v souladu s čl. [108 odst. 2 SFEU].“
Skutečnosti předcházející sporu
Skutkový rámec
Magefesa je skupina španělských průmyslových podniků, jež vyrábí domácí potřeby.
Skupina Magefesa je mimo jiné tvořena čtyřmi podniky, a to podnikem Indosa se sídlem v Baskicku, podniky Cubertera del Norte SA (dále jen „Cunosa“) a Manufacturas Gur SA (dále jen „GURSA“) se sídlem v Kantábrii a podnikem Manufacturas Inoxidables Gibraltar SA (dále jen „MIGSA“) se sídlem v Andalusii.
Na skupinu Magefesa, která měla od roku 1983 vážné finanční potíže, se vztahoval akční program, který mimo jiné stanovil snížení počtu jejích zaměstnanců a poskytnutí podpor španělskou ústřední vládou a regionálními vládami Autonomních společenství Baskicko, Kantábrie a Andalusie, na jejichž území se nacházely jednotlivé továrny skupiny.
Pro účely udělení těchto podpor byly v dotyčných autonomních společenstvích založeny správcovské společnosti, a to Fiducias de la cocina y derivados SA (dále jen „Ficodesa“) v Baskicku, Gestión de Magefesa en Cantabria SA v Kantábrii a Manufacturas Damma SA v Andalusii.
Vzhledem k tomu, že situace se přesto nadále zhoršovala, podnik Cunosa ukončil činnost na začátku roku 1994 a na jeho majetek byl prohlášen dne 13. dubna 1994 konkurs, podnik MIGSA ukončil činnost v roce 1993 a na jeho majetek byl konkurs prohlášen dne 17. května 1999. Podnik GURSA byl od roku 1994 nečinný a následně byl prohlášen platebně neschopným.
Podnik Indosa byl na základě žádosti svých zaměstnanců v tomto smyslu prohlášen platebně neschopným soudním rozhodnutím ze dne 19. července 1994, a to se zpětným účinkem ke dni 24. února 1986. Podniku Indosa bylo nicméně novým soudním rozhodnutím povoleno pokračovat v činnosti, aby nebyla ohrožena pracovní místa 478 zaměstnanců podniku.
Pokud jde o správcovské společnosti, na majetek společnosti Ficodesa byl prohlášen konkurs dne 19. ledna 1995 a společnosti Manufacturas Damma SA a Gestión de Magefesa en Cantabria SA ukončily činnost.
Rozhodnutí Komise
Se skupinou Magefesa byla vedena dvě řízení ve věci státních podpor.
Dne 20. prosince 1989 přijala Komise rozhodnutí 91/1/EHS o podporách poskytnutých ve Španělsku ústřední vládou a vládami některých autonomních oblastí skupině MAGEFESA, která je výrobcem kuchyňských potřeb z nerezové oceli a drobných elektrospotřebičů (
Úř. věst. 1991, L 5, s. 18
), kterým podpory poskytnuté podnikům skupiny Magefesa ve formě záruk na úvěr, úvěru za jiných než tržních podmínek, grantů a zvýhodněného úročení prohlásila za protiprávní a neslučitelné se společným trhem.
Podpory poskytnuté Autonomním společenstvím Baskicko, které byly na základě rozhodnutí 91/1 považovány za protiprávní a neslučitelné se společným trhem, jsou rozděleny následovně:
—
záruka na úvěr ve výši 300 milionů ESP přiznaná přímo podniku Indosa;
—
záruka na úvěr ve výši 672 milionů ESP přiznaná společnosti Ficodesa a
—
zvýhodněné úročení ve výši 9 milionů ESP.
Týmž rozhodnutím byly španělské orgány vyzvány zejména k tomu, aby zrušily záruky na úvěr, úvěr se sníženou úrokovou sazbou změnily na běžný úvěr a zajistily navrácení grantů.
V roce 1997 Komise obdržela nové stížnosti na výhody, které pro podniky skupiny Magefesa vyplývají z nenavrácení podpor prohlášených rozhodnutím 91/1 za neslučitelné se společným trhem a z nedodržení finančních a daňových povinností těchto podniků. Tento orgán se následně rozhodl zahájit řízení podle čl. 93 odst. 2 Smlouvy o ES (později čl. 88 odst. 2 ES, který se stal článkem 108 SFEU) v souvislosti s podporami poskytnutými těmto podnikům nebo podnikům, které se staly jejich právními nástupci po roce 1989, a dne 14. října 1998 přijal rozhodnutí 1999/509. Toto rozhodnutí bylo španělské vládě oznámeno dne 29. října 1998.
V uvedeném rozhodnutí Komise prohlásila podpory, jež španělské orgány poskytly mimo jiné podniku Indosa ve formě soustavného neplacení daní a neodvádění pojistného na sociální zabezpečení, a to jak do dne prohlášení konkursu na majetek tohoto podniku, tak po tomto datu a až do května 1997, za protiprávní a neslučitelné se společným trhem.
V článku 2 téhož rozhodnutí bylo Španělské království vyzváno, aby přijalo opatření, jež jsou nezbytná k navrácení těchto podpor jejich příjemci, přičemž navrácené částky měly zahrnovat úroky splatné ode dne, kdy byly uvedené podpory poskytnuty, až do dne jejich skutečného navrácení.
Podle článku 3 rozhodnutí 1999/509 mělo Španělské království povinnost informovat Komisi ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí o opatřeních přijatých na jeho základě.
Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 28. prosince 1998 se Španělské království na základě článku 173 Smlouvy o ES (později po změně článek 230 ES, který se stal článkem 263 SFEU) domáhalo zrušení rozhodnutí 1999/509.
V rozsudku ze dne 12. října 2000, Španělsko v. Komise (
C-480/98, Recueil, s. I-8717
), Soudní dvůr rozhodl takto:
„1)
Rozhodnutí [1999/509] se zrušuje v rozsahu, v němž stanoví, že částky podpor, jež musí být vráceny, mají zahrnovat úroky z podpor protiprávně získaných před prohlášením konkursu na majetek podniků Indosa a Cunosa, jež jsou splatné po tomto prohlášení.
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Španělské království ponese vlastní náklady řízení a nahradí tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Komisí Evropských společenství.“
Dne 22. prosince 1999 podala Komise na základě čl. 88 odst. 2 druhého pododstavce ES proti Španělskému království žalobu pro nesplnění povinnosti, kterou se domáhala určení, že Španělské království nepřijalo ve stanovených lhůtách opatření nezbytná k tomu, aby bylo vyhověno rozhodnutím 91/1 a 1999/509.
V rozsudku ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko (
C-499/99, Recueil, s. I-6031
), Soudní dvůr rozhodl takto:
„1)
Španělské království tím, že nepřijalo opatření nezbytná k tomu, aby vyhovělo rozhodnutí [91/1] v rozsahu, v němž prohlásilo podpory poskytnuté podnikům [Indosa], [GURSA], [MIGSA] a [Cunosa] za protiprávní a neslučitelné se společným trhem, a rozhodnutí [1999/509] v rozsahu, v němž prohlásilo podpory poskytnuté podnikům GURSA, MIGSA a Cunosa za protiprávní a neslučitelné se společným trhem, a dále tím, že Komisi ve stanovených lhůtách neinformovalo o opatřeních přijatých ke splnění povinností vyplývajících z rozhodnutí 1999/509 v rozsahu, v němž podpory poskytnuté podniku Indosa prohlásilo za protiprávní a neslučitelné se společným trhem, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 249 čtvrtého pododstavce ES a z článků 2 a 3 uvedených rozhodnutí.
2)
Ve zbývající části se žaloba Komise Evropských společenství zamítá.
3)
Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.“
Jak vyplývá z odůvodnění uvedeného rozsudku, Soudní dvůr zamítl žalobu Komise v rozsahu, v němž směřovala k určení, že Španělské království nepřijalo opatření nezbytná k tomu, aby vyhovělo rozhodnutí 1999/509, přičemž se opíral o okolnost, že o likvidaci podniku Indosa bylo rozhodnuto na schůzi věřitelů, která se konala dne 4. července 2000.
Diskuse probíhající do podání projednávané žaloby
Po vyhlášení výše uvedeného rozsudku Komise v. Španělsko si Komise a Španělské království vyměnily rozsáhlou korespondenci ve věci navrácení podpor uvedených v rozhodnutích 91/1 a 1999/509 a ve věci splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku.
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že ačkoli byl v roce 1994 prohlášen konkurs na majetek podniku Indosa, tento podnik pokračoval v činnosti.
V odpověď na žádosti Komise o informace z 25. března a 27. července 2004 a 31. ledna 2005 španělské orgány v dopise ze dne 31. března 2005 zejména uvedly, že dohoda o likvidaci podniku Indosa byla schválena dne 29. září 2004, že toto schválení bylo napadeno, aniž to však mělo odkladný účinek, a že tedy lze zahájit likvidaci aktiv podniku Indosa.
V dopisech z 5. července a 16. prosince 2005 poukázala Komise na to, že téměř tři roky po vyhlášení výše uvedeného rozsudku Komise v. Španělsko podnik Indosa pokračoval v činnosti, likvidace jeho aktiv nebyla stále zahájena a protiprávní podpora nebyla navrácena. Tento orgán kromě toho požadoval, aby byla ukončena činnost podniku Indosa a likvidace jeho aktiv byla dokončena nejpozději dne 25. ledna 2006.
Během téhož roku 2006 považovala Komise povinnosti vyplývající z rozhodnutí 91/1 a 1999/509 za splněné u podniků GURSA, MIGSA a Cunosa, neboť tyto podniky ukončily činnost a jejich aktiva byla prodána za tržní cenu. Pokud jde naproti tomu o podnik Indosa, výměna korespondence mezi Komisí a španělskými orgány pokračovala.
V dopise ze dne 30. května 2006 Španělské království informovalo Komisi, že dohoda o likvidaci podniku Indosa nabyla s konečnou platností účinnosti dne 2. května 2006.
Komise nicméně v řadě dopisů – zejména z 18. října 2006, 27. ledna 2007 a 26. září 2008 – uvedla, že činnost podniku Indosa nebyla ve skutečnosti ukončena a že nebyla dokončena likvidace jeho aktiv. Z informací poskytnutých Španělským královstvím totiž podle Komise vyplynulo, že činnost podniku Indosa pokračovala prostřednictvím 100% vlastněné dceřiné společnosti Compañía de Menaje Doméstico SL (dále jen „CMD“), která byla založena insolvenčním správcem podniku Indosa za účelem uvádění produkce tohoto podniku na trh a na kterou byla převedena veškerá aktiva tohoto podniku, jakož i jeho zaměstnanci. Jelikož měla Komise za to, že aktiva podniku Indosa nebyla převedena otevřeným a transparentním postupem, dospěla k závěru, že společnost CMD pokračuje v dotované činnosti, a že dotčené podpory musí být proto společností CMD navráceny.
Španělské království odpovědělo řadou dopisů, mezi něž patří dopisy z 8. října a 13. listopadu 2008 a z 24. července a 25. srpna 2009, z nichž vyplývá, že společnost CMD vyhlásila dne 30. června 2008 úpadek a že její insolvenční správci předložili žádost o kolektivní rozvázání pracovních poměrů všech zaměstnanců, které příslušný vnitrostátní soud vyhověl.
V dopisech z 18. srpna, 7. září a 21. září 2009 Komise požádala, aby jí byl zaslán podrobný harmonogram s uvedením přesného data ukončení činnosti společnosti CMD a podrobnější informace o postupu převodu jejích aktiv, včetně důkazu o tom, že se tento převod uskutečnil za tržních podmínek. Tento orgán rovněž požádal Španělské království o poskytnutí důkazů o tom, že podpory prohlášené za neslučitelné se společným trhem byly zařazeny na stranu pasiv majetkové podstaty společnosti CMD, tj. jako pohledávky za majetkovou podstatou.
V dopisech z 21. září, 13. října a 21. října 2009 Španělské království v podstatě odpovědělo, že společnost CMD ukončila činnost dne 30. července 2009, ale neposkytlo Komisi podrobný harmonogram, jejž požadovala.
Dne 3. září 2009 bývalí zaměstnanci CMD založili společnost s ručením omezeným s účastí zaměstnanců, kterou nazvali Euskomenaje 1870 SLL (dále jen „Euskomenaje“) a jejíž činnost spočívá ve výrobě kuchyňských potřeb a drobných elektrospotřebičů a v jejich uvádění na trh. Podle Španělského království byla společnost Euskomenaje oprávněna vykonávat „dočasnou činnost“, aby zajistila údržbu průmyslových zařízení a nesla fixní náklady zmenšující majetkovou podstatu v rámci konkursního řízení se společností CMD.
Po založení uvedené společnosti souhlasili insolvenční správci společnosti CMD s předběžným převodem aktiv této společnosti na společnost Euskomenaje až do ukončení likvidace společnosti CMD.
Komise poté reagovala následovně.
Podala projednávanou žalobu, která se týká toho, že Španělské království nesplnilo povinnosti vyplývající z rozhodnutí 1999/509, pokud jde o podnik Indosa.
A dále proti Španělskému království zahájila řízení upravené v článku 228 ES (nyní článek 260 SFEU), když mu dne 23. listopadu 2009 zaslala výzvu dopisem, v němž tomuto členskému státu vytýkala, že výše uvedenému rozsudku Komise v. Španělsko nevyhověl v rozsahu, v němž se týká rozhodnutí 91/1 a podniku Indosa.
Vývoj po předložení projednávané věci Soudnímu dvoru
Řízení pro nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku Soudního dvora, kterým se určuje, že členský stát nesplnil povinnosti vyplývající z unijního práva, uvedené v předchozím bodě, vedlo k vyhlášení rozsudku ze dne 11. prosince 2012, Komise v. Španělsko (C-610/10).
Z posledně uvedeného rozsudku vyplývá, že Španělské království dne 26. ledna 2010 informovalo Komisi, že se podnik Indosa a společnost CMD nacházejí v likvidaci a že ukončily činnost.
V dopisech z 2. a 9. června 2010 Španělské království zejména poznamenalo, že Autonomní společenství Baskicko chybí na seznamu věřitelů společnosti CMD v souvislosti s podporami, které byly rozhodnutím 91/1 prohlášeny za protiprávní a neslučitelné se společným trhem, ale že do konkursního řízení s touto společností vstoupí jako účastník, a to přihlášením pohledávky související s uvedenými podporami.
V dopise ze dne 7. července 2010 zaslalo Španělské království Komisi plán likvidace společnosti CMD a usnesení příslušného vnitrostátního soudu ze dne 22. června 2010, kterým byl tento plán schválen. Tento plán stanoví, že veškerá aktiva společnosti CMD musí být prodána jejím věřitelům, tedy především jejím zaměstnancům, jako částečná kompenzace za jejich pohledávky, ledaže by do patnácti dnů od zveřejnění tohoto plánu byla předložena lepší nabídka. Z uvedeného plánu nicméně vyplývá, že dotčené protiprávní podpory nejsou uvedeny mezi uznanými pohledávkami.
Dne 3. prosince 2010 podalo Autonomní společenství Baskicko žádost o zapsání pohledávky na vrácení podpor poskytnutých podniku Indosa a prohlášených rozhodnutím 91/1 za protiprávní na seznam přihlášených pohledávek v rámci konkursního řízení se společností CMD. Vzhledem k tomu, že takto přihlášená pohledávka dosahovala výše přibližně 16,5 milionu eur, tedy částky, která je výrazně nižší než celková částka dotyčných podpor, toto autonomní společenství ji několikrát opravilo, aby ji podle její poslední přihlášky ze 7. prosince 2011 zvýšilo na 22683745 eur, tedy částku, která odpovídá posouzení dotčené pohledávky Komisí.
Usnesením ze dne 12. ledna 2011 nařídil Juzgado de lo Mercantil n
o
2 de Bilbao (Španělsko) ukončení činnosti společnosti CMD a uzavření jejích provozoven.
Dne 3. března 2011 podalo Autonomní společenství Baskicko k uvedenému soudu žádost o ukončení činnosti společnosti Euskomenaje, jež byla vykonávána v prostorách společnosti CMD.
Dne 10. března 2011 podalo uvedené autonomní společenství odvolání proti usnesení ze dne 22. června 2010, jež je uvedeno v bodě 43 rozsudku v projednávané věci a kterým byl schválen plán likvidace společnosti CMD.
Usnesením ze dne 16. ledna 2012 Audiencia Provincial de Bizkaia (Španělsko) zrušil uvedené usnesení a nařídil likvidaci aktiv společnosti CMD za podmínek volné a transparentní hospodářské soutěže otevřené třetím osobám.
Usnesením Juzgado de lo Mercantil n
o
2 de Bilbao ze dne 4. dubna 2012 byla pohledávka na 22683745 eur ve prospěch Autonomního společenství Baskicko zařazena na stranu pasiv majetkové podstaty společnosti CMD.
K žalobě
Samostatným podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 4. března 2010 vzneslo Španělské království proti žalobě Komise námitku nepřípustnosti na základě čl. 91 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, ve znění použitelném k uvedenému datu. Soudní dvůr dne 31. srpna 2010 rozhodl, že tuto námitku spojí s věcí samou a posoudí je současně.
K námitce nepřípustnosti
Argumentace účastníků řízení
Španělské království namítá nepřípustnost projednávané žaloby z důvodu, že tato žaloba je v rozporu se zásadou překážky věci rozsouzené vážící se k výše uvedenému rozsudku ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko.
V tomto ohledu jsou tři podmínky, které stanoví judikatura Soudního dvora pro připuštění námitky věci rozsouzené, tedy totožnost účastníků řízení, předmětu a základu sporu, v projednávané věci splněny. Žaloba se totiž týká stejných účastníků řízení, tedy Komise a Španělského království, předmět je totožný v obou věcech, neboť se jedná o rozhodnutí 1999/509, a základ sporu je tentýž, jelikož žaloba ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, byla založena na čl. 88 odst. 2 ES, který nyní odpovídá čl. 108 odst. 2 SFEU.
Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko, v podstatě rozhodl, že Španělské království splnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z uvedeného rozhodnutí, projednávaná žaloba musí být podle Španělského království odmítnuta jako nepřípustná, neboť se týká otázky, o které již bylo rozhodnuto. V bodě 43 uvedeného rozsudku se totiž Soudní dvůr v případě podniku Indosa omezil na konstatování, že tento členský stát porušil pouze povinnost informovat Komisi o opatřeních, která již byla přijata, a o opatřeních, která budou přijata k vymáhání podpor poskytnutých tomuto podniku. Z bodů 40, 44 a 46 téhož rozsudku vyplývá, že žaloba podaná tímto orgánem byla naproti tomu zamítnuta v rozsahu, v němž Komise Španělskému království vytýkala, že nepřijalo opatření nezbytná k navrácení podpor poskytnutých podniku Indosa, a to z důvodu, že schůze věřitelů rozhodla o vstupu podniku Indosa do likvidace, jak vyplývá z bodů 33 a 35 výše uvedeného rozsudku.
Španělské království dodává, že co se týče povinnosti informovat Komisi o opatřeních přijatých ke splnění povinností vyplývajících z rozhodnutí 1999/509 ve lhůtě stanovené tímto rozhodnutím, z bodu 42 výše uvedeného rozsudku ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko, vyplývá, že podle článku 3 tohoto rozhodnutí tato lhůta uplynula dne 29. prosince 1998, takže tuto povinnost není možné v současnosti splnit.
Komise navrhuje, aby byla námitka nepřípustnosti uplatněná Španělským královstvím zamítnuta.
Tento orgán v tomto ohledu uvádí, že podle ustálené judikatury platí, že v rámci žaloby pro nesplnění povinností se překážka věci rozsouzené váže pouze ke skutkovým a právním otázkám, které byly skutečně nebo nutně rozhodnuty rozsudkem Soudního dvora (viz zejména rozsudky ze dne 12. června 2008, Komise v. Portugalsko,
C-462/05, Sb. rozh. s. I-4183
, bod 23, a ze dne 29. června 2010, Komise v. Lucembursko,
C-526/08, Sb. rozh. s. I-6180
, bod 27).
V souladu s toutéž judikaturou konkrétně platí, že při změně okolností daného případu přísluší Komisi určit, zda tato změna představuje zásadní změnu předpokladu, z něhož Soudní dvůr vycházel ve svém dřívějším rozsudku, a v případě kladné odpovědi je Komise oprávněna podat novou žalobu.
Právě tak tomu je v projednávané věci.
V bodě 33 výše uvedeného rozsudku ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko, totiž Soudní dvůr vycházel z předpokladu, že „[s]chůze věřitelů se konala dne 4. července 2000 za účelem rozhodnutí o tom, zda podnik Indosa bude pokračovat v činnosti, či nikoliv, a dohodla se na likvidaci podniku ve lhůtě čtyř měsíců“.
Následně se nicméně ukázalo, že na rozdíl od toho, co bylo dohodnuto na schůzi věřitelů, likvidace podniku Indosa nebyla ukončena, ale jeho činnost naopak pokračovala, přičemž ji nejprve vykonával přímo samotný podnik Indosa a poté jeho dceřiná společnost CMD.
Zásadní skutkové předpoklady, na nichž byl založen výše uvedený rozsudek ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko, se tudíž nepotvrdily. Skutkové okolnosti uvedené v předchozím bodě totiž podle Komise představují nové skutečnosti, o kterých nebylo v tomtéž rozsudku rozhodnuto, takže předmět projednávaného sporu se liší od předmětu věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek.
Kromě toho Komise nemohla k Soudnímu dvoru podat proti Španělskému království žalobu na základě čl. 260 odst. 2 SFEU, jelikož Soudní dvůr v té době ještě neurčil, že tento členský stát nesplnil povinnost zajistit navrácení protiprávních podpor poskytnutých podniku Indosa, jak požaduje rozhodnutí 1999/509.
Komise dodává, že pokud by Soudní dvůr vyhověl námitce nepřípustnosti, byla by zbavena nástrojů, které jí Smlouva o FEU poskytuje k tomu, aby členský stát přiměla ke splnění povinností vyplývajících z rozhodnutí, jež bylo přijato za účelem odstranění narušení hospodářské soutěže způsobeného podporami prohlášenými za neslučitelné se společným trhem. Teze Španělského království by tak právní úpravu týkající se kontroly státních podpor, stejně jako rozhodnutí, kterým byla konstatována protiprávnost podpor dotčených v projednávané věci, zbavila veškerého užitečného účinku.
Závěry Soudního dvora
Zaprvé je třeba připomenout význam, který má zásada překážky věci rozsouzené v unijním právním řádu a v právních řádech členských států (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 26 a citovaná judikatura).
Jak již Soudní dvůr rozhodl, tato zásada je rovněž použitelná na řízení o nesplnění povinnosti (výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 27).
Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že překážka věci rozsouzené se však váže pouze ke skutkovým a právním otázkám, které byly skutečně nebo nutně rozhodnuty předmětným soudním rozhodnutím (výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 27 a citovaná judikatura).
K určení, zda Komise porušila zásadu překážky věci rozsouzené, když podala projednávanou žalobu, je třeba zkoumat, zda s ohledem na skutkový a právní rámec obou dotyčných řízení jsou v podstatě projednávaná věc a věc, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko, z hlediska právního a skutkového totožné (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 28).
Jedná se konkrétně o posouzení toho, zda je předmět projednávaného sporu stejný jako předmět věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek Komise v. Španělsko (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 27).
Zadruhé je třeba uvést, že procesní prostředek stanovený v čl. 108 odst. 2 druhém pododstavci SFEU představuje pouze variantu k žalobě pro nesplnění povinnosti, která je konkrétně přizpůsobena zvláštním problémům, které představují státní podpory pro hospodářskou soutěž na vnitřním trhu (viz rozsudek ze dne 3. července 2001, Komise v. Belgie,
C-378/98, Recueil, s. I-5107
, bod 24 a citovaná judikatura).
V rámci řízení zahájených podle článku 258 SFEU Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že existence nesplnění povinnosti se musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že následné změny nelze vzít v úvahu (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie, bod 25).
Z ustálené judikatury Soudního dvora také vyplývá, že den rozhodný pro posouzení nesplnění povinnosti na základě čl. 108 odst. 2 druhého pododstavce SFEU je v zásadě den uvedený v rozhodnutí Komise, jehož nedodržení je předmětem sporu, a to z toho důvodu, že toto ustanovení neupravuje, na rozdíl od článku 258 SFEU, postup před zahájením soudního řízení, v důsledku čehož Komise nevydává odůvodněné stanovisko, jímž by dotyčnému členskému státu byla stanovena lhůta pro dosažení souladu s unijním právem (viz zejména rozsudky ze dne 14. dubna 2011, Komise v. Polsko,
C-331/09, Sb. rozh. s. I-2933
, bod 50 a citovaná judikatura; ze dne 1. března 2012, Komise v. Řecko, C-354/10, bod 61, a ze dne 28. června 2012, Komise v. Řecko, C-485/10, bod 31).
Pokud jde o lhůtu stanovenou v projednávaném případě, v článku 3 rozhodnutí 1999/509 byla Španělskému království stanovena lhůta dvou měsíců od data oznámení tohoto rozhodnutí k tomu, aby Komisi informovalo o opatřeních přijatých ke splnění povinností vyplývajících z tohoto rozhodnutí.
Vzhledem k tomu, že uvedené rozhodnutí bylo Španělskému království oznámeno dne 29. října 1998, lhůta dvou měsíců uvedená v jeho článku 3 tedy uplynula dne 29. prosince 1998.
Avšak v projednávané věci je nutno konstatovat, že jak již bylo uvedeno v bodě 28 rozsudku v projednávané věci, v rámci dlouhých diskusí mezi účastníky řízení ohledně navrácení dotčených podpor Komise v dopise ze dne 16. prosince 2005 stanovila novou lhůtu do 25. ledna 2006 k tomu, aby uvedený členský stát splnil své povinnosti vyplývající z rozhodnutí 1999/509.
Je tak třeba mít za to, že lhůtu stanovenou v článku 3 uvedeného rozhodnutí nahradila lhůta vyplývající z dopisu ze dne 16. prosince 2005, takže pro účely posouzení nesplnění povinnosti namítaného Komisí v projednávané věci je relevantní posledně uvedená lhůta (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Komise v. Belgie, bod 28; Komise v. Polsko, bod 50, a ze dne 28. června 2012, Komise v. Řecko, bod 31).
Z toho plyne, že pro účely posouzení nesplnění povinnosti namítaného v rámci tohoto řízení má Soudní dvůr zkoumat skutkovou a právní situaci ke dni 25. ledna 2006, a že relevantním datem v projednávané věci je tudíž datum pozdější než datum, kdy byl vyhlášen výše uvedený rozsudek ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko.
Za těchto podmínek nelze platně tvrdit, že projednávaný spor a spor ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, mají stejný předmět.
Jak bylo ovšem připomenuto v bodech 67 a 68 rozsudku v projednávané věci, totožnost předmětu obou dotčených věcí v tom smyslu, že se zakládají na stejné skutkové a právní situaci, představuje jednu z podmínek nezbytných k tomu, aby první soudní rozhodnutí mohlo zakládat překážku věci rozsouzené ve vztahu k projednávané věci.
Námitka nepřípustnosti, kterou vzneslo Španělské království a jež vychází z překážky věci rozsouzené vážící se k výše uvedenému rozsudku ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko, musí být proto zamítnuta.
K věci samé
Argumentace účastníků řízení
Komise vytýká Španělskému království, že nepřijalo opatření, která vyplývají z rozhodnutí 1999/509, pokud jde o navrácení protiprávních podpor poskytnutých podniku Indosa.
I když byl konkurs na majetek uvedeného podniku prohlášen již v roce 1994, tyto podpory nebyly uvedeným podnikem navráceny, a dokonce ani zařazeny mezi pohledávky za konkursní podstatou tohoto podniku.
Činnost podniku Indosa navíc pokračovala i přes prohlášení konkursu na majetek tohoto podniku, přičemž ji nejprve vykonával samotný podnik Indosa a poté jeho 100% vlastněná dceřiná společnost CMD. Aktiva podniku Indosa byla kromě toho na společnost CMD převedena netransparentně a bez zajištění soutěže.
Co se týče společnosti CMD, na jejíž majetek byl následně také prohlášen konkurs, Komise má za to, že španělské orgány rovněž nezajistily navrácení dotčených protiprávní podpor tímto podnikem a ani nezapsaly pohledávku na vrácení těchto podpor na seznam přihlášených pohledávek v rámci konkursního řízení s touto společností.
Po ukončení činnosti společnosti CMD měl kromě toho konkurenční výhodu vyplývající z poskytnutí protiprávních podpor i nadále podnik Euskomenaje, jenž byl založen bývalými zaměstnanci společnosti CMD s cílem pokračovat v činnosti, kterou do té doby vykonávala posledně uvedená. To vše vede k závěru, že tento úkon opět sloužil k obcházení povinností vyplývajících z likvidace společnosti, které byly poskytnuty protiprávní podpory, neboť aktiva společnosti CMD byla na Euskomenaje převedena bez zveřejnění a bez jakéhokoli protiplnění.
Španělské království má naproti tomu za to, že v rámci své pravomoci přijalo veškerá opatření, která mohlo, aby zajistilo splnění povinností vyplývajících z rozhodnutí 1999/509.
V tomto ohledu tento členský stát v podstatě tvrdí, že pokud jde zaprvé o zapsání pohledávky na vrácení dotčených protiprávních podpor v rámci konkursního řízení se společností CMD, Autonomní společenství Baskicko podniklo za tímto účelem řadu kroků.
Co se zadruhé týče ukončení dotované činnosti, Španělské království připouští, že tato činnost pokračovala v prostorách společnosti CMD prostřednictvím společnosti Euskomenaje. Tento členský stát má však za to, že podnikl kroky nezbytné k ukončení této činnosti.
Pokud jde zatřetí o prodej aktiv společnosti CMD, Španělské království je s odkazem na rozsudek ze dne 17. listopadu 2011, Komise v. Itálie (
C-496/09, Sb. rozh. s. I-11483
), toho názoru, že pro účely splnění povinnosti zajistit navrácení protiprávní podpory neslučitelné se společným trhem stačí, aby byla pohledávka na vrácení dotčených podpor zapsána na seznam přihlášených pohledávek, a pak již není vyžadován prodej aktiv příjemce této podpory za tržní cenu.
Španělské království konečně tvrdí, že veřejnoprávní věřitelé nemohli urychlit likvidaci společnosti CMD, neboť tato likvidace probíhala pod dohledem soudu a postupem stanoveným v použitelných vnitrostátních právních předpisech. Různé potíže nezávislé na vůli Španělského království vysvětlují zpoždění s touto likvidací. Nenavrácení poskytnutých podpor je způsobeno tím, že dotčené podniky jsou v úpadku.
Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba připomenout, že jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, zrušení protiprávní podpory prostřednictvím jejího navrácení je logickým důsledkem konstatování její protiprávnosti (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Polsko, bod 54 a citovaná judikatura).
Členský stát, jemuž je určeno rozhodnutí, které jej zavazuje k zajištění navrácení protiprávních podpor, je tudíž podle článku 288 SFEU povinen přijmout veškerá opatření k zajištění splnění povinností vyplývajících z tohoto rozhodnutí. Musí dosáhnout skutečného vrácení dlužných částek, aby odstranil narušení hospodářské soutěže způsobené konkurenční výhodou, jež byla prostřednictvím protiprávní podpory poskytnuta (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Polsko, body 55 a 56).
Podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 se navrácení podpory prohlášené rozhodnutím Komise za protiprávní a neslučitelnou musí, jak vyplývá rovněž z bodu 13 odůvodnění tohoto nařízení, provést bezodkladně a v souladu s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžité a řádné splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozhodnutí, přičemž taková podmínka odráží požadavky zásady efektivity zakotvené judikaturou Soudního dvora (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Polsko, bod 59, a ze dne 29. března 2012, Komise v. Itálie, C-243/10, bod 36).
K posouzení opodstatněnosti projednávané žaloby je proto třeba ověřit, zda částky dotčených protiprávních podpor byly podnikem, jemuž byly poskytnuty, ve stanovené lhůtě vráceny.
Nejprve je třeba konstatovat, že spor, který byl předložen Soudnímu dvoru, se týká výhradně podpor, které byly poskytnuty podniku Indosa a byly rozhodnutím 1999/509 prohlášeny za neslučitelné se společným trhem.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora je dnem rozhodným pro použití čl. 108 odst. 2 druhého pododstavce SFEU den uvedený v rozhodnutí, jehož nedodržení je předmětem sporu, nebo případně den, který Komise stanovila později (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 28. června 2012, Komise v. Řecko, bod 31).
Jak již bylo uvedeno v bodech 74 až 76 rozsudku v projednávané věci, dnem rozhodným v projednávané věci je den uplynutí lhůty stanovené Komisí v dopise ze dne 16. prosince 2005, tedy 25. leden 2006.
V projednávaném případě je přitom nesporné, že k 25. lednu 2006 nebyly protiprávní podpory, které byly poskytnuty podniku Indosa, tímto podnikem vráceny. Je ostatně nutno konstatovat, že pokud jde o tento podnik, nebyla až do dne jednání v projednávané věci vrácena žádná částka uvedená v rozhodnutí 1999/509.
Taková situace je zjevně neslučitelná s povinností dotyčného členského státu dosáhnout skutečného navrácení dlužných částek a zjevně představuje porušení povinnosti okamžitě a řádně splnit povinnosti vyplývající z uvedeného rozhodnutí.
Podle ustálené judikatury rovněž platí, že jediným důvodem, kterého by se členský stát mohl dovolávat na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí na základě čl. 108 odst. 2 SFEU, je důvod, jenž vychází z absolutní nemožnosti řádného splnění povinností vyplývajících z rozhodnutí tohoto orgánu nařizujícího navrácení dotčené podpory (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Polsko, bod 69 a citovaná judikatura).
V projednávané věci se však Španělské království ani nedovolávalo takové absolutní nemožnosti splnit povinnosti vyplývající z daného rozhodnutí.
V každém případě je třeba připomenout, že podmínka týkající se existence absolutní nemožnosti není splněna, jestliže se žalovaný členský stát pouze dovolává právních, politických nebo praktických obtíží, s kterými se setkal při plnění povinností vyplývajících z dotyčného rozhodnutí, aniž vůči dotčeným podnikům za účelem navrácení podpory přijme skutečná opatření nebo Komisi navrhne alternativní způsoby splnění povinností vyplývajících z tohoto rozhodnutí, které by umožnily překonání těchto obtíží, a že údajné vnitřní problémy, které nastaly při plnění povinností vyplývajících z rozhodnutí Komise, nemohou odůvodnit skutečnost, že tento členský stát nerespektuje povinnosti, jež pro něj vyplývají z unijního práva (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Polsko, body 70 a 72).
Za těchto podmínek nelze vysvětlení, která uvedený členský stát poskytuje na svou obranu a která vycházejí z údajných vnitřních obtíží, v žádném případě přijmout k odůvodnění nesplnění povinností vyplývajících z rozhodnutí 1999/509.
Pokud jde o okolnost uplatňovanou Španělským královstvím, že na majetek podniku Indosa, ostatně stejně jako na majetek společnosti CMD, která se stala jeho právní nástupkyní, byl prohlášen konkurs a že navrácení dotčených podpor není možné v důsledku nedostatku aktiv, je třeba uvést, že pokud musí protiprávně poskytnuté podpory navrátit podnik, který je v úpadku nebo ohledně kterého probíhá úpadkové řízení, jehož cílem je prodej majetku a vyrovnání pohledávek, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že skutečnost, že tento podnik je v obtížích nebo v úpadku, nemá vliv na povinnost navrácení podpor (viz výše uvedený rozsudek ze dne 11. prosince 2012, Komise v. Španělsko, bod 71 a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury rovněž platí, že obnovení předchozí situace a vyloučení narušení hospodářské soutěže vyplývajícího z protiprávně poskytnutých podpor lze v zásadě dosáhnout zapsáním pohledávky na vrácení dotyčných podpor na seznam přihlášených pohledávek (viz výše uvedený rozsudek ze dne 11. prosince 2012, Komise v. Španělsko, bod 72 a citovaná judikatura).
V projednávané věci je nesporné, že v rozhodný den, tj. 25. ledna 2006, nebyly dotčené protiprávní podpory takto zapsány.
S ohledem na zvláštnosti projednávané věci a na argumenty účastníků řízení je kromě toho třeba upřesnit, že na rozdíl od toho, co tvrdí Španělské království, i kdyby byla pohledávka týkající se dotčených podpor zapsána na seznam přihlášených pohledávek ve stanovené lhůtě, splnění této formality by samo o sobě nepostačovalo ke splnění povinnosti vyhovět rozhodnutí 1999/509 a k odstranění narušení hospodářské soutěže, k němuž došlo poskytnutím těchto podpor.
Jak již Soudní dvůr několikrát rozhodl, zapsáním pohledávky na vrácení dotyčných podpor na seznam přihlášených pohledávek lze totiž povinnost navrácení splnit pouze tehdy, když – v případě, že státní orgány nemohly zajistit navrácení celé částky podpor – konkursní řízení povede k likvidaci podniku, jemuž byly poskytnuty protiprávní podpory, tj. k definitivnímu ukončení jeho činnosti (výše uvedený rozsudek ze dne 11. prosince 2012, Komise v. Španělsko, bod 104 a citovaná judikatura).
V projednávaném případě se však ukazuje, že podnik Indosa nejenže k 25. lednu 2006 ještě nebyl v likvidaci, ale že navíc jeho činnost pokračovala prostřednictvím společnosti CMD, poté Euskomenaje.
Nachází-li se však podnik, kterému byly poskytnuty protiprávní podpory, v úpadku a byla-li založena nová společnost s cílem pokračovat v činnostech tohoto podniku v úpadku, pokračování v této činnosti, aniž byly zcela navráceny dotyčné podpory, může způsobit přetrvávání narušení hospodářské soutěže v důsledku konkurenční výhody, ze které měl tento podnik na trhu prospěch na úkor svých konkurentů. Má-li taková nově založená společnost nadále prospěch z této výhody, může být povinna navrátit dotčené podpory. Tak je tomu zejména v případě, kdy je prokázáno, že tato společnost nadále účinně využívá konkurenční výhodu spojenou se získáním uvedených podpor, zvláště tehdy, když tato společnost nabývá aktiv podniku v likvidaci, aniž jako protiplnění zaplatí cenu odpovídající tržním podmínkám, nebo když bylo důsledkem založení takové společnosti obejití povinnosti vrátit uvedené podpory. To platí zejména v případě, kdy zaplacení ceny odpovídající tržním podmínkám nepostačuje k vyvážení konkurenční výhody spojené se získáním protiprávních podpor. Předcházející úvahy nejsou ostatně nijak vyvráceny výše uvedeným rozsudkem ze dne 17. listopadu 2011, Komise v. Itálie, kterého se dovolává Španělské království (výše uvedený rozsudek ze dne 11. prosince 2012, Komise v. Španělsko, body 106 a 108).
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Španělské království v projednávaném případě nepřijalo ve stanovené lhůtě žádné opatření k zajištění navrácení dotčených protiprávních podpor.
Zaprvé Autonomní společenství Baskicko podalo žádost o zapsání části pohledávky na vrácení protiprávních podpor na seznam přihlášených pohledávek v rámci konkursního řízení se společností CMD až dne 3. prosince 2010. Jak vyplývá z bodů 23 a 73 výše uvedeného rozsudku ze dne 11. prosince 2012, Komise v. Španělsko, takto přihlášená pohledávka se týkala podpor prohlášených za protiprávní rozhodnutím 91/1, zatímco projednávaný spor se týká podpor uvedených v rozhodnutí 1999/509.
Zadruhé uvedené autonomní společenství podalo k Juzgado de lo Mercantil n
o
2 de Bilbao žádost o ukončení činnosti společnosti Euskomenaje, jež byla vykonávána v prostorách společnosti CMD, až dne 3. března 2011.
S ohledem na výše uvedené je tedy třeba dospět k závěru, že Španělské království nemůže platně tvrdit, že splnilo povinnosti vyplývající z rozhodnutí 1999/509, takže žalobu Komise je třeba považovat za opodstatněnou v plném rozsahu.
Je proto třeba určit, že Španělské království tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo opatření nezbytná k tomu, aby vyhovělo rozhodnutí 1999/509, pokud jde o podnik Indosa, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU a z článků 2 a 3 tohoto rozhodnutí.
K nákladům řízení
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Španělské království nemělo ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedenému náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Španělské království tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo opatření nezbytná k tomu, aby vyhovělo rozhodnutí Komise 1999/509/ES ze dne 14. října 1998 o podporách poskytnutých Španělskem podnikům ze skupiny Magefesa a jejím právním nástupcům, pokud jde o podnik Industrias Domésticas SA, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 288 čtvrtého pododstavce SFEU a z článků 2 a 3 tohoto rozhodnutí.

2)
Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
)   Jednací jazyk: španělština.