CELEX: 62010TJ0224
Konkurents
Koondumised
Belgia energiaturg
Otsus, millega tunnistatakse koondumine ühisturuga kokkusobivaks
Kohustuste võtmine kontrollimenetluse esimesel etapil
Otsus, millega keeldutakse koondumise kontrolli osalisest üleandmisest siseriiklikele ametiasutustele
Tühistamishagi
Tarbijaühing
Põhjendatud huvi
Põhjalikuma kontrollimenetluse alustamata jätmine
Menetluslikud õigused
Vastuvõetamatus

Vaidluse taust
Hageja, Association belge des consommateurs test-achats ASBL, on mittetulundusühing, mille peamine eesmärk on kaitsta tarbijate
huve eeskätt Belgias. Ühing ei sõltu avaliku võimu asutustest ja seda rahastatakse liikmete osamaksetest. Oma 350 000 liikmega
on see Belgia suurim tarbijate ühendus.
Hageja sai 2009. aasta juunis teada, et Électricité de France (EDF) on teatanud kavatsusest omandada ainukontroll valdusettevõtja
Segebel SA üle (edaspidi „asjaomane koondumine”), mille ainsaks varaks oli 51% osalus SPE SA‑s, mis on Belgia suuruselt teine
elektriettevõtja GDF Suez SA kontrollitava ajaloolise ettevõtja Electrabel SA järel. Käesoleva kohtuasja asjaolude toimumise
ajal kuulus 84,6% EDF‑i aktsiatest Prantsuse riigile. Sellele riigile kuulus ka 35,91% vähemusosalus GDF Suezis. Osalusi haldas
Agence des participations de l’État (riigiosaluste agentuur) kahe erineva osakonna kaudu.
Hageja saatis 23. juunil 2009 Euroopa Ühenduste Komisjonile kirja, et väljendada oma muret asjaomase koondumise üle (edaspidi
„23. juuni 2009. aasta kiri”). Seoses sellega palus ta komisjonil analüüsida väidetavaid kahjulikke tagajärgi, mida tekitab
konkurentsile − eelkõige Belgia gaasi‑ ja elektriturul − Prantsuse riigi esinemine EDF‑i ja GDF Suezi aktsionäride hulgas.
Ühtlasi osutas hageja, et kuna asjaomane koondumine avaldab mõju toodetele või teenustele, mida kasutab lõpptarbija, siis
soovib ta olla ära kuulatud kooskõlas komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 802/2004, millega rakendatakse nõukogu
määrust (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (ELT L 133, lk 1; ELT eriväljaanne 08/03,
lk 88), artikli 11 punktiga c.
Komisjon vastas hagejale 20. juulil 2009, et tema märkused võetakse arvesse asjaomase koondumise analüüsi raames, kuna seda
peetakse ühenduse seisukohalt oluliseks koondumiseks.
Kooskõlas nõukogu 20. jaanuari 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste
üle (EÜT L 24, lk 1; ELT eriväljaanne 08/03, lk 40) teatas EDF asjaomasest koondumisest komisjonile 23. septembril 2009. Seejärel
avaldati 30. septembril 2009 Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 235, lk 26) teatamise kohta teatis (edaspidi „eelteatis”), millega
paluti huvitatud kolmandatel isikutel esitada oma märkused. Sellele teatisele hageja ei reageerinud.
Belgia konkurentsiasutus esitas 14. oktoobril 2009 komisjonile taotluse anda asjaomase koondumise käsitlemine Belgia elektriturgu
silmas pidades määruse nr 139/2004 artikli 9 lõike 3 punkti b alusel osaliselt üle (edaspidi „üleandmistaotlus”).
Komisjon alustas asjaomase koondumise menetlemist, saates küsimustikud klientidele, konkurentidele, tarnijatele ja kutseühingutele,
samuti Commission de régulation de l’électricité et du gaz belge’ile (CREG, Belgia elektri‑ ja gaasituru reguleerimise komisjon).
Muu hulgas tegi EDF‑i poolt 23. oktoobril 2009 esitatud kohustuste ettepanek läbi turutesti, mis seisnes konsulteerimises
20 erineva osapoolega, eeskätt teatavate elektritootjate ja -tarnijatega, CREG ja Belgia konkurentsiasutusega.
Komisjon võttis 12. novembril 2009 vastu esiteks otsuse K(2009) 8954 (asi COMP/M.5549 – EDF/Segebel) (edaspidi „üleandmisest
keeldumise otsus”), millega ta lükkas tagasi Belgia pädevate ametiasutuste taotluse anda nimetatud asja käsitlemine neile
osaliselt üle, ja teiseks otsuse K(2009) 9059 (asi COMP/M.5549 – EDF/Segebel) (edaspidi „heakskiitmisotsus”), millega ta tunnistas
asjaomase koondumise ühisturuga kokkusobivaks. Heakskiitmisotsus on vastu võetud määruse nr 139/2004 artikli 6 lõike 1 punkti b
ja lõike 2 alusel. Arvestades EDF‑i ettepanekus ette nähtud kohustusi muudetud kujul, leidis komisjon, et asjaomane koondumine
ei tekita enam tõsiseid kahtlusi ühisturuga kokkusobivuses ja niisiis võib selle heaks kiita koondumiste kontrollimenetluse
nimetatud sätetega reguleeritud etapil (edaspidi „esimene etapp”), alustamata sama määruse artikli 6 lõike 1 punktis c sätestatud
menetlust (edaspidi „teine etapp”).
Heakskiitmisotsusega andis komisjon hinnangu, et asjaomane koondumine puudutab Belgias, Prantsusmaal ja Madalmaades ainult
mõningaid elektri‑ ja gaasiturgusid. Belgia turgudest puudutab see esiteks elektrienergia tootmise, hulgi‑ ja jaemüügiturgu
(põhjendused 15−117), teiseks tasakaalustavate teenuste ja abiteenuste turgu (põhjendused 118−130) ning kolmandaks väikeste
ja suurte tööstuslike tarbijate varustamise jaekaubandusturgu (põhjendused 131−152). Kuna kohalike tarbijate elektrienergia
ja gaasiga varustamise turul tegutses ainult SPE, kuid mitte EDF, ei peetud seda turgu asjassepuutuvaks (põhjendused 11 ja 139).
Seoses asjaomase koondumise võimaliku ühepoolse mõjuga on heakskiitmisotsuses sedastatud, et enne teatatud tehingut oli EDF
alustanud Belgias kahes asukohas arendustöid, et ehitada sinna kombineeritud tsükliga gaasiturbiini kasutavad elektrijaamad,
kuigi lõplikke investeerimisotsuseid ei olnud selle kohta veel tehtud, ning oli püüdnud käivitada mõningaid projekte tootmisvõimsustele
juurdepääsu saamiseks (põhjendused 43−45). Kuna EDF‑il olid piiratud tegevusvõimsused, mis pealegi olid kuni 2015. aastani
lepinguga seotud, siis ei esinenud olemasolevate tootmisvõimsuste juures tootmisturu ja hulgikaubandusturu märkimisväärset
kattumist (põhjendus 62). Arvestades, et SPE rakendas juba mitut projekti tootmisvõimsuste arendamiseks, oli heakskiitmisotsuses
siiski avaldatud tõsiseid kahtlusi, kas asjaomase koondumise tulemusena tekkinud üksus on huvitatud kahe eespool mainitud
asukoha arendamise jätkamisest (põhjendused 63 ja 116); need kahtlused hajutati EDF‑i ettepanekus esitatud kohustustega nende
muudetud kujul (põhjendused 206−246).
Võimaliku kooskõlastatud mõju küsimuses on heakskiitmisotsuses arvestatud eelkõige Belgia konkurentsiasutuse argumente seoses
asjaoluga, et Prantsuse riigi osalus EDF‑is ja GDF Suezis tekitab kooskõlastamise ohu viimasena nimetatu ja asjaomase koondumise
tulemusena tekkinud üksuse vahel. Otsuses jõutakse siiski järelduseni, et EDF‑i võib GDF Suezi suhtes pidada iseseisva otsustamisõigusega
ettevõtjaks ja seega tema tegelikuks konkurendiks (põhjendused 89−99).
Üleandmisest keeldumise otsuses annab komisjon konkurentsiolukorrale samasuguse hinnangu nagu heakskiitmisotsuses ja teeb
sel alusel järelduse, et määruse nr 139/2004 artikli 9 lõike 2 punktis a sätestatud üleandmise tingimused on täidetud. Komisjoni
hinnangul on tal endal siiski paremad eeldused asjaomase koondumise kontrollimiseks, arvestades, et esiteks on ta viimastel
aastatel õppinud põhjalikult tundma Belgia elektriturgu ning teiseks ei puuduta Belgia konkurentsiasutuse väljendatud konkurentsiprobleemid
mitte üksnes Belgia turgusid ja seetõttu on vaja neid analüüsida rahvusvahelises mõõtmes, kuid selleks ei ole nimetatud asutusel
piisavaid uurimisvahendeid. Peale selle kaasneks üleandmisega oht, et asjaomane koondumine tuleb heaks kiita, omamata tingimuste
seadmise võimalust, kuna kohaldamisele kuulub Belgia konkurentsiõigus (põhjendused 260−263).

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 17. mail 2010.
EDF esitas Üldkohtu kantseleisse 10. septembril 2010 saabunud dokumendiga taotluse astuda käesolevas asjas menetlusse komisjoni
nõuete toetuseks. Vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 116 lõikele 1 tehti menetlusse astumise taotlus pooltele teatavaks
ja nad ei esitanud sellele vastuväiteid.
Üldkohtu kuuenda koja esimees rahuldas menetlusse astumise taotluse 17. novembri 2010. aasta määrusega.
Menetlusse astuja esitas oma seisukohad 6. jaanuaril 2011 ja hageja esitas selle kohta oma kirjalikud märkused ettenähtud
tähtaja jooksul, samas kui komisjon seda võimalust ei kasutanud.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kuues koda) avada suulise menetluse.
Kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames palus Üldkohus 25. märtsi 2011. aasta kirjaga komisjonil
esitada teatud dokumendid ja esitas talle küsimused, millele palus kirjalikult vastata. Komisjon täitis menetlust korraldavate
meetmete raames esitatud nõuded ettenähtud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 11. mai 2011. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Üldkohtul:
–        tühistada heakskiitmisotsus ja üleandmisest keeldumise otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt ja menetlusse astujalt.
Komisjon ja menetlusse astuja paluvad Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Hageja põhistab heakskiitmisotsuse peale esitatud hagi kolme väitega, millest esimene käsitleb põhjendamiskohustuse rikkumist,
määruse nr 139/2004 artikli 6 lõike 2 rikkumist ja ilmselget hindamisviga komisjoni hinnangus EDF‑i ja GDF Suezi struktuurilistele
seostele, teine väide sama sätte rikkumist sellega, et eirati hageja õigust menetluses osaleda ning kolmas nimetatud sätte
rikkumist ja ilmselget kaalutlusviga, mis tuleneb teise etapi alustamata jätmisest.
Üleandmisest keeldumise otsuse osas esitab hageja sisuliselt väite, et on rikutud määruse nr 139/2004 artikli 9 lõiget 3.
Kodukorra artikli 114 alusel eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse väidet esitamata leiab komisjon, et käesolev hagi on vastuvõetamatu
nii heakskiitmisotsuse kui ka üleandmisest keeldumise otsuse tühistamise nõudes.

Heakskiitmisotsuse tühistamise nõue
Komisjon väidab, et hagejal ei ole õigust esitada hagi heakskiitmisotsuse peale, mis ei puuduta teda ei otseselt ega isiklikult.
Komisjon leiab, et lisaks sellele, et hageja ei vasta vastuvõetavuse tingimustele, mis on määratletud Euroopa Kohtu 15. juuli
1963. aasta otsusest kohtuasjas 25/62: Plaumann
vs
. komisjon (EKL 1963, lk 197) tuleneva kohtupraktikaga, ei kuulu ta ka määruse nr 139/2004 artikli 18 lõikes 4 nimetatud isikute
ringi, kes võivad olla komisjoni poolt ära kuulatud ja kes lausa peavad olema ära kuulatud, kui nad seda taotlevad. Niisiis
ei ole hagejal menetluslikke õigusi, mida komisjon olevat rikkunud sellega, et ta ei alustanud teist etappi, mis mingil juhul
ei oleks võimaldanud kolmandatel isikutel osaleda menetluses suuremal määral, kui on ette nähtud esimese etapi raames.
Sissejuhatavad märkused
Olgu meenutatud, et vastavalt ELTL artikli 263 neljandale lõigule saab füüsiline või juriidiline isik teisele isikule adresseeritud
otsuse peale hagi esitada üksnes juhul, kui otsus puudutab teda otseselt ja isiklikult. Kohtupraktikast tuleneb siiski, et
komisjoni otsuste puhul, mis käsitlevad koondumise kokkusobivust ühisturuga, tuleb huvitatud kolmandate isikute hagi esitamise
õigust hinnata erinevalt sõltuvalt sellest, kas nad osutavad otsuste sisulistele puudustele (edaspidi „esimene kategooria”)
või väidavad, et komisjon on rikkunud menetluslikke õigusi, mis neile on antud koondumiste kontrolli reguleerivate Euroopa
Liidu õigusaktidega (edaspidi „teine kategooria”).
Esimese kategooria puhul ei piisa ainuüksi asjaolust, et otsus võib mõjutada hageja õiguslikku olukorda, järeldamaks, et tal
on hagi esitamise õigus (Üldkohtu 27. aprilli 1995. aasta otsused kohtuasjas T‑96/92: CCE de la Société générale des grandes
sources jt
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II‑1213, punkt 26, ja kohtuasjas T‑12/93: CCE de Vittel jt
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II‑1247, punkt 36). Mis puudutab täpsemalt isiklikku puutumust, siis eespool viidatud kohtuotsuses
Plaumann
vs
. komisjon (EKL 1963, lk 223) sõnastatud reegli kohaselt on nõutav, et otsus puudutaks hagejat teatavate teda iseloomustavate
eriliste omaduste või faktiliste asjaolude tõttu, mis eristavad teda kõigist teistest isikutest ja individualiseerivad teda
sarnaselt otsuse adressaadiga.
Teise kategooria puhul peab kolmandatel isikutel üldjuhul, kui määrus annab neile menetluslikke õigusi, olema õiguskaitsevahend,
mis on mõeldud nende seaduslike huvide kaitseks. Mis puudutab täpsemalt füüsiliste või juriidiliste isikute kohtuvaidlusi,
siis tuleb eriliselt esile tuua, et seonduvalt teatavate kolmandate isikute õigusega olla nende taotlusel komisjoni haldusmenetluses
regulaarselt ära kuulatud saab liidu kohus põhimõtteliselt sanktsiooni määrata ainult komisjoni lõpliku otsuse seaduslikkuse
kontrollimise staadiumis. Seega isegi juhul, kui otsus oma sisu poolest ei puuduta hagejat isiklikult ja/või otseselt, peab
ikkagi tunnustama tema õigust esitada nimetatud otsuse peale hagi konkreetse eesmärgiga kontrollida, kas on eiratud menetluslikke
tagatisi, mida tal oli õigus nõuda. Ainult sel juhul, kui Üldkohus peaks tuvastama nende tagatiste rikkumise, mis võis kahjustada
hageja õigust teha oma seisukoht − kui ta on vastava taotluse esitanud − nimetatud haldusmenetluse käigus õigel ajal teatavaks,
tuleb tal see otsus oluliste vorminõuete rikkumise tõttu tühistada. Kui hageja menetluslike õiguste olulist rikkumist ei ole
toimunud, siis ainuüksi see, et ta liidu kohtu ees väidab, et haldusmenetluse käigus on rikutud tema õigusi, ei saa muuta
hagi vastuvõetavaks selles osas, mis põhineb materiaalõiguslike normide rikkumist käsitlevatel väidetel (vt selle kohta ja
analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsused CCE de la Société générale des grandes sources jt
vs
. komisjon, punkt 46, ja CCE de Vittel jt
vs
. komisjon, punkt 59).
Sellest tulenevalt võib hagi, mille on esitanud hageja, kes ei kuulu esimesse kategooriasse, tunnistada vastuvõetavaks ainult
selles osas, millega taotletakse haldusmenetluse käigus tunnustatud menetluslike tagatiste kaitset, kusjuures Üldkohus peab
kontrollima sisuliselt seda, kas otsus, mille tühistamist nõutakse, eirab neid tagatisi (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused
CCE de la Société générale des grandes sources jt
vs
. komisjon, punkt 47, ja CCE de Vittel jt
vs
. komisjon, punkt 60).
Ühtlasi tuleb täheldada, et selline eristamine tuletab meelde eristamist, mida kohaldatakse sageli seoses riigiabi valdkonda
käsitlevate aluslepingu nõuetega ja mis samuti kuulub liidu konkurentsiõiguse alla ning võib seega pakkuda asjassepuutuvaid
kohtupraktika näiteid, kui arvestada võimalikku kohandamist, mis on vajalik nende näidete ülekandmisel koondumiste kontrolli
kohtuasjadele. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kui hageja vaidlustab sellise otsuse põhjendatuse, millega komisjon
hindas, kas abi on siseturuga kokkusobiv, siis ainuüksi asjaolu, et teda võib pidada „asjassepuutuvaks” isikuks ELTL artikli 108
lõike 2 tähenduses ja tal on seega õigus teatavatele menetluslikele tagatistele, ei ole hagi vastuvõetavaks tunnistamiseks
piisav, vaid ta peab tõendama, et ta on erilises olukorras eespool viidatud kohtuotsuse Plaumann
vs
. komisjon tähenduses. Seevastu juhul, kui komisjon leiab sama artikli lõike 3 alusel vastu võetud otsuses, et abi on siseturuga
kokkusobiv, saab asjassepuutuvate isikute menetluslike tagatiste järgimise kindlustada vaid siis, kui neil on võimalus vaidlustada
see otsus liidu kohtus. Sel põhjusel tunnistab kohus vastuvõetavaks tühistamishagi, mille ELTL artikli 108 lõike 2 tähenduses
asjassepuutuv isik on esitanud niisuguse otsuse peale selleks, et oleks tagatud talle viimati nimetatud sättest tulenevate
menetluslike õiguste kaitse (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑319/07 P: 3F
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑5963, punktid 30, 31 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika).
Hagi vastuvõetavus selles osas, millega vaidlustatakse heakskiitmisotsuse sisu
Käesolevas kohtuasjas ei kuulu hageja eespool punktis 27 osutatud esimesse kategooriasse, kuna ta ei vasta eespool viidatud
kohtuotsuses Plaumann
vs
. komisjon ette nähtud tingimustele, mille esinemisel otsus puudutaks teda isiklikult.
Esiteks mõjutab heakskiitmisotsus isikud, keda hageja esindab, ainult nende objektiivse ja abstraktse seisundi tõttu energiatarbijatena
niivõrd, kuivõrd tarnehinnad võivad kasvada põhjusel, et selline otsus tingib pakkumuse kontsentreerumise, nii et see puudutab
ühtviisi kõiki vaidlusalusel geograafilisel turul asuvaid elektri‑ ja gaasitarbijaid. Niisiis ei mõjuta heakskiitmisotsus
nimetatud isikuid neid iseloomustavate eriliste omaduste või faktiliste asjaolude tõttu, mis individualiseeriks neid sarnaselt
otsuse adressaadiga. Kui aga heakskiitmisotsus neid isikuid isiklikult ei puuduta, siis ei saa seda asjaolu tunnustada ka
hageja puhul, kuna ühingut, mis on asutatud teatud õigussubjektide ringi ühiste huvide edendamiseks, ei puuduta isiklikult
ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses otsus, mis mõjutab selle ringi üldisi huve (vt selle kohta Üldkohtu 18. septembri
2006. aasta määrus kohtuasjas T‑350/03: Wirtschaftskammer Kärnten ja best connect Ampere Strompool
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 29−31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks tuleb seoses võimalusega, et heakskiitmisotsus puudutab hagejat isiklikult põhjusel, et see mõjutab ühingu enda huve,
nentida, et koondumise kontrolli menetluse raames seisneb see huvi eelkõige selles, et ta saab esitada oma seisukoha menetluse
käigus, mille tulemusena komisjon võtab vastu otsuse koondumise siseturuga kokkusobivuse kohta. Seega omab niisugune mõju
tähtsust vaid küsimuses, kas hageja kuulub eespool punktis 27 osutatud teise kategooriasse.
Seega on hagi vastuvõetamatu selles osas, millega vaidlustatakse heakskiitmisotsuse sisu.
Heakskiitmisotsuse peale esitatud hagi vastuvõetavus selles osas, millega kaitstakse hageja menetluslikke õigusi
Küsimuses, kas hageja kuulub eespool punktis 27 osutatud teise kategooriasse, olgu meenutatud, et määruse nr 802/2004 artikli 11
punkti c teise taande alusel on tarbijaühingutel õigus olla ära kuulatud vastavalt määruse nr 139/2004 artiklile 18, kui kavandatav
koondumine puudutab lõpptarbijate kasutatavaid tooteid või teenuseid. Artikli 18 lõike 4 viimane lause näeb ette, et piisavat
huvi väljendavatel füüsilistel ja juriidilistel isikutel on õigus vastava taotluse korral esitada komisjonile oma selgitused.
Samuti annab määruse nr 802/2004 artikli 16 lõige 1 kolmandatele isikutele, kes taotlevad kirjalikult ärakuulamist vastavalt
määruse nr 139/2004 artikli 18 lõike 4 teisele lausele, õiguse esitada oma seisukohad.
Sellest tulenevalt võib hagejal kui tarbijaühingul, kellel on eespool punktis 1 mainitud omadused, olla menetluslik õigus,
nimelt õigus olla ära kuulatud komisjoni haldusmenetluses, mille käigus kontrolliti asjaomast koondumist, juhul kui on täidetud
kaks tingimust: esiteks see, et koondumine puudutab lõpptarbijate kasutatavaid tooteid või teenuseid ja teiseks see, et ta
on tegelikult esitanud kirjaliku taotluse olla selles kontrollimenetluses komisjoni poolt ära kuulatud.
Kui need tingimused on täidetud, on hageja poolt selle menetlusliku õiguse rikkumise tõttu heakskiitmisotsuse peale esitatud
hagi vastuvõetav. Selles osas olgu täheldatud, et oma kirjalikes menetlusdokumentides osutas hageja asjaolule, et tal ei olnud
õigust esitada komisjoni menetluses oma seisukohta ja menetluses osaleda, kuna heakskiitmisotsus oli vastu võetud teist etappi
alustamata. Lisaks täpsustas hageja kohtuistungil Üldkohtu küsimustele vastates, et hagiavalduses esitatud väited käsitlevad
nii vaidlustatud otsuste sisu kui ka tema menetluslike õiguste rikkumist.
Kahtlemata on õige, nagu sellele juhib tähelepanu komisjon, et koondumiste kontrolli suhtes kohaldatavad sätted ei nõua selliste
kolmandate isikute nagu hageja ärakuulamist ainult teisel etapil, mistõttu hageja võimalikku õigust olla ära kuulatud ei ole
rikutud sellega, et heakskiitmisotsus on vastu võetud esimese etapi tulemusena. Komisjoni see vastuväide ei mõjuta siiski
üldse otsuse hageja menetluslike õiguste rikkumise tõttu tühistamise nõude vastuvõetavust. On nimelt selge, et teda ei ole
üldse ära kuulatud, isegi mitte esimesel etapil. Niisiis kui eeldada, et hageja menetluslikud õigused on mõlemal etapil samad,
oleks tal igal juhul õigus esitada hagi eesmärgiga lasta Üldkohtul kontrollida, kas tema menetluslikke õigusi on rikutud,
olenemata sellest, millise menetlusetapi tulemusena heakskiitmisotsus on tehtud.
–       Lõpptarbijatega seotud tingimus
Eespool punktis 37 osutatud esimese tingimuse osas olgu meenutatud, et kuigi määruse nr 802/2004 artikli 11 punkti c teine
taane sätestab, et tarbijaühingutel on õigus olla ära kuulatud vaid juhul, kui kavandatav koondumine puudutab lõpptarbijate
kasutatavaid tooteid või teenuseid, ei nõua see siiski, et koondumiskava hõlmaks nimetatud tooteid või teenuseid viivitamata.
Lisaks tuleb täheldada, et 23. juuni 2009. aasta kirjas oli sõnaselgelt märgitud, et hageja arvates kahjustab asjaomane koondumine
tarbijate huve hinna ja teenuse küsimustes ning et nimetatud kirjale vastates komisjon seda seisukohta ei vaidlustanud.
Kahtlemata nähtub heakskiitmisotsusest komisjoni antud hinnang, et asjaomase koondumise mõju tarbijatele on vaid teisejärguline.
Komisjon tõdes nimelt heakskiitmisotsuse põhjenduses 139, et elektrienergiaga varustamise jaekaubandusturul toob asjaomane
koondumine kaasa horisontaalseid kattumisi vaid selles osas, mis puudutab väikesi ja suuri tööstuslikke ja kaubanduslikke
tarbijaid Belgia elektrienergiaga varustamise turul, ega viidanud kodutarbijate elektrienergiaga varustamisele. Otsuse põhjendustes 151
ja 152 möönis komisjon seevastu, et asjaomane koondumine võib mõjutada Belgia erinevaid jaekaubandusturgusid, leides samas,
et tegemist on teisejärgulise mõjuga, mis ei tekita tõsiseid kahtlusi asjaomase koondumise ühisturuga kokkusobivuse küsimuses.
Seda teisejärgulist mõju on mainitud ka heakskiitmisotsuse põhjenduses 207.
Ent isegi siis, kui mõju võib olla teisejärguline, ei ole see põhjus jätta hageja ilma õigusest olla ära kuulatud. Komisjon
ei saa nimelt tõlgendada määruse nr 802/2004 artikli 11 punkti c teist taanet kitsendavalt viisil, mis piirab selle sätte
kohaldamist sisuliselt vaid juhtudega, mil koondumisel on otsene mõju lõpptarbijaid puudutavatele turgudele. See on nii seda
enam, et esiteks näeb määruse nr 139/2004 artikli 2 lõike 1 teise lõigu punkt b ette, et koondumise hindamisel peab komisjon
muu hulgas arvesse võtma vahe‑ ja lõpptarbijate huve. Teiseks tuleb vastavalt EÜ artikli 153 lõikele 2, mille sisu on identne
ELTL artikliga 12, liidu ülejäänud poliitika ja meetmete määratlemisel ning rakendamisel võtta arvesse tarbijakaitse nõudeid.
Lisaks on Euroopa Liidu põhiõiguste harta (ELT 2007, C 303, lk 1) artiklis 38 sätestatud, et liidu poliitikaga tagatakse tarbijakaitse
kõrge tase.
Lõpuks ei ole komisjonil õigust lükata kõrvale tarbijaühingu taotlust olla ära kuulatud kolmanda isikuna, kes väljendab piisavat
huvi koondumise asjas, andmata talle võimalust selgitada, mille poolest see koondumine võib tarbijatele huvi pakkuda (vt selle
kohta ja analoogia alusel Üldkohtu 27. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑256/97: BEUC
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II‑101, punkt 77).
Seega tuleb järeldada, et hageja vastab eespool punktis 37 osutatud esimesele tingimusele.
–       Tingimus, et on esitatud taotlus olla ära kuulatud
Eespool punktis 37 osutatud teise tingimuse osas tuleb kontrollida, kas hageja on kehtivas korras esitanud taotluse olla ära
kuulatud, nagu on sätestatud määruse nr 139/2004 artikli 18 lõikes 4 ja määruse nr 802/2004 artikli 16 lõikes 1.
Seoses sellega tuleb kõigepealt meenutada, et hageja kinnitas 23. juuni 2009. aasta kirjas, et ta soovis asjaomase koondumise
kontrollimise menetluses kasutada õigust olla ära kuulatud, mis tema arvates tulenes määruse nr 802/2004 artikli 11 punktist c.
Lisaks on selge, et 23. juuni 2009. aasta kiri on varasem asjaomase koondumise kavatsusest teatamisest ja mõistagi veel varasem
eelteatise avaldamisest Euroopa Liidu Teatajas.
Komisjon kinnitas 20. juulil 2009, et ta on selle kirja kätte saanud, ja teatas hagejale, et tema märkused võetakse arvesse
asjaomase koondumise analüüsi raames, kuna seda peetakse ühenduse seisukohalt oluliseks koondumiseks.
Ent määrus nr 139/2004 ega määrus nr 802/2004 − nähes ette, et komisjon peab ära kuulama teatavad kolmandad isikud, kui nad
esitavad vastava taotluse − ei täpsusta, millisel ajavahemikul peab taotlus olema esitatud. Eelkõige ei ole neis määrustes
sõnaselgelt täpsustatud, et taotlus tuleks esitada pärast selles viidatud koondumisest teatamist või koondumise kohta teatise
avaldamist.
Vaatamata sellele, et koondumiste valdkonda käsitlevad liidu õigusaktid selles küsimuses vaikivad, ei saa neid tõlgendada
nii, et taotlus olla ära kuulatud toob kaasa komisjoni kohustuse see rahuldada, kui muud asjassepuutuvad tingimused on täidetud,
isegi kui taotlus on esitatud enne asjaomasest koondumisest komisjonile teatamist. Koondumiste kontrolli valdkonda käsitlevate
liidu õigusaktide kohta tuleb nentida, et sündmus, mis komisjonipoolse uurimismenetluse ametlikult käivitab, on just nimelt
teatamine.
Selles osas olgu meenutatud, et määruse nr 139/2004 artikli 4 lõike 1 esimese lõigu kohaselt tuleb kõikidest ühenduse seisukohalt
olulistest koondumistest komisjonile teatada enne nende läbiviimist ning pärast kokkuleppe sõlmimist, avaliku pakkumise väljakuulutamist
või aktsiate kontrollpaki omandamist. Nimetatud sätte teises lõigus on lisatud, et teatada võib ka juhul, kui asjaomased ettevõtjad
tõendavad komisjonile oma heauskset kavatsust sõlmida kokkulepe või kui tegemist on avaliku pakkumisega, siis pärast pakkumise
tegemise kavatsuse avalikustamist, kui kavandatav kokkulepe või pakkumine tooks kaasa ühenduse seisukohalt olulise koondumise.
Kolmas lõik täpsustab, et selle määruse kohaldamisel hõlmab mõiste „teatatud koondumine” ka kavandatavaid koondumisi, millest
on teise lõigu kohaselt teatatud.
Peale selle nähtub määruse nr 139/2004 artikli 6 lõikest 1 ning artikli 10 lõigetest 1 ja 4, et komisjon vaatab koondumisteatise
läbi niipea, kui on selle kätte saanud, ja peab tegema teatatud koondumise kohta otsuse hiljemalt 25 tööpäeva jooksul, kusjuures
seda tähtaega saab pikendada ja/või edasi lükata juhtudel, mis on neis sätetes sõnaselgelt ette nähtud, ning see hakkab kulgema
teatise kättesaamise päevale järgneval päeval või kui teatises esitatud teave on puudulik, siis täieliku teabe kättesaamise
päevale järgneval tööpäeval. Selle tähtaja jooksul, mis piiritleb esimese etapi, peab komisjon otsustama, kas teatatud koondumine
kuulub määruse nr 139/2004 reguleerimisalasse, ning jaatava vastuse korral, kas selle võib nimetatud etapil heaks kiita põhjusel,
et see ei tekita tõsiseid kahtlusi kokkusobivuses ühisturuga, või on vaja alustada teist etappi, et neid kahtlusi põhjalikumalt
kontrollida.
Kuna komisjon teeb määruse nr 139/2004 artikli 6 alusel otsuse ainult „teatatud koondumiste” kohta, siis on koondumiste kontrolli
käsitlevate liidu õigusaktide loogikaga kooskõlas seisukoht, et see, mida kolmandal isikul tuleb teha, et olla menetlusse
kaasatud, peab olema sooritatud pärast seda, kui koondumisest on ametlikult teatatud.
Ühtlasi tuleb tõdeda, et väga sageli liigub teave võimalike majandustehingute kohta, mis võivad kuuluda määruse nr 139/2004
reguleerimisalasse, huvitatud ringkondades ja isegi ajakirjanduses juba ammu enne seda, kui neist tehingutest võidakse komisjonile
teatada kui koondumistest.
Selles osas võimaldab asjaolu, et taotlus olla määruse nr 139/2004 artikli 18 lõike 4 ja määruse nr 802/2004 artikli 16 lõike 1
tähenduses ära kuulatud peab olema esitatud pärast selles osutatud koondumisest teatamist, ühelt poolt kolmandate isikute
huvides vältida nende taotluste esitamist siis, kui ei ole kindlaks määratud komisjoni läbiviidava kontrolli ese, mis määratakse
kindlaks alles asjaomasest majandustehingust teatamise hetkel. Teisalt hoiab see asjaolu ära komisjoni koormamise ülesandega
pidevalt eristada saabunud taotluste hulgast neid, mis osutavad ainult abstraktselt või isegi lihtsalt kuuldavasti võimalikele
majandustehingutele, taotlustest, mis osutavad teatamiseni viivatele tehingutele.
Vastupidisel juhul muutuksid koondumiste kontrolli valdkonda käsitlevate liidu õigusaktidega komisjonile antud ülesanded mõeldamatult
töömahukaks. Tegelikult on vajadus, et kolmandad isikud, kes soovivad olla ära kuulatud, esitaksid vastavad taotlused pärast
kõnealusest koondumisest teatamist, kooskõlas kiire menetlemise nõudega, mis kohtupraktika sõnul iseloomustab koondumiste
kontrolli käsitlevate liidu õigusaktide üldist ülesehitust ja kohustab komisjoni järgima rangeid tähtaegu lõpliku otsuse vastuvõtmisel
(Euroopa Kohtu 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑202/06 P: Cementbouw Handel & Industrie
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑12129, punkt 39, ja 10. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑413/06 P: Bertelsmann ja Sony Corporation
of America
vs
. Impala, EKL 2008, lk I‑4951, punkt 49). Seega neid rangeid tähtaegu arvestades ei saa teha komisjonile ülesandeks iga teatatud
koondumise puhul kontrollida, kas kolmandad isikud on juba enne teatamist huvi ilmutanud.
Kolmandad isikud ei saa väita, et nad ei olnud teatamisest teadlikud. Vastupidi, komisjon ise informeerib neid sõnaselgelt,
kuna määruse nr 139/2004 artikli 4 lõike 3 alusel see institutsioon, kui ta leiab, et teatatud koondumine kuulub nimetatud
määruse reguleerimisalasse, avaldab Euroopa Liidu Teatajas teatise ja lisab sellele asjaomaste ettevõtjate nimed, päritoluriigi
ning andmed koondumise laadi ja asjassepuutuvate majandussektorite kohta. Teatise avaldamine tagab koondumisest teatamist
puudutava teabe kättesaadavaks tegemise
erga omnes
.
Sellegipoolest − kuna ainult teatamise kuupäev omab tähtsust komisjoni kontrollimenetluse käivitamiseks − ei saa komisjon
ignoreerida ärakuulamistaotlusi, mis talle saabuvad pärast teatamist, kuid enne eespool nimetatud sättes ette nähtud avaldamist.
Käesoleval juhul teatas hageja kaks kuud enne asjaomasest koondumisest teatamist komisjonile oma soovist olla ära kuulatud,
kui institutsioon pärast asjaomasest koondumisest teatamist leiab, et see on ühenduse seisukohalt oluline koondumine. See
asjaolu ei saa siiski korvata taotluse uuendamata jätmist või igasuguse hagejapoolse initsiatiivi puudumist siis, kui EDF‑i
ja Segebeli kavandatud majandustehingust, millest hageja oli eelnevalt teada saanud, oli tegelikult saanud nõuetekohaselt
teatatud koondumine ja seega oli käivitunud määruses nr 139/2004 sätestatud menetlus, mille käigus hageja soovis olla ära
kuulatud.
Lisaks tuleb toonitada, et hageja ei saa tugineda õiguspärasele ootusele tulenevalt komisjoni vastusest 23. juuni 2009. aasta
kirjale. Selles vastuses ei kohustunud komisjon tegelikult olenevalt olukorrast hagejaga ise uuesti ühendust võtma, et too
esitaks talle edasised märkused. Komisjon kohustus lihtsalt arvestama mainitud kirjas sisalduvat, juhul kui asjaomane koondumine
osutub ühenduse seisukohalt oluliseks koondumiseks. Niisiis tuleb nentida, et heakskiitmisotsuse põhjendustes 89−99 näitab
komisjon, et ta on arvestanud 23. juuni 2009. aasta kirjas tõstatatud küsimust, kas EDF‑i ja GDF Suezi võib pidada kaheks
sõltumatuks ettevõtjaks vaatamata Prantsuse riigi olulisele osalusele nende ettevõtjate aktsiakapitalis, ning teinud järelduse,
et see on nii. Seega, vaatamata sellele, kas osutatud põhjendustes esitatud seisukohad on põhjendatud ja kui põhjalik on neis
sisalduv analüüs, ei saa eitada, et komisjoni käitumine on kooskõlas sellele kirjale antud vastusega.
Mõistagi nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et igal õigussubjektil, kelles liidu institutsioon talle antud konkreetsete
tagatistega on tekitanud põhjendatud lootusi, on kindlasti õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. Sellegipoolest
ei saa siis, kui ettevaatlik ja mõistlik ettevõtja võib ette näha tema huve mõjutada võiva liidu meetme vastuvõtmist, ta sellele
põhimõttele tugineda, kui see meede vastu võetakse (vt Euroopa Kohtu 17. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑519/07 P:
komisjon
vs
. Koninklijke FrieslandCampina, EKL 2009, lk I‑8495, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul sai hageja hiljemalt eelteatise avaldamise hetkel kinnitust, et asjaomasest koondumisest on lõpuks komisjonile
teatatud. Peale selle oli talle kättesaadav teave, et komisjon esiteks leidis pärast esialgset uurimist ja ruttamata ette
oma lõplikust otsusest selles küsimuses, et asjaomane koondumine võib kuuluda määruse nr 139/2004 reguleerimisalasse (eelteatise
punkt 3), ning teiseks palus huvitatud kolmandatel isikutel esitada oma võimalikud märkused asjaomase koondumise kohta kümne
päeva jooksul teatise avaldamisest arvates (eelteatise punkt 4).
Neil asjaoludel oli hagejal võimalus esitada komisjonile märkusi ja seega oleks ta pidanud need esitama või vähemalt kinnitama
oma taotlust olla menetluse käigus ära kuulatud. Peale selle, arvestades määrusega nr 139/2004 komisjonile kohustuslikuks
tehtud tähtaegu, ei saanud hagejale olla teadmata, et otsus asjaomase koondumise kohta võib tulla väga lühikese tähtaja järel
ja et selle otsusega võidakse asjaomane koondumine tunnistada siseturuga kokkusobivaks juba esimesel menetlusetapil.
Sellest järeldub, et hageja ei vasta teisele tingimusele, mille täitmine on nõutav, et oleks vastuvõetav tema hagi vaidlustatud
otsuse peale põhjusel, et see rikub tema menetluslikke õigusi.
–       Järeldused heakskiitmisotsuse peale esitatud hagi vastuvõetavuse kohta
Kuna hageja ei vasta eespool viidatud kohtuotsusest Plaumann
vs
. komisjon tulenevatele ega ka menetluslike õiguste kaitseks esitatud hagi suhtes kohaldatavatele vastuvõetavuse tingimustele,
siis tuleb järeldada, et tal ei ole õigust esitada hagi heakskiitmisotsuse peale.
Seda järeldust ei saa seada kahtluse alla hageja argumentidega, mis käsitlevad tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele,
mille tähtsust toonitab Lissaboni leping eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste hartale siduva jõu andmisega, aga ka teatavad
arengusuunad paljude liikmesriikide õiguskorras.
Piisab vaid sellest, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa tühistamishagi vastuvõetavuse tingimust
kõrvale jätta selle tõttu, kuidas hageja tõlgendab õigust tõhusale kohtulikule kaitsele (Euroopa Kohtu 22. novembri 2007. aasta
otsus kohtuasjas C‑260/05 P: Sniace
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑10005, punkt 64, ja Euroopa Kohtu 26. novembri 2009. aasta määrus kohtuasjas C‑444/08 P: Região
autónoma dos Açores
vs
. nõukogu, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 70). Seega ei saa isik, keda komisjoni otsus otseselt ja isiklikult
ei puuduta ja kelle huve see meede järelikult ei riiva, selle otsuse suhtes teostada õigust tõhusale kohtulikule kaitsele
(vt Euroopa Kohtu 17. veebruari 2009. aasta määrus kohtuasjas C‑483/07 P: Galileo Lebensmittel
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑959, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Eespool esitatud asjaoludest nähtub, et käesolevas asjas ei ole need tingimused täidetud ja et hagi vastuvõetamatus selles
osas, millega taotletakse hageja menetluslike õiguste kaitset, on tagajärg, mis on tingitud tema tegevusetusest pärast seda,
kui asjaomasest koondumisest oli komisjonile teatatud. Sellest järeldub, et hagejal ei ole alust väita, et käesoleva hagi
vastuvõetamatuks tunnistamine riivab tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest tulenevalt tuleb hageja see nõue, millega palutakse heakskiitmisotsus tühistada, jätta
vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.

Üleandmisest keeldumise otsuse tühistamise nõue
Komisjon väidab esiteks, et üleandmisest keeldumise otsuse tühistamise nõue on vastuvõetamatu, kuna hagiavaldus ei sisalda
ülevaadet väidetest, millel see nõue põhineb, rikkudes kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c.
Seoses sellega olgu meenutatud, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 esimese lõigu kohaselt, mida sama põhikirja artikli 53
esimese lõigu alusel kohaldatakse Üldkohtu menetluse suhtes, ja kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c kohaselt peab igas hagiavalduses
sisalduma ülevaade fakti- ja õigusväidetest. See tähendab, et hagiavalduses peab olema selgitatud, milles seisneb hagi aluseks
olev väide, nii et üksnes väite abstraktsest mainimisest ei piisa Euroopa Kohtu põhikirja ja kodukorra nõuete täitmiseks.
Veel enam, see ülevaade – kas või lühike – peab olema piisavalt selge ja täpne, et võimaldaks kostjal valmistuda end kaitsma
ja Üldkohtul hagi lahendada vajaduse korral ilma täiendavate teabematerjalideta. Õiguskindluse ja hea õigusemõistmise tagamiseks
peavad selleks, et hagi või täpsemalt hagi aluseks olev väide oleks vastuvõetav, hagi aluseks olevad põhilised faktilised
ja õiguslikud asjaolud nähtuma seostatult ja arusaadavalt hagiavaldusest endast (Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas
T‑224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punkt 36, ja 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑308/05: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑5089, punktid 71 ja 72).
Tuleb nentida, et hageja on eespool osutatud tingimusi järginud. Kuigi ta ei ole täpselt selgitanud põhjusi, miks pidi komisjon
käesoleva juhtumi asjaoludel üleandmistaotluse rahuldama, on ta tegelikult siiski esitanud kaebuse, et komisjon ei ole üleandmistaotlust
piisava põhjalikkusega kontrollinud, mis võis tähendada institutsiooni kaalutlusõiguse kuritarvitamist, ega ole tegutsenud
kooskõlas oma varasema praktikaga selles valdkonnas.
Sellest tulenevalt tuleb esimene põhjendus, mille komisjon vastuvõetamatuse kohta esitas, tagasi lükata.
Teiseks leiab komisjon, et üleandmisest keeldumise otsus ei puuduta ei otseselt ega isiklikult selliseid kolmandaid isikuid
nagu hageja, erinevalt koondumise kontrolli siseriiklikele asutustele üleandmise otsusest juhtumil, mis oli arutusel kohtuasjas,
milles on tehtud Üldkohtu 3. aprilli 2003. aasta otsus T‑119/02: Royal Philips Electronics
vs
. komisjon (EKL 2003, lk II‑1433).
Olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib huvitatud isikul koondumise asjas olla õigus vaidlustada Üldkohtus
otsus, millega komisjon rahuldas siseriikliku konkurentsiasutuse esitatud üleandmistaotluse (edaspidi „üleandmisotsus”) (Üldkohtu
eespool viidatud otsus Royal Philips Electronics
vs
. komisjon, punktid 299 ja 300, ning 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑346/02 ja T‑347/02: Cableuropa jt
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑4251, punktid 81 ja 82).
Et vastata küsimusele, kas sama tulemuseni peab jõudma ka üleandmisest keeldumise otsuse korral, mis just vastupidi jätab
sellise taotluse rahuldamata, tuleb läbida selle mõttekäigu peamised etapid, mis viis Üldkohtul eespool mainitud tulemuseni.
Seoses otsese mõjutamisega täheldas Üldkohus, et üleandmisotsuse otsene tagajärg on see, et koondumise või selle osa kontrollimine
antakse üleandmist taotlenud siseriikliku konkurentsiasutuse ainupädevusse, kes teeb otsuse oma siseriikliku konkurentsiõiguse
alusel. Seega niivõrd, kuivõrd üleandmisotsus muudab asjaomase koondumistehingu seaduslikkuse hindamise kriteeriume ja kohaldatavat
menetlust, muudab see ka kolmandate isikute õiguslikku olukorda, jättes nad ilma võimalusest, et komisjon kontrollib asjaomase
tehingu seaduslikkust liidu õiguse seisukohast. Selles osas on Üldkohus täpsustanud, et see järeldus ei sõltu küsimusest,
kas siseriiklik konkurentsiõigus, mis üleandmisotsuse tulemusena kohaldatavaks muutub, annab kolmandatele isikutele samasugused
menetluslikud õigused, nagu neile on tagatud liidu õigusega, igal juhul jäävad kolmandad isikud selle otsuse toimel ilma menetluslikest
õigustest, mis tulenevad nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 4064/89 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate
koondumiste üle (EÜT 1990, L 257, lk 13; ELT eriväljaanne 08/01, lk 31) artikli 18 lõikest 4, mis on sisult identne määruse
nr 139/2004 artikli 18 lõikega 4. Ühtlasi leidis Üldkohus, et üleandmisotsus takistas kolmandatel isikutel siseriiklike ametiasutuste
antud hinnangute vaidlustamist Üldkohtus, samas kui üleandmist ei oleks toimunud, oleks komisjoni antud hinnanguid saanud
selliselt vaidlustada (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Royal Philips Electronics
vs
. komisjon, punktid 280−287, ja Cableuropa jt
vs
. komisjon, punktid 57−65).
Seoses isikliku mõjutamisega kontrollis Üldkohus eelkõige, kas siis, kui üleandmist ei toimu, oleks huvitatud isikutel koondumise
asjas olnud õigus olla ära kuulatud määruse nr 4064/89 artikli 18 lõike 4 alusel. Ta tuvastas, et see õigus oli olemas, ja
järeldas sellest, et üleandmisotsus, mille toimel kolmandad isikud jäävad ilma võimalusest vaidlustada Üldkohtus hinnangud,
mida nad oleksid saanud vaidlustada, kui üleandmist ei oleks toimunud, mõjutas neid kolmandaid isikuid isiklikult nii, nagu
neid oleks mõjutanud koondumise heakskiitmise otsus juhul, kui üleandmist ei toimu (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused
Royal Philips Electronics
vs
. komisjon, punktid 295 ja 297, ning Cableuropa jt
vs
. komisjon, punktid 74, 76 ja 79).
Seega tuleb tõdeda, et kolmandate isikute poolt üleandmisotsuse peale esitatud hagi vastuvõetavaks tunnistamisel võttis Üldkohus
aluseks kaks kaalutlust: et liidu õigus tunnustab esiteks kolmandate isikute menetluslikke õigusi koondumise kontrolli menetluses,
mille viib läbi komisjon, ja teiseks kohtulikku kaitset, et saaks vaidlustada nende õiguste võimaliku rikkumise.
Menetluslikud õigused ja nende kohtulik kaitse ei ole seatud ohtu üleandmisest keeldumise otsusega, mis just vastupidi tagab
ühenduse seisukohalt olulise koondumise asjas huvitatud isikutele esiteks selle, et komisjon teostab kontrolli liidu õigusest
lähtudes, ja teiseks, et võimalikud hagid komisjoni menetlust lõpetava otsuse peale alluvad Üldkohtule.
Neil asjaoludel ei saa hageja hagi esitamise õigus tuleneda sellest, et rakendatakse analoogia alusel eespool punktis 74 meenutatud
kohtupraktikat.
Mis puudutab hageja argumenti, et üleandmisest keeldumise otsus muudab tingimusi, millest lähtudes tuleb asjaomast koondumist
kontrollida, siis tuleb meenutada, et määruse nr 139/2004 artikli 9 lõige 9 jätab asjaomasele liikmesriigile võimaluse kohtusse
pöörduda ja taotleda oma siseriikliku konkurentsiõiguse kohaldamist. Seevastu ei ole selle määrusega ette nähtud ühenduse
seisukohalt oluliste koondumiste kontrollimise süsteemis midagi, mis annaks alust järeldada, et hagejal on õigus vaidlustada
üleandmisest keeldumise otsus põhjusel, et see takistab asjaomase koondumise kontrolli ja kontrolli tulemusena tehtud otsuse
peale edasikaebamise võimaluste suhtes liikmesriigi õiguse kohaldamist, mitte aga liidu õiguse kohaldamist.
Lisaks olgu täheldatud, et üleandmisest keeldumise otsuse peale esitatud hagi vastuvõetavus ei saa tuleneda seigast, et asjassepuutuv
siseriiklik õigus võib pakkuda hagejale ulatuslikumaid menetluslikke õigusi ja/või kohtulikku kaitset, kui näeb ette liidu
õigus. Õiguskindlusega on nimelt vastuolus, kui hagi vastuvõetavus liidu kohtus sõltub küsimusest, kas selle liikmesriigi
õiguskord, mille konkurentsiasutus taotles tulutult koondumise kontrolli üleandmist, pakub huvitatud kolmandale isikule ulatuslikumaid
menetluslikke õigusi ja/või kohtulikku kaitset, kui näeb ette liidu õigus. Selles osas tuleb märkida, et menetluslike õiguste
ja/või kohtuliku kaitse ulatus sõltub paljudest teguritest, mida esiteks on raske võrrelda ja mida teiseks mõjutavad seadusandluse
ja kohtupraktika raskesti kontrollitavad arengusuunad.
Pealegi seisneb juba liidu kohtusse esitatud tühistamishagi eesmärk ise selles, et tagada liidu õiguse järgimine olenemata
sellest, millise ulatusega menetluslikke õigusi ja kohtulikku kaitset see pakub, ning eesmärk ei ole nõuda võimalikult ulatuslikumat
kaitset, mis tuleneb siseriiklikust õigusest.
Eelnevate kaalutluste põhjal tuleb tunnistada vastuvõetamatuks hageja see nõue, millega palutakse tühistada üleandmisest keeldumise
otsus, ning järelikult ka hagi tervikuna.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Lisaks võib Üldkohus vastavalt sama artikli lõike 4 kolmandale lõigule määrata, et menetlusse astuja kannab ise oma
kohtukulud.
Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb hageja kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista komisjoni kohtukulud vastavalt
komisjoni nõudele välja hagejalt. EDF kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2.
Jätta Association belge des consommateurs test-achats ASBL‑i kohtukulud tema enda kanda ja ühtlasi mõista temalt välja kohtukulud
vastavalt Euroopa Komisjoni nõudele.
3.
Jätta Électricité de France’i (EDF) kohtukulud tema enda kanda.
Moavero Milanesi
Wahl
Soldevila Fragoso
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 12. oktoobril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.