CELEX: 62007TJ0461
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh služeb v oblasti akvizic transakcí uskutečněných kreditními kartami a debetními kartami s odloženou splatností (tzv. charge karty)
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES
Omezení hospodářské soutěže
Potenciální soutěžitel
Pokuty
Polehčující okolnosti
Přiměřená lhůta
Právní jistota
Právo na obhajobu

Skutkové okolnosti sporu
Společnost Visa International Service zapsaná ve Spojených státech je ziskovou právnickou osobou vlastněnou finančními institucemi,
které jsou jejími členy (dále jen „Visa International“).Visa International provozuje a koordinuje mezinárodní síť platebních
karet pod stejným názvem (dále jen „síť Visa“), což zahrnuje zejména stanovování pravidel sítě, a rovněž i poskytování autorizace
a clearingových služeb členským institucím. Vydávání karet Visa a uzavírání smluv s obchodníky o jejich přidružení, aby tyto
karty mohli akceptovat, spadá do odpovědnosti členských finančních institucí.
Morgan Stanley (dříve Morgan Stanley Dean Witter & Co., dále jen „Morgan Stanley“) je finanční institucí zapsanou ve Spojených
státech, kde byla během celého správního řízení majitelem sítě Discover Card/Novus, jež provozuje karty Discover (dále jen
„síť Discover“).
Dne 23. února 1999 Morgan Stanley ve Spojeném království založila dceřinou společnost nazvanou Morgan Stanley Bank International
Ltd.
Dne 22. března 2000 bylo společnosti Morgan Stanley oznámeno, že není způsobilá k členství v rámci regionu „Evropská unie“
společnosti Visa International.
Dne 12. dubna 2000 podala společnost Morgan Stanley stížnost podle článku 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962 první
nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), v níž vytýká porušení
článků 81 ES a 82 ES tím, že jí bylo odepřeno členství v rámci regionu „Evropská unie“ společnosti Visa International. Současně
Morgan Stanley podala ohledně stejného jednání žalobu k High Court of Justice (England & Wales) [Vysoký soudní dvůr (Anglie
a Wales)]. Řízení o žalobě bylo přerušeno do doby ukončení řízení před Evropskou komisí.
Stížnost společnosti Morgan Stanley se týkala použití pravidla 2.12 písm. b) ve vztahu k ní, obsaženého ve stanovách Visa
International (dále jen „Pravidlo“), jehož různé verze byly oznámeny Komisi. Od 4. prosince 1989 má Pravidlo následující znění:
„[p]okud to platné právní předpisy povolují[,] správní rada (zahrnující regionální rady a členy skupiny) nepřijme za člena
žádného žadatele, kterého považuje za konkurenta společnosti“.
Před 1. červencem 2004 byla rozhodovací pravomoc ohledně regionu „Evropská unie“ společnosti Visa International, jenž kromě
států Evropské unie zahrnuje Island, Lichtenštejnsko, Norsko, Švýcarsko, Turecko, a Izrael, přenesena na regionální správní
radu společnosti Visa International pro Evropskou unii. Od 1. července 2004 je tato pravomoc vykonávána společností Visa Europe
Ltd (dále jen „Visa Europe“), jejíž regionální rada má výlučnou pravomoc řídit veškeré otázky ohledně regionu „Evropská unie“,
zejména rozhodovat o možnosti přijmout či odmítnout jakoukoli žádost o členství ve Visa Europe. Od října 2004 je pravidlo
převzato do čl. 5 odst. 3 předpisu o členství v síti Visa Europe.
Dne 2. srpna 2004 zaslala Komise společnosti Visa International a společnosti Visa Europe (dále jen „žalobkyně“) oznámení
námitek pro porušení článku 81 ES. Dne 3. prosince 2004 žalobkyně v odpovědi na námitky Komise předložily písemné připomínky.
Při této příležitosti podaly žádost o slyšení, kterou dne 5. dubna 2005 vzaly zpět.
Ve dnech 1. a 2. září, 19. listopadu, 17. prosince 2004 a 12. ledna 2007 bylo žalobkyním umožněno nahlédnout do spisu Komise.
Dne 15. října 2004 zaslala Komise společnosti Morgan Stanley nedůvěrnou verzi oznámení námitek. Dne 22. října 2004 předložila
Morgan Stanley své písemné připomínky k oznámení námitek. Žalobkyně se k těmto připomínkám vyjádřily dne 23. února 2005.
Dne 23. prosince 2004 Komise žalobkyním zaslala první dopis popisující dotčené skutkové okolnosti (dále jen „první popis skutkových
okolností“), na který žalobkyně odpověděly dopisy ze dne 14. ledna a 23. února 2005.
Dne 6. července 2006 Komise žalobkyním zaslala druhý dopis popisující dotčené skutkové okolnosti (dále jen „druhý popis skutkových
okolností“), na který žalobkyně odpověděly dopisem ze dne 22. září 2006.
Dne 21. září 2006 Morgan Stanley a žalobkyně uzavřely dohodu, jež uznává členství společnosti Morgan Stanley ve Visa Europe, stanovuje
zpětvzetí stížnosti podané ke Komisi a rovněž žaloby podané k High Court of Justice.
Dne 22. září 2006 se Morgan Stanley stala členem Visa Europe a vzala zpět stížnost, kterou podala ke Komisi. Komise se nicméně
domnívá, že si zachovala oprávněný zájem na vydání rozhodnutí postihující protisoutěžní jednání žalobkyň.

Napadené rozhodnutí
Dne 3. října 2007 Komise přijala rozhodnutí K (2007) 4471 v konečném znění, jež se týká řízení podle článku 81 ES a podle
článku 53 dohody o EHP (Věc COMP/D1/37860 – Morgan Stanley v. Visa International a Visa Europe) (dále jen „napadené rozhodnutí“),
jehož podstatné části jsou uvedeny níže.
A –
Definice relevantního trhu
Komise má za to, že služby poskytované v rámci sítě platebních karet mohou být dále rozděleny do tří odlišných skupin:
–        služby poskytované sítí platebních karet finančním institucím, v jejichž rámci si jednotlivé sítě platebních karet konkurují;
–        služby poskytované majitelům těchto karet bankami, které vydávají platební karty;
–        služby v oblasti získávání transakcí poskytované obchodníkům.
Z toho Komise vyvodila, že lze rozlišit tři různé trhy: předcházející trh síťových služeb, v jejichž rámci sítě karet poskytují
služby různým finančním institucím; první navazující trh, na němž si vystavovatelé platebních karet navzájem konkurují ve
vydávání karet a poskytování souvisejících služeb jednotlivcům (dále jen „trh vydávání karet“); druhý navazující trh, na kterém
si akvizitoři transakcí provedených kartami konkurují s cílem uzavřít s obchodníky takovou smlouvu, jež pokryje veškeré služby
nutné k tomu, aby obchodníci mohli karty přijímat (dále jen „trh akvizic“).
Komise zdůraznila, že Pravidlo může vyvolat omezující účinky na hospodářskou soutěž na obou navazujících trzích a zároveň
uvedla, že bude vycházet pouze z trhu akvizic, na němž se omezující účinky Pravidla na hospodářskou soutěž projevily nejvíce.
Komise tedy určila relevantní trh jako trh služeb v oblasti akvizic transakcí provedených kreditními kartami a tzv. charge
kartami -debetními kartami s odloženou splatností poskytovaných obchodníkům ve Spojeném království (dále jen „relevantní trh“
nebo „dotčený trh“).
B –
Vytýkané jednání
Komise v bodě 25 napadeného rozhodnutí zdůraznila, že jednání vytýkané žalobkyním nealo v Pravidle samotném, ale v jeho použití
na společnost Morgan Stanley (dále jen „sporné jednání“).
C –
Použití článku 81 ES
Aby bylo možné dospět k závěru, že sporné jednání spadá do rozsahu působnosti čl. 81 odst. 1 ES, Komise zaprvé shledala, že
pravidla a předpisy vymezující rámec činnosti sítě Visa (včetně stanov Visa International a předpisu o členství ve Visa Europe,
obsažený v Pravidle) a rozhodnutí uplatnit tato pravidla vůči podniku mohou být považována buď za dohodu mezi podniky, nebo
za rozhodnutí sdružení podniků. Komise vycházela z okolností, že žalobkyně a jejich členové vykonávají hospodářskou činnost,
a proto jsou podniky ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, a dále jsou žalobkyně „organizacemi sdružujícími osoby“.
Zadruhé Komise uvedla, že sporné jednání mělo protisoutěžní účinky vzhledem k tomu, že Morgan Stanley nebyla přijata za člena
v rámci regionu „Evropská unie“ společnosti Visa International, poté společnosti Visa Europe (dále společně jen v rámci „Visa“),
což potenciálnímu soutěžiteli následně zabránilo vstoupit na trh s vysokým stupněm koncentrace, na němž soutěž mohla být dále
posílena, aniž by byla neúčinná.
Komise v tomto ohledu uvedla, že odmítnutí přijmout společnost Morgan Stanley jako člena Visa Morgan Stanley zabránilo nejen
v získávání transakcí provedených kartami Visa, ale obecně ji vyloučilo z celého trhu akvizic, včetně akvizic transakcí uskutečněných
kartami MasterCard. Komise vychází ze skutečnosti, že obchodníci si přejí uzavírat smlouvy o přidružení ohledně nejrozšířenějších
karet ve Spojeném království, tedy Visa a MasterCard, s jedním a tímtéž akvizitorem.
Na podnět žalobkyň Komise v napadeném rozhodnutí analyzovala možnost společnosti Morgan Stanley vstoupit na trh akvizic uzavřením
„frontingové dohody“ s finanční institucí, která je členem Visa. Frontingová dohoda podle definice Komise v podstatě upravuje
okolnosti, za kterých člen Visa, frontingový partner, zanechal aktivit v oblasti přidružování obchodníků a jedná čistě jako
styčný bod mezi společností Visa a třetí stranou - akvizitorem - rovněž označovanou jako faktický akvizitor, jež přebírá odpovědnost
téměř za všechny části služby v oblasti akvizic a nese riziko ohledně výkyvů příjmů obchodníka. Na základě toho Komise dospěla
k závěru, že uzavření frontingové dohody pro mezinárodní banku, jakou je banka Morgan Stanley, nepředstavuje účinný prostředek
pro vstup na relevantní trh.
Komise měla v odpovědi na různé argumenty předložené žalobkyněmi během správního řízení s cílem obhájit sporné jednání za
to, že je nereálné domnívat se, že Morgan Stanley bude schopna rozšířit svoji síť Discover v Unii, a konkurovat tak společnosti
Visa, která je již na tomto trhu aktivní. Komise byla rovněž toho názoru, že odmítnutí přijmout společnost Morgan Stanley
nelze odůvodnit snahou zabránit možnému „parazitování“ (free-riding) přímého konkurenta společnosti Visa, který by tak mohl
mít přístup k důvěrným informacím. V tomto ohledu Komise poznamenala, že někteří členové Visa vlastnili síť kreditních nebo
platebních karet s odloženou splatností, která přímo konkurovala společnosti Visa, a Pravidlo na ně uplatněno nebylo.
Komise uvedla, že čl. 81 odst. 3 ES se v projednávaném případě nepoužije.
Závěrem se Komise domnívá, že si zachovala oprávněný zájem na vydání rozhodnutí, jež sankcionuje protisoutěžní jednání žalobkyň,
navzdory upuštění od tohoto protiprávního jednání dne 22. září 2006, kdy byla Morgan Stanley přijata jako člen Visa.
D –
Výpočet pokuty
Ačkoli má tedy Komise za to, že protiprávní jednání začalo dne 22. března 2000 a trvalo 6 let a 6 měsíců, vzala jako výchozí
bod pro výpočet pokuty kratší období, a to od data oznámení námitek dne 2. srpna 2004 do dne 22. září 2006, kdy byla Morgan
Stanley přijata jako člen Visa. Komise měla za to, že protiprávní jednání je závažné a že v této věci nenastaly přitěžující
ani polehčující okolnosti.
Články 1 a 2 výrokové části napadeného rozhodnutí zní takto:
„Článek 1
[Visa International] a [Visa Europe] porušily – první z nich v období od 22. března 2000 do 22. září 2006 a druhá od jejího
vzniku dne 1. července 2004 do 22. září 2006 – čl. 81 odst. 1 […] ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP tím, že odmítly členství
[společnosti Morgan Stanley] v síti Visa Europe.
Článek 2
Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 se [společnosti Visa International] a [společnosti Visa Europe] ukládá společně
a nerozdílně pokuta ve výši 10 200 000 eur.“

Řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu (dříve Soud) dne 19. prosince 2007 žalobkyně podaly projednávanou žalobu.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 24. července 2009 žalobkyně požádaly podle čl. 114 odst. 1 jednacího řádu
Tribunálu, aby bylo úvodem rozhodnuto o přípustnosti některých argumentů a důkazů, a dále navrhly přijetí organizačních procesních
opatření podle čl. 64 odst. 4 jednacího řádu.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 18. září 2009 Komise předložila svá vyjádření k návrhům žalobkyň.
Usnesením ze dne 14. prosince 2009 si Tribunál (pátý senát) vyhradil, že o návrhu žalobkyň podaném na základě čl. 114 odst. 1
jednacího řádu rozhodne spolu s věcí samou.
Rozhodnutím předsedy Tribunálu bylo pro účely tohoto řízení změněno složení pátého senátu Tribunálu .
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (pátý senát) o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních
opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu písemně položil Komisi otázky. Komise na ně odpověděla ve stanovené lhůtě.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 20. května 2010.

Návrhová žádání účastnic řízení
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí;
–        podpůrně, aby zrušil článek 2 napadeného rozhodnutí;
–        ještě podpůrněji v přiměřeném rozsahu snížil uloženou pokutu;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
A –
K návrhu směřujícímu ke zrušení napadeného rozhodnutí
Na podporu tohoto návrhu žalobkyně předkládají tři žalobní důvody.
V jejich prvním a třetím žalobním důvodu žalobkyně zpochybňují analýzu Komise, podle níž sporné jednání vedlo k omezení hospodářské
soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.
Druhý žalobní důvod vychází z porušení práv žalobkyň na obhajobu tím, že právní kritérium použité Komisí v napadeném rozhodnutí
za účelem posouzení omezujících účinků sporného jednání bylo odlišné od kritéria uplatněného během správního řízení.
1.
Úvodní otázky
a)      K přípustnosti některých argumentů a písemnosti
Žalobkyně ve svých písemných vyjádřeních i v samostatném podání ze dne 24. července 2009 předloženém na základě čl. 114 odst. 1
jednacího řádu mají za to, že Komise se v napadeném rozhodnutí i ve svých písemných vyjádřeních opírá o argumenty a o písemnost,
k nimž během správního řízení neměly možnost uplatnit svůj názor. Jedná se o argumenty ohledně existence strategie společnosti
Morgan Stanley založené na akvizici transakcí provedených u obchodníků prostřednictvím karet vydaných žalobkyněmi (dále jen
„strategie akvizic transakcí ,on-us‘“), a dále se jedná o přílohu č. 57 druhého popisu skutkových okolností, jež obsahuje
vyjádření společnosti Morgan Stanley pro účely slyšení.
Ohledně argumentů týkajících se strategie akvizic transakcí „on-us“ žalobkyně tvrdí, že Komise tyto argumenty během správního
řízení nepředložila.
V otázce přílohy č. 57 druhého popisu skutkových okolností žalobkyně v podstatě namítají, že s ní nebyly dostatečně obeznámeny,
neboť v samotném textu dopisu obsahujícím tento popis nebyl na danou přílohu uveden žádný odkaz.
Komise má za to, že byla oprávněna opírat se o daná tvrzení a písemnost jak v napadeném rozhodnutí, tak v rámci svých písemných
vyjádření.
Tribunál provede analýzu přípustnosti těchto argumentů a dané písemnosti v rámci přezkumu jednotlivých právních důvodů, k nimž
se vztahují.
b)     K přípustnosti přílohy žaloby
Komise zpochybňuje přípustnost přílohy A5 žaloby, která obsahuje společný znalecký posudek (dále jen „společný znalecký posudek“).
Komise uvádí, že žalobkyně ve společném znaleckém posudku uplatňují tvrzení, jež v žalobě nejsou uvedena a poznamenává, že
to je v rozporu s čistě důkazní a pomocnou funkcí příloh.
Podle žalobkyň byly žalobní důvody a argumentace, na jejichž podporu byl společný znalecký posudek předložen, v žalobě rozvedeny
dostatečně, a ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu tudíž bylo dodrženo.
Na základě článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu musí každá žaloba obsahovat předmět sporu
a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Podle ustálené judikatury je k tomu, aby byla žaloba přípustná, nezbytné, aby
hlavní skutkové a právní okolnosti, na nichž je založena, vyplývaly, přinejmenším stručně, avšak uceleně a srozumitelně, z textu
samotné žaloby. Ačkoli lze obsah žaloby v konkrétních bodech podpořit a doplnit odkazy na určité výňatky z písemností, které
tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemnosti, byť přiložené k žalobě, nemůže zhojit absenci základních prvků právní
argumentace, které podle výše uvedených ustanovení musejí být uvedeny v žalobě. Mimoto Tribunálu nepřísluší vyhledávat a určovat
v přílohách žalobní důvody a argumenty, které by mohl pokládat za důvody a argumenty představující základ žaloby, neboť přílohy
mají čistě důkazní a pomocnou funkci (viz rozsudek Tribunálu ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise, T‑201/04, Sb. rozh.
s. II‑3601, bod 94 a citovaná judikatura).
V projednávané věci se jasně jeví, že různé žalobní důvody a argumenty, na jejichž podporu se odkazuje na společný znalecký
posudek, lze jednoznačně zjistit v textu samotné žaloby. Žalobkyně na tento dokument odkazují v rámci své kritiky analýzy
Komise, podle níž mohla být hospodářská soutěž na dotčeném trhu posílena, aby tak popřely relevanci účinků na hospodářskou
soutěž, které v minulosti mělo vstoupení finanční instituce na dotčený trh, a aby tvrdily, že Komise nesprávně popsala společnost
Morgan Stanley jako výkonného, důležitého a zkušeného účastníka trhu.
Je však třeba konstatovat, že společný znalecký posudek překračuje čistě důkazní a pomocnou funkci, která je přílohám určena.
Jeho znění ukazuje, že se neomezuje pouze na podpoření nebo doplnění skutkových a právních okolností výslovně uvedených v samotném
textu žaloby, ale uvádí argumenty nové.
V důsledku toho bude příloha A5 žaloby Tribunálem zohledněna pouze v rozsahu, v němž podpírá nebo doplňuje žalobní důvody
či argumenty výslovně uvedené žalobkyněmi v samotném textu jejich písemností, a kde je možné přesně určit, které ze skutečností
obsažených v této příloze podpírají nebo doplňují uvedené žalobní důvody či argumenty (viz v tomto smyslu obdobně rozsudek
Microsoft v. Komise, bod 50 výše, bod 99).
2.
K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva žalobkyň na obhajobu
a)     Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně Komisi vytýkají, že během správního řízení změnila svou analýzu, aniž měly možnost uplatnit své stanovisko, což
zakládá porušení jejich práva na obhajobu a musí to vést ke zrušení napadeného rozhodnutí. Komise v odstavcích 198 až 200
oznámení námitek a v odstavcích 5 až 9 druhého popisu skutkových okolností existenci citelných účinků na hospodářskou soutěž
odůvodnila tím, že hospodářská soutěž na trhu akvizic je omezená. Avšak poprvé v bodě 200 odůvodnění napadeného rozhodnutí
uvedla, že se nedomnívá, že by hospodářská soutěž na tomto trhu byla neúčinná. Žalobkyně z toho vyvozují, že analýza Komise
je založena na kritériu uvedeném poprvé až v napadeném rozhodnutí, z něhož vyplývá, že i když je hospodářská soutěž na trhu
akvizic ve Spojeném království účinná, lze ji ještě dále posílit.
Komise se domnívá, že nedošlo k porušení práva žalobkyň být slyšena.
b)     Závěry Tribunálu
Podle judikatury musí oznámení námitek obsahovat popis námitek, které jsou formulovány dostatečně jasně, byť stručně, aby
bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká (rozsudek Tribunálu ze dne 14. března 1998,
Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 63). Dodržování práva na obhajobu v řízení, jež může vést k uložení
sankcí, jako je dotčené řízení, totiž vyžaduje, aby dotyčným podnikům a sdružením podniků bylo již ve stadiu správního řízení
umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění, námitek a okolností tvrzených Komisí
(rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95
až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil,
s. II‑491, bod 553). Tento požadavek je dodržen, nepřičítá-li rozhodnutí dotčeným osobám protiprávní jednání, jež nebyla uvedena
v oznámení námitek, a uplatňuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit. Z toho vyplývá,
že Komise může zohlednit pouze námitky, k nimž se dotčené osoby mohly vyjádřit (rozsudek Tribunálu ze dne 23. února 1994,
CB a Europay v. Komise, T‑39/92 a T‑40/92, Recueil, s. II‑49, bod 47).
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že rozhodnutí nemusí být nutně přesnou kopií oznámení námitek. Komise totiž ve svém
rozhodnutí musí být schopna zohlednit odpovědi dotyčných podniků na oznámení námitek. V tomto ohledu jí musí být umožněno
nejen přijímat nebo zamítat argumenty dotyčných podniků, nýbrž provádět také vlastní analýzu jimi uvedených skutečností, buď
aby upustila od námitek, které by se ukázaly být neopodstatněnými, nebo aby upravila či doplnila - jak z hlediska skutkového,
tak právního - svou argumentaci na podporu námitek, které zachová. Porušení práva na obhajobu tak musí být konstatováno pouze
tehdy, klade-li konečné rozhodnutí dotyčným podnikům za vinu jiná protiprávní jednání, než ta, kterých se týkalo oznámení
námitek, nebo zohledňuje jiné skutečnosti. O takový případ se nejedná, jestliže se údajné rozdíly mezi oznámením námitek a konečným
rozhodnutím netýkají jiných jednání, než těch, ke kterým se dotyčné podniky již vyjádřily, a která tudíž nemohou být předmětem
jakékoli nové námitky (viz rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise, T‑191/98, T‑212/98
až T‑214/98, Recueil, s. II‑3275, bod 191 a citovaná judikatura).
Mimoto pro uplatnění porušení práva na obhajobu ohledně námitek převzatých v napadeném rozhodnutí nestačí, aby dotčené podniky
poukázaly na pouhou existenci rozdílů mezi oznámením námitek a napadeným rozhodnutím, bez přesného a konkrétního vysvětlení,
v čem jednotlivé rozdíly v projednávané věci zakládají novou námitku, ohledně níž neměly možnost být slyšeny. Porušení práva
na obhajobu totiž podle ustálené judikatury musí být zkoumáno v závislosti na zvláštních okolnostech každého projednávaného
případu, neboť podstatně závisí na námitkách vznesených Komisí za účelem prokázání protiprávního jednání vytýkaného dotčeným
podnikům (viz rozsudek Atlantic Container Line další v. Komise, bod 57 výše, bod 192 a citovaná judikatura).
Komise v odstavcích 198 až 200 oznámení námitek vycházela z určitých vlastností trhu, zejména z jeho značné koncentrace, aby
tak mohla dojít k závěru, že hospodářská soutěž na tomto trhu byla omezená, především ohledně získávání transakcí uskutečněných
u malých a středních obchodníků.
Žalobkyně ve svých vyjádřeních ze dne 3. prosince 2004 tuto analýzu Komise zpochybnily obzvláště odkazem na snížení poplatků
účtovaných obchodníkům nebo na snadnost, s jakou obchodníci mohli změnit akvizitora. Komise v rámci odpovědi na tato vyjádření
v bodě 200 napadeného rozhodnutí uvedla, že hospodářská soutěž na trhu nebyla „neúčinná“ a mohla být dále posílena.
Je třeba konstatovat, že Komise v bodě 200 odůvodnění napadeného rozhodnutí proti žalobkyním neuvádí novou námitku, ani se
neopírá o novou skutečnost. Za účelem dokončení své analýzy se Komise omezila na zohlednění vyjádření žalobkyň, jak je její
povinností podle judikatury citované v bodech 56 a 57 výše.
Tento vývoj tak v odůvodnění napadeného rozhodnutí ve vztahu k odůvodnění v oznámení námitek zdaleka nepředstavuje porušení
práva žalobkyň na obhajobu, a naopak dokazuje, že žalobkyně mohly uplatnit své stanovisko ohledně námitky uplatněné Komisí
a vycházející z faktu, v případě úrovně hospodářské soutěže na daném trhu sporné chování mělo omezující účinky na hospodářskou
soutěž.
Okolnost, že Komise v napadeném rozhodnutí vycházela z možnosti posílit hospodářskou soutěž na relevantním trhu, tak nezakládá
porušení práva žalobkyň na obhajobu.
Druhý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.
3.
K prvnímu a třetímu žalobnímu důvodu, které popírají omezující účinek sporného jednání na hospodářskou soutěž
Žalobkyně nesouhlasí s posouzením Komise, že podle čl. 81 odst. 1 ES sporné jednání mělo omezující účinky na hospodářskou
soutěž. Svým prvním žalobním důvodem popírají, že by sporné jednání vedlo k uzavření dotčeného trhu pro společnost Morgan
Stanley. V rámci třetího žalobního důvodu kritizují to, jak Komise posoudila dopady na hospodářskou soutěž, které mohla mít
přítomnost společnosti Morgan Stanley na daném trhu.
Před analýzou opodstatněnosti těchto dvou žalobních důvodů je třeba zdůraznit, že žalobkyně v rámci projednávané žaloby neopakují
argumenty uvedené během správního řízení založené na tom, že důvod pro použití Pravidla na společnost Morgan Stanley byl ten,
že síť Discover konkurovala síti Visa, a proto nezpochybňují posouzení Komise, jež v napadeném rozhodnutí popírá objektivně
odůvodněnou povahu sporného jednání.
Z ustálené judikatury vyplývá, že při posouzení dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě podle čl. 81
odst. 1 ES se musí vzít v úvahu konkrétní rámec, ve kterém se projevují jejich účinky, zejména hospodářský a právní kontext,
v němž dotyčné podniky působí, povaha uvedených výrobků nebo služeb, a rovněž skutečné podmínky fungování a struktura dotčeného
trhu, nejedná-li se o dohodu obsahující zjevná omezení hospodářské soutěže, jakými jsou stanovení cen, rozdělení trhů nebo
kontrola odbytu. V posledně uvedeném případě totiž daná omezení mohou být vyvážena údajnými příznivými účinky na hospodářskou
soutěž pouze v rámci čl. 81 odst. 3 ES, za účelem poskytnutí výjimky ze zákazu obsaženého v odstavci 1 téhož článku (viz rozsudek
Tribunálu ze dne 15. září 1998, European Night Services a další v Komise, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Recueil.
s. II‑3141, bod 136 a citovaná judikatura).
Podmínky hospodářské soutěže na daném trhu se zkoumají nejen s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými
na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální hospodářskou soutěž, aby se zjistilo, zda vzhledem ke struktuře trhu a hospodářskému
a právnímu kontextu, jímž se řídí jeho fungování, existují reálné a konkrétní možnosti, že dotyčné podniky budou navzájem
soutěžit, anebo zda na relevantní trh bude moci vstoupit nový soutěžitel a soutěžit s podniky, které jsou na trhu již usazeny
(rozsudek European Night Services a další v. Komise, bod 67 výše, bod 137).
Ostatně má-li být dohoda, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě být považováno za zakázané z důvodu narušování
hospodářské soutěže, které je jeho důsledkem, je třeba přezkoumat hospodářskou soutěž ve skutečném rámci, v němž by se nacházela,
nebýt takové dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora
ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise, C‑7/95 P, Recueil, s. I‑3111, bod 76 a citovaná judikatura).
Ohledně rozsahu soudního přezkumu posouzení Komise je třeba připomenout ustálenou judikaturu, podle níž v případě, že soud
Unie vykonává obecně celkový přezkum otázky, zda jsou, nebo nejsou splněny podmínky uplatnění čl. 81 odst. 1 ES, pak se přezkum,
který vykonává ohledně komplexních hospodářských posouzení učiněných Komisí, nutně omezuje na ověření dodržování procesních
pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, a rovněž na přezkum věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně
nesprávného posouzení a zneužití pravomoci (viz rozsudek Deere v. Komise, bod 69 výše, bod 34 a citovaná judikatura). Avšak
skutečnost, že Komisi byl přiznán určitý prostor pro uvážení, neznamená, že soud Unie nesmí přezkoumávat výklad ekonomických
údajů provedený Komisí. Soud Unie totiž musí především ověřit nejen věcnou správnost uplatněných důkazů, jejich věrohodnost
a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež se při posuzování komplexní
situace musejí vzít v úvahu, a zda o ně lze opřít, z nich byly vyvozené závěry (viz rozsudek Microsoft v. Komise, bod 50 výše,
bod 89 a citovaná judikatura).
S přihlédnutím k těmto úvahám je třeba přezkoumat opodstatněnost obou žalobních důvodů dovolávaných žalobkyněmi.
a)     K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu ze skutečnosti, že Komise nezohlednila možnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit
na dotčený trh prostřednictvím frontingové dohody
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tento žalobní důvod předložily ve dvou částech.
V rámci první části žalobkyně tvrdí, že odůvodnění Komise je stiženo vadou ající v chybném právním posouzení v důsledku použití
nesprávného právního kritéria v rozsahu, v němž Komise odmítla možnost společnosti Morgan Stanley vstoupit na trh prostřednictvím
frontingové dohody z toho důvodu, že daná dohoda takové bance, jako je banka Morgan Stanley, v praxi nezaručuje potřebnou
efektivnost pro vstup na trh, a dále pro Morgan Stanley nepředstavuje náhradu za akvizici pod vlastním jménem.
V druhé části žalobkyně tvrdí, že různá odůvodnění předložená Komisí jsou stižena nesprávným skutkovým zjištěním a nesprávným
právním posouzením. Zaprvé se tak Komise nesprávně domnívala, že frontingové dohody nejsou velkými mezinárodními bankami používány.
Zadruhé argument vycházející z toho, že frontingová dohoda by společnosti Morgan Stanley neumožnila provést strategii založenou
na sjednocení činností v oblasti akvizic transakcí a v oblasti vydávání karet, chybný. Tento argument ohledně strategie akvizic
transakcí „on-us“ mimoto musí být prohlášen za nepřípustný v rozsahu, v němž byl poprvé zmíněn v napadeném rozhodnutí, a žalobkyně
s ním během správního řízení nebyly srozuměny.
Zatřetí Komise podle nich dospěla k nesprávnému závěru, že pro Morgan Stanley by bylo obtížné nalézt frontingového partnera.
Komise bez důvodu vyloučila velké banky aktivní na trhu akvizic, podcenila možnosti nalézt frontingového partnera mezi členy
Visa, kteří nejsou aktivní na trhu akvizic a dále pominula možnost Morgan Stanley uzavřít frontingovou dohodu se zahraniční
bankou.
Začtvrté je chybné tvrdit, že frontingové dohody vedou k dodatečným nákladům a složitosti. Žalobkyně poukazují především na
to, že kapitola 2.10 interního regionálního předpisu společnosti Visa Europe, na který Komise v napadeném rozhodnutí odkazuje,
se na frontingové dohody nepoužije. Mimoto je třeba zohlednit okolnost, že členové Visa jsou rovněž vystaveni nákladům za
vyhledávání zákazníků. Ze svědectví jednoho z ředitelů společnosti zpracovávající transakce vyšlo najevo, že frontingové dohody
nemají menší účinnost než přímé přijetí za člena Visa, ale pro faktického akvizitora naopak představují výhody. Závěrem Komise
nesprávně zdůraznila existenci „dalších nedostatků“ při uzavírání frontingové dohody z toho důvodu, že Morgan Stanley je rovněž
členem sítě platebních karet MasterCard (dále jen síť „MasterCard“) .
Komise má za to, že tento žalobní důvod je neopodstatněný.
Závěry Tribunálu
Tento žalobní důvod vyžaduje, aby bylo přezkoumáno, zda a za jakých podmínek měla Komise z možnosti společnosti Morgan Stanley
uzavřít frontingovou dohodu se členem Visa vyvodit, že sporné jednání nevedlo k jejímu vyloučení z dotčeného trhu.
Úvodem je třeba konstatovat, že strany se v bodě 110 napadeného rozhodnutí shodují na popisu frontingových dohod následovně:
„[B]anky zanechaly své činnosti přidružování obchodníků a jednají čistě jako pouhý styčný bod (nebo ,zástupce‘) mezi Visa
a MasterCard na jedné straně a třetí stranou, poskytovatelem, na straně druhé. Je to tedy poskytovatel, kdo přebírá odpovědnost
téměř za všechny části služby v oblasti akvizic a nese riziko ohledně výkyvu příjmů obchodníka. Aby bylo zajištěno dodržování
pravidel sítě Visa, jsou smlouvy uzavírané s obchodníky obecně třístranné, uzavřené mezi obchodníkem, poskytovatelem, jenž
je třetí stranou a členskou bankou sítě. Tyto dohody mezi členskou bankou Visa/MasterCard a poskytovatelem, který bankou není,
jsou někdy nazývány jako ,frontingové dohody’.“
Jak bylo uvedeno výše v bodě 67, musí být při posouzení dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě
podle čl. 81 odst. 1 ES brán v úvahu konkrétní rámec, ve kterém se projevují jejich účinky, především hospodářský a právní
kontext, v němž dotyčné podniky působí, povaha uvedených výrobků nebo služeb, a rovněž skutečné podmínky fungování a struktura
dotčeného trhu.
Okolnost, že pravidla sítě Visa vyhrazují členům akvizici transakcí provedených u obchodníků, jistě představuje součást hospodářského
a právního kontextu, v jehož rámci musí být sporné jednání posouzeno. Je však třeba zohlednit rovněž další skutečnosti, jež
určují možnosti vstupu na daný trh (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 28. února 1991, Delimitis,
C‑234/89, Recueil, s. I‑935, bod 20).
V tomto ohledu je možnost vstoupit na dotčený trh díky uzavření frontingové dohody se členem Visa, pro subjekty, které nejsou
členy Visa, součástí hospodářského a právního kontextu, která by případně měla být zohledněna za předpokladu, že by pro Morgan
Stanley představovala skutečnou a konkrétní možnost vstoupit na dotčený trh a konkurovat podnikům, které jsou na trhu již
usazeny (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Delimitis, bod 82 výše, bod 21).
Aby se ověřilo, zda by uzavření frontingové dohody se členem Visa pro Morgan Stanley vedlo ke skutečné a konkrétní možnosti
vstoupit na dotčený trh a konkurovat již usazeným podnikům, je důležité zohlednit podmínky, v nichž soutěž na dotčeném trhu
probíhá.
Z výše uvedeného nutně vyplývá, že možnost vstoupit na dotčený trh, která je na základě uvedených podmínek nerealistická nebo
čistě teoretická, nelze zohlednit.
V rámci první části žalobního důvodu vycházející z právního pochybení Komise žalobkyně svoji kritiku směřují proti termínům,
jež Komise použila v bodě 121 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který zní:
„Přestože banky, které uvažují o vstupu na trh akvizic platebních transakcí provedených u obchodníků kreditními kartami nebo
debetními kartami s odloženou splatností, tak teoreticky mohou učinit na základě frontingové dohody, tato dohoda ve skutečnosti
nezaručuje takové bance jako je banka Morgan Stanley efektivnost potřebnou [k] začlenění na trh a nepředstavuje pro ni náhradu
za akvizici vlastním jménem.“
Z tohoto jediného bodu nelze vyvodit právní omyl Komise ající v použití nesprávného právního kritéria, neboť takové pochybení
lze zjistit pouze díky analýze odůvodnění, které tvoří základ závěru Komise a jehož opodstatněnost je zpochybňována v rámci
druhého žalobního důvodu.
Proto budou obě části tohoto žalobního důvodu přezkoumány společně.
V napadeném rozhodnutí se Komise opírala o čtyři série důvodů vztahujících se zaprvé k okolnosti, že frontingové dohody nejsou
velkými mezinárodními bankami používány, zadruhé k nemožnosti toho, aby Morgan Stanley mohla provádět strategii založenou
na spojení akvizic a vydávání karet prostřednictvím frontingové dohody, zatřetí k obtížnosti nalézt frontingového partnera
a začtvrté ke složitosti a dodatečným nákladům způsobených tímto druhem akvizice.
V projednávané věci postačí přezkoumat opodstatněnost odůvodnění ohledně obtížnosti pro Morgan Stanley nalézt frontingového
partnera, předloženého Komisí.
Z příkladů frontingových dohod uvedených v napadeném rozhodnutí, a rovněž z příkladů předložených žalobkyněmi vyplývá, že
takové dohody byly uzavírány hlavně s faktickými akvizitory, kteří již na trhu akvizic byli přítomni – finanční instituce
nebo společnosti zpracovávající transakce – a neumožňovaly tedy vstup nového soutěžitele na dotčený trh, ale sloužily spíše
k posílení soutěžní pozice na trhu již přítomných akvizitorů.
Jediné příklady vstupu nového soutěžitele na dotčený trh prostřednictvím uzavření frontingové dohody se týkají společností
zpracovávajících transakce, jež mají úzké obchodní vazby se členem Visa, který je frontingovým partnerem. Je tedy nutné konstatovat,
že situace společnosti Morgan Stanley z důvodu jejího postavení finanční instituce a konkurenta členů Visa na jiných trzích
než na trhu akvizic není srovnatelná se situací společností zpracovávajících transakce, které neprovozují žádnou bankovní
činnost.
Za těchto podmínek je žalobkyněmi uvedená možnost, že by Morgan Stanley, finanční instituce nepůsobící na dotčeném trhu, mohla
nalézt frontingového partnera mezi velkými bankami, jež by případně mohly opustit dotčený trh, mezi členy Visa, kteří již
na daném trhu nejsou aktivní, nebo nalézt jako frontingového partnera zahraniční banku, jež je členem Visa a má v úmyslu usadit
se ve Spojeném království, možností především teoretickou a spekulativní.
Komise tedy oprávněně uvedla, že pro Morgan Stanley by bylo obtížné najít frontingového partnera. Je třeba vzít v úvahu, že
toto konstatování samo o sobě odůvodnilo fakt, že Komise odmítla hypotézu o vstupu společnosti Morgan Stanley na dotčený trh
pomocí frontingové dohody.
Jen pro úplnost je třeba zdůraznit, že opodstatněnost závěru Komise je podpořena odůvodněními založenými na skutečnosti, že
akvizice v rámci frontingové dohody by byla složitější a nákladnější než akvizice v roli člena společnosti Visa.
Zaprvé je ohledně větší složitosti akvizice v rámci frontingové dohody třeba vzít v úvahu konstatování v bodu 117 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, podle něhož jsou smlouvy uzavřené s obchodníky v rámci frontingové dohody obecně trojstranné, neboť
zahrnují i frontingového partnera. Je nutné konstatovat, že napadají-li žalobkyně konkrétní obsah povinností faktického akvizitora
v rámci takové smlouvy, pak nepopírají trojstrannou povahu dotčených smluv.
V bodě 118 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise v podstatě rovněž domnívá, že frontingový partner má ve vztahu ke společnosti
Visa povinnosti, jež jsou také zdrojem omezení pro faktického akvizitora.
Žalobkyně popírají rozsah těchto povinností, když zdůrazňují, že kapitola vnitřního předpisu společnosti Visa Europe, o niž
se Komise opírá, se na faktického akvizitora nepoužije.
Je třeba poznamenat, že žalobkyně neozřejmily přesná pravidla, která řídí povinnosti týkající se frontingového partnera a povinnosti
ohledně faktického akvizitora, a formulář připojený k příloze jejich odpovědi je v tomto ohledu nedostatečný.
Dále je nutné konstatovat, že žalobkyně nepopírají, že frontingový partner slouží jako styčný bod mezi společností Visa a faktickým
akvizitorem. Z této role styčného bodu tedy lze logicky vyvodit, že se zde povinnosti ukládají oběma, jak frontingovému partnerovi,
tak faktickému akvizitorovi, a že tyto povinnosti nevznikají, jedná-li Visa na trhu akvizic přímo.
V důsledku toho mohla Komise oprávněně dojít k závěru, že akvizice v rámci frontingové dohody je složitější než akvizice z pozice
člena Visa, a to bez nutnosti ověřovat relevanci a opodstatněnost jejího posouzení, podle něhož vede uzavření frontingové
dohody k „dalším nedostatkům efektivnosti“ z důvodu členství společnosti Morgan Stanley v síti MasterCard.
Zadruhé Komise ohledně dodatečných nákladů způsobených akvizicí prostřednictvím frontingové dohody odkázala na skutečnost,
že faktický akvizitor musí nejen odměnit svého frontingového partnera za nákup jeho portfolia akvizic, ale také zaplatit poplatky.
Žalobkyně s touto analýzou nesouhlasí proto, že člen Visa, který působí přímo na trhu akvizic transakcí, má rovněž výdaje,
a to zejména na vyhledávání zákazníků. Poplatky, které faktický akvizitor zaplatí svému frontingovému partnerovi, jsou tak
především protiplněním za přenechání zákazníků tohoto partnera.
Tato argumentace nemůže zpochybnit opodstatněnost analýzy Komise. I když část poplatků může ve skutečnosti odpovídat nákladům,
které hypoteticky nese člen Visa přímo působící na trhu získávání transakcí, byla Komise přesto oprávněna se domnívat, že
platby ve prospěch frontingového partnera jsou rovněž odměnou za služby propojující obě strany a alespoň zčásti představují
výdaje, které člen Visa jednající přímo na trhu získávání transakcí nenese.
Komise se tedy nedopustila vážného pochybení v posouzení tím, že uvedla, že získávání obchodníků prostřednictvím frontingové
dohody je složitější a nákladnější než získávání obchodníků z pozice člena Visa.
Jak bylo uvedeno v bodě 84 výše, je třeba přezkoumat důsledky takových úvah o hypotéze uvedené žalobkyněmi ohledně možného
vstupu společnosti Morgan Stanley na daný trh prostřednictvím frontingové dohody s ohledem na podmínky, za kterých hospodářská
soutěž na dotčeném trhu probíhá.
Je třeba připomenout, že Komise stanovila existenci dvou faktorů podporujících vstup nového soutěžitele na trh, a sice možnost
soutěžit v jiné oblasti než v oblasti cen, zejména v oblasti kvality služeb, a dále pro obchodníky snadný a málo nákladný
postup při změně akvizitora.
Komise však v napadeném rozhodnutí rovněž konstatovala, aniž tomu žalobkyně odporovaly, že struktura dotčeného trhu je vysoce
koncentrovaná. Z bodů 166 až 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak vyplývá, že na základě informací, které Komise měla
v roce 2003, představovali dva hlavní akvizitoři 61 % trhu akvizic, čtyři největší akvizitoři představovali 90 % stejného
trhu a zbytek trhu byl rozdělen mezi čtyři akvizitory. Komise rovněž v bodě 169 odůvodnění napadeného rozhodnutí zdůraznila
tendenci k upevnění tohoto trhu odkazem na skutečnost, že několik středně velkých akvizitorů svoji činnost postoupilo nebo
delegovalo na malý počet finančních institucí a společností, které realizují transakce.
V napadeném rozhodnutí bylo rovněž uvedeno, že poslední vstup na dotčený trh se uskutečnil v roce 1996 a že žádná z finančních
institucí, kterých se Komise dotázala, neměla v úmyslu na trh vstoupit.
Je tedy třeba konstatovat, že vzhledem ke struktuře trhu akvizic je vstup společnosti Morgan Stanley na dotčený trh prostřednictvím
frontingové dohody, která by společnost hned v úvodu znevýhodnila ve srovnání s jejími hlavními konkurenty usazenými na daném
trhu, navzdory faktorům, jež Komise stanovila jako podporující vstup nového soutěžitele, nepravděpodobný.
Ve světle všeho výše uvedeného je nutné konstatovat, že závěr Komise vyvracející úvahy o vstupu společnosti Morgan Stanley
prostřednictvím frontingové dohody je dostatečně odůvodněn argumenty ohledně obtížnosti nalézt frontingového partnera, a pro
úplnost také argumenty ohledně složitosti a dodatečných nákladech, které frontingové dohody způsobují. Komise tak v rozporu
s tím, co uvádějí žalobkyně, neuplatnila chybné právní kritérium.
Za těchto okolností není třeba zkoumat další kritiku důvodů Komise vycházejících z toho, že velké mezinárodní banky nepoužívají
frontingové dohody, a že nelze uskutečnit strategii založenou na sjednocení činností akvizic a vydávání karet. Proto není
nutné odpovídat na tvrzení žalobkyň o nepřípustnosti argumentů Komise vycházejících z údajného úmyslu společnosti Morgan Stanley
provést strategii akvizic transakcí „on-us“.
První žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
b)     K třetímu žalobnímu důvodu vztahujícímu se k účinkům přítomnosti Morgan Stanley na hospodářskou soutěž na dotčeném trhu
V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně Komisi zaprvé vytýkají, že za účelem posouzení účinků sporného jednání na hospodářskou
soutěž nesprávné použila hospodářské a právní kritérium a zadruhé, že podcenila stupeň hospodářské soutěže na dotčeném trhu.
Žalobkyně rovněž kritizují její analýzu účinků, jež by mohl mít vstup společnosti Morgan Stanley na dotčený trh.
K první části žalobního důvodu vycházející z použití nesprávného hospodářského a právního kritéria
–       Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně Komisi vytýkají, že se dopustila chybného právního posouzení, když použila nesprávné hospodářské a právní kritérium,
a sice „možnost posílit hospodářskou soutěž“ na dotčeném trhu, a připustila přitom, že daná hospodářská soutěž byla účinná.
Žalobkyně připomínají, že hospodářskou soutěží uvedenou v čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a v článku 81 ES se rozumí účinná hospodářská
soutěž. Zajištění hospodářské soutěže na úrovni vyšší, než je úroveň účinnosti, proto není cílem Smlouvy, a tím, že Komise
z tohoto důvodu sankcionovala odmítnutí přijmout Morgan Stanley, uplatnila nesprávné kritérium.
Odkazem na společný znalecký posudek žalobkyně poukazují na to, že hospodářská soutěž je sama o sobě dynamickým procesem a vždy
tak může být posílena, ať je stupeň její účinnosti jakýkoli. Teze Komise tedy vede k závěru, že na trhu nikdy nelze dosáhnout
účinné hospodářské soutěže.
Ohledně tvrzení Komise v její žalobní odpovědi, podle něhož bylo zabránění vstupu na trh vždy považováno za protisoutěžní,
žalobkyně nejprve zdůrazňují, že není podloženo žádným odkazem na judikaturu. Žalobkyně se dále domnívají, že tato analýza
je srovnatelná s výtkou, že sporné jednání mělo za cíl omezení hospodářské soutěže, zatímco napadené rozhodnutí je založeno
na účincích odmítnutí přijetí společnosti Morgan Stanley. Závěrem žalobkyně podotýkají, že taková analýza naprosto odporuje
judikatuře v rozsahu, v němž uvádí, že k omezení může dojít nezávisle na stupni hospodářské soutěže na dotčeném trhu. Analýza
je zároveň v rozporu s některými dokumenty, jež Komise publikovala, a to zejména s pokyny týkajícími se provádění čl. 81,
odst. 3 [ES] , (Úř. věst. C 101, 2004, s. 97). Z poznámky pod čarou č. 31 těchto pokynů tak vyplývá, že postoj samotné Komise
je, že smyslem článku 81 je chránit hospodářskou soutěž na trhu v zájmu spotřebitelů.
Žalobkyně nesouhlasí s argumentem uvedeným v žalobní odpovědi, podle něhož mohl mít vstup nového soutěžitele v určitých segmentech
dotčeného trhu podstatnější účinky na hospodářskou soutěž, než jaké lze předvídat s ohledem na celkový obraz trhu akvizic.
Toto tvrzení bylo v oznámení námitek skutečně obsaženo, ale po jeho vyvrácení žalobkyněmi jej Komise do napadeného rozhodnutí
nepřevzala.
Komise tvrzení žalobkyň vyvrací.
–       Závěry Tribunálu
Žalobkyně svá tvrzení o existenci právního omylu opírají v podstatě o to, že Komise v bodě 200 napadeného rozhodnutí uznala,
že hospodářská soutěž na dotčeném trhu není „neúčinná“, a dále, že v bodech 187 a 200 napadeného rozhodnutí zmínila možnost
„posílení hospodářské soutěže“ na dotčeném trhu. Odkaz žalobkyň na společný znalecký posudek bude zohledněn pouze v rozmezí
uvedeném v bodě 53 výše.
Za účelem ověření opodstatněnosti těchto argumentů je třeba vzít v úvahu všechna tvrzení uvedená v napadeném rozhodnutí, jež
jsou určená k analýze omezujících účinků sporného jednání na hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.
Z toho vyplývá, že Komise vycházela z více poznatků souvisejících se stupněm současné hospodářské soutěže na dotčeném trhu,
a dále s potenciální hospodářskou soutěží. V souvislosti s prvním aspektem, jak již bylo uvedeno v bodech 108 a 109 výše,
měla Komise za to, že struktura dotčeného trhu vykazuje zvýšený stupeň koncentrace a tendenci k upevnění.Ohledně potenciální
hospodářské soutěže má Komise v bodech 169 až 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí v podstatě za to, že tato je omezena pouze
na velké banky nebo velké mezinárodní společnosti zpracovávající transakce, jež jsou schopné dosáhnout velikosti potřebné
k tomu, aby mohly konkurovat stávajícím akvizitorům. Komise poznamenala, že Morgan Stanley byla jediným potenciálním konkurentem,
který vyjádřil svůj úmysl vstoupit na uvedený trh.
Je nutné konstatovat, že takovou analýzu nelze označit za právně nesprávnou, jak uvedly žalobkyně.
Na jedné straně se totiž podle judikatury citované v bodě 68 výše podmínky hospodářské soutěže na daném trhu zkoumají nejen
s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální
hospodářskou soutěž.
Na druhé straně z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že článek 81 ES, podobně jako ostatní pravidla hospodářské soutěže
uvedená ve Smlouvě, směřuje nikoli pouze k tomu, aby chránil hospodářské zájmy soutěžitelů nebo spotřebitelů, ale rovněž k tomu,
aby chránil strukturu trhu a tím hospodářskou soutěž jako takovou (rozsudky Soudního dvora ze dne 4. června 2009, T‑Mobile
Netherlands a další, C‑8/08, Sb. rozh.s. I‑4529, bod 38, a ze dne 6. října 2009, GlaxoSmithKline Services a další v. Komise,
C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P a C‑519/06 P, Sb. rozh.s. I‑9291, bod 63).
Komise tedy tím, že své posouzení omezujících účinků sporného jednání na hospodářskou soutěž založila na potenciální hospodářské
soutěži ze strany společnosti Morgan Stanley a na struktuře dotčeného trhu, zvolila správný výklad čl. 81 odst.1 ES a nedopustila
se tak nesprávného právního posouzení, jak uvedly žalobkyně.
Mimoto, jak již bylo zdůrazněno v bodech 60 až 62 výše, co se konkrétněji týče bodu 200 napadeného rozhodnutí, představuje
tento pouze uznání Komise v rámci odpovědi na argumenty předložené žalobkyněmi během správního řízení, že na daném trhu mezi
účastníky existuje určitý stupeň hospodářské soutěže.
Takové uznání nicméně nebrání tvrzení Komise, že sporné jednání může vést k omezujícím účinkům na hospodářskou soutěž.
Zaprvé by přijetí argumentace žalobkyň vedlo k tomu, že analýza účinků sporného jednání na potenciální hospodářskou soutěž
by závisela na přezkumu stupně stávající soutěže na dotčeném trhu. Je však nutné konstatovat, že taková úvaha je v rozporu
s ustálenou judikaturou uvedenou v bodě 68 výše, stanovující, že podmínky hospodářské soutěže na daném trhu se zkoumají nejen
s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální
hospodářskou soutěž.
Zadruhé se Komise s přihlédnutím k vlastnostem dotčeného trhu mohla oprávněně domnívat, že vstup nového účastníka by na vysoce
koncentrovaném trhu umožnil posílení stávající hospodářské soutěže. V důsledku toho se použití termínu „možnost posílit hospodářskou
soutěž“ v bodech 187 a 200 napadeného rozhodnutí nejeví jako chybné, jak tvrdí žalobkyně.
První část žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta.
K druhé části žalobního důvodu vycházející z nesprávné analýzy stupně stávající hospodářské soutěže na dotčeném trhu
–       Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně se domnívají, že Komise zjevně podcenila sílu skutečné hospodářské soutěže na trhu akvizic. Žalobkyně v podstatě
uznávají, že souhlasí s většinou prvků, které Komise vzala v úvahu, zároveň však Komisi vytýkají, že je posoudila nesprávně
a vyvodila z nich nesouvislé závěry. Správná analýza daných skutečností by Komisi přivedla k závěru, že na trhu akvizic existovala
intensivní hospodářská soutěž.
Na prvním místě se Komise chybně soustředila na počet účastníků na dotčeném trhu a na jeho tendenci k upevnění v rozsahu,
v němž tyto ukazatele samy o sobě nejsou určující pro účely posouzení stupně hospodářské soutěže na trhu. Podle žalobkyň měla
Komise svoji analýzu založit spíše na ukazatelích hospodářské soutěže, tedy možnost vstupu na trh, vývoj tržních podílů, vývoj
poplatků placených obchodníky akvizitorské bance, hospodářská soutěž jiná než cenová a změny akvizitorů obchodníky.
Dále Komisi vytýkají, že nevyvodila veškeré závěry, jež skýtaly žalobkyněmi předložené důkazy.
Zaprvé jako příklad poukazují na skutečnost, že Komise měla za to, že vstup faktických akvizitorů na trh přispívá ke značnému
upevnění trhu – v rozsahu, v němž pouze změní jejich frontingového partnera na tomto trhu – a zároveň připustila, že tito
noví účastníci mohli přispět ke zkvalitnění služeb v oblasti akvizic a ke snížení jejich ceny. Žalobkyně v tomto ohledu zdůrazňují,
že ze samotného napadeného rozhodnutí vyplývá, že někteří faktičtí akvizitoři se sdružili s bankami, jež karty nevydávají,
nebo se zahraničními bankami.
Zadruhé, i když Komise uznala, že některé zahraniční banky vstoupily ve Spojeném království na trh akvizic, vyvrátila tento
fenomén neprávem tím, že jej označila za „okrajový“, zatímco z důkazů, které měla k dispozici, vyplývalo, že podíl přeshraničních
akvizitorů se mezi rokem 2002 a 2004 na celkovém obratu zvýšil o polovinu. Mimoto žalobkyně Komisi v podstatě vytýkají, že
se omezila na analýzu stávající hospodářské soutěže přeshraničních akvizitorů, a tím pominula potenciální hospodářskou soutěž,
kterou tito akvizitoři představovali.
Zatřetí žalobkyně podotýkají, že Komise připustila, že dotčený trh se vyznačuje jednoduchými a levnými postupy při změně akvizitora
a tvrdí, že Komise měla dojít k závěru, že tato snadnost změny vede mezi podniky již přítomnými na daném trhu k vysoké míře
hospodářské soutěže.
Na třetím místě, žalobkyně Komisi vytýkají, že se opírala o zkušenost vycházející z posledního vstupu banky na dotčený trh
v roce 1996, aniž se informovala o stupni hospodářské soutěže v daném období. Ze společného znaleckého posudku však vyplývá,
že hospodářská soutěž tehdy nebyla tak účinná, což danou zkušenost zbavuje veškeré relevance.
Komise popírá opodstatněnost žalobkyněmi předložených argumentů a dospěla k závěru, že mají být zamítnuty.
–       Závěry Tribunálu
Žalobkyně mají v podstatě za to, že Komise na dotčeném trhu podcenila stupeň jak současné, tak i potenciální hospodářské soutěže.
Rovněž zpochybňují opodstatněnost faktu, že Komise zohlednila účinky posledního vstupu na dotčený trh v roce 1996 na hospodářskou
soutěž.
Zaprvé je ohledně stávající hospodářské soutěže na dotčeném trhu třeba zdůraznit, že Komise svoji analýzu mohla oprávněně
založit na počtu účastníků na tomto trhu a jeho tendenci k upevnění, neboť tyto prvky, jež se vážou ke struktuře dotčeného
trhu, jsou s přihlédnutím k judikatuře citované v bodě 126 výše zvláště relevantní.
Konkrétněji pak Komise ohledně účinků na hospodářskou soutěž, které přítomnost více faktických akvizitorů na dotčený trh mohla
mít, v bodě 115 napadeného rozhodnutí uvedla, že ve většině případů jeden faktický akvizitor nahrazuje jednu banku působící
na trhu akvizic. Rovněž v bodě 169 napadeného rozhodnutí v podstatě zdůraznila, že přítomnost velkých bank a společností zpracovávajících
transakce, jež jednají jako faktičtí akvizitoři, přispívá k upevnění trhu v rozsahu, v němž tyto banky a společnosti mají
tendenci převzít činnost menších akvizitorů, kteří si přejí trh opustit.
Je nutné konstatovat, že tato analýza se nezdá být zjevně nesprávná a že proti ní směřovaná kritika žalobkyň je nepřesvědčivá.
Okolnost, že dotčení faktičtí akvizitoři mohou přispět ke zkvalitnění služeb v oblasti akvizic a ke snížení jejich ceny, tak
není v rozporu s přístupem Komise založeném na struktuře dotčeného trhu.
Ohledně příkladů uvedených žalobkyněmi, jež se týkají faktických akvizitorů, kteří se sdružili s bankami, jež nevydávají karty
nebo se zahraničními bankami, je třeba podotknout, že tyto dohody obecně nevedly ke vstupu nového subjektu na dotčený trh,
ale k posílení pozice akvizitorů již přítomných na daném trhu.
Ohledně skutečnosti, že Komise uznala existenci jednoduchých a levných postupů pro změnu akvizitora, stačí připomenout, jak
již bylo zdůrazněno v bodech 129 až 131 výše, že Komise mohla oprávněně připustit, že hospodářská soutěž mezi účastníky na
dotčeném trhu existuje, když dospěla k závěru, že vyloučení potenciálního soutěžitele mělo na soutěž omezující účinky ve smyslu
čl. 81 odst. 1 ES.
Zadruhé je ohledně potenciální hospodářskou soutěž na dotčeném trhu třeba připomenout, že v bodech 169 až 174 napadeného rozhodnutí
Komise s ohledem na vysoký stupeň koncentrace a konsolidace dotčeného trhu usoudila, že potenciální hospodářskou soutěž mohly
vykonávat pouze velké banky nebo mezinárodní společnosti zpracovávající transakce, jež jsou schopné dosáhnout velikosti nutné
k tomu, aby se mohly stát konkurenty současných akvizitorů. Komise obzvláště zohlednila skutečnost, že aby podniky mohly provádět
akvizice a mít výnos, musejí mít možnost pracovat s velkými objemy akvizic a dosáhnout významných úspor co do rozsahu. Komise
v tomto ohledu zdůraznila, že v oblasti akvizic transakcí je zásadní, aby byl obrat ve smyslu získaných transakcí vysoký,
protože základní příjem akvizitorů, a to poplatky uložené obchodníkům, se počítá jako procentní podíl z hodnoty uskutečněných
transakcí.
Komise na základě seznamu poskytnutého žalobkyněmi během správního řízení shledala, že kromě společnosti Morgan Stanley mohlo
být za potenciální konkurenty považováno devět finančních institucí usazených ve Spojeném království. Toto uvážení Komise
žalobkyně výslovně nepopírají.
Kritika žalobkyň se totiž týká skutečnosti, že ze strany přeshraničních akvizitorů nebyla zohledněna potenciální hospodářská
soutěž. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že navzdory zvýšení počtu přeshraničních akvizitorů mezi roky 2002 a 2004, na něž
žalobkyně odkazují, z bodů 65 až 68 napadeného rozhodnutí, jejichž věcná správnost není zpochybňována, vyplývá, že přidružování
obchodníků prováděné hlavními přeshraničními akvizitory představovalo v roce 2004 pouze 0,3 % z celkového počtu přidružených
obchodníků. S přihlédnutím k tomuto číslu se Komise oprávněně domnívala, že podmínky hospodářské soutěže mezi různými vnitrostátními
trhy akvizic v Evropě nebyly dostatečně jednotné na to, aby přeshraniční akvizice mohly vést ke konkurenčnímu tlaku na účastníky
dotčeného trhu, a proto bylo třeba provést posouzení potenciální hospodářské soutěže v rámci subjektů usazených na trhu ve
Spojeném království.
Zatřetí stačí ohledně kritiky směřující k tomu, že Komise zohlednila poslední vstup banky na relevantní trh v roce 1996, zdůraznit,
že přístup Komise ající v analýze účinků, které měl poslední vstup na dotčený trh na hospodářskou soutěž, k datu přijetí napadeného
rozhodnutí nevychází z nesprávných úvah.
Mimoto z bodu 181 napadeného rozhodnutí vyplývá, že tento vstup se uskutečnil v kontextu snižování cen, k jehož zrychlení
přispěla přítomnost této banky na jmenovaném trhu. Existuje tak zjevná shoda se situací na trhu během relevantního období,
jež se také vyznačovala snížením cen fakturovaných obchodníkům. Takový příklad tedy prokazuje, že okolnost poklesu cen na
referenčním trhu z důvodu hospodářské soutěže mezi podniky přítomnými na trhu neubírá na účincích, které mohla přítomnost
nového subjektu na tomto trhu mít na hospodářskou soutěž. S ohledem na okolnosti projednávané věci tedy tento příklad byl
zvláště relevantní.
Druhá část žalobního důvodu proto musí být zamítnuta.
K třetí části žalobního důvodu vycházející z nedostatečné a nesprávné analýzy účinků odmítnutí přijmout společnost Morgan
Stanley na hospodářskou soutěž.
–       Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně uvádí, že Komise nesplnila povinnost provést srovnávací přezkum mezi soutěžní situací na dotčeném trhu za nepřítomnosti
společnosti Morgan Stanley na jedné straně, a situací, jež by existovala, kdyby posledně jmenovaná byla do společnosti Visa
přijata před zářím 2006 na straně druhé.
V rámci první námitky žalobkyně Komisi vytýkají, že se dopustila právního omylu tím, že na možnost vstupu společnosti Morgan
Stanley neuplatnila kritéria vycházející z rozsudku European Night Services a další v. Komise, bod 67 výše, jelikož se spokojila
s úmyslem této společnosti vstoupit na trh akvizic ve Spojeném království.
Žalobkyně proti sobě staví analýzu Komise ohledně možností vstupu Morgan Stanley na trh akvizic ve Spojeném království a analýzu
rozvedenou v napadeném rozhodnutí týkající se potenciálního vstupu sítě Discover na evropský trh sítí platebních karet, ohledně
níž Komise odkázala na nedostatek důkazů, jako je oznámení oficiálního zahájení činnosti, které by prokázaly, že dochází k realizaci
plánu vstoupit na trh. Žalobkyně v tom spatřují přísné uplatnění kritérií vycházejících z rozsudku Tribunálu ze dne 3. dubna
2003, BaByliss v. Komise (T‑114/02, Recueil, s. II‑1279), který je v napadeném rozhodnutí zmíněn. Vytýkají Komisi, že ke stejným
kriteriím nepřihlédla, když určovala, zda Morgan Stanley byla potenciálně vstupujícím subjektem na trh akvizic ve Spojeném
království.
Teoretická povaha analýzy Komise je rovněž v rozporu s jejími pokyny k vertikálním omezením (Úř. věst. C 291, 2000, s.1).
V rámci druhé námitky žalobkyně Komisi vytýkají, že vycházela z předpokladu, že Morgan Stanley by jako člen společnosti Visa
vstoupila na trh akvizic, a tento předpoklad byl založen na pouhém údajném „trvajícím úmyslu“ této společnosti a nebyl podložen
žádným nezávislým důkazem. Žalobkyně se domnívají, že Morgan Stanley nežádala o vstup do sítě Visa za účelem provedení určité
strategie vedoucí k akvizici, jak tvrdí Komise, ale že se Morgan Stanley zajímala pouze o možnost vydávat karty Visa. V tomto
ohledu nesouhlasí s tím, jak Komise vyložila stížnost společnosti Morgan Stanley.
Žalobkyně namítají, že prohlášení úmyslu společnosti Morgan Stanley vstoupit na trh akvizic následovalo až po stížnosti uvedené
ve vnitřním dokumentu, kterým je strategický plán uzavírání smluv s obchodníky o jejich přidružení v Evropě pocházející z června
2002, a že tento dokument je zbaven důkazní síly. Žalobkyně také tvrdí, že druhý dokument, realizační program společnosti
Morgan Stanley, o nějž se Komise opírá, je přílohou č. 57 druhého popisu skutkových okolností a z důvodů uvedených v bodech
42 a 44 výše musí být prohlášen za nepřípustný. Za žádných okolností nemá důkazní váhu. Rovněž se domnívají, že Komise nesprávně
nezohlednila skutečnost, že společnost Morgan Stanley následně po svém připojení k Visa neusilovala o vstup na trh akvizic,
ale soustředila se pouze na výdej karet Visa, což podle žalobkyň bylo jejím skutečným cílem.
V rámci své třetí námitky žalobkyně Komisi vytýkají, že sama podrobně nepřezkoumala možné účinky vstupu společnosti Morgan
Stanley na hospodářskou soutěž na dotčeném trhu. Závěry Komise ohledně pozitivních následků, které by vstup společnosti Morgan
Stanley měl na hospodářskou soutěž, představují pouze nepodložená tvrzení.
Žalobkyně zejména tvrdí, že společnost Morgan Stanley by s ohledem na vlastnosti trhu nebyla schopná mít přidanou hodnotu
ke kvalitě a cenám služeb, které již byly na trhu nabízeny. Žalobkyně také nesouhlasí s různými důkazy předloženými Komisí
za účelem označení společnosti Morgan Stanley jako „výkonného, důležitého a zkušeného akvizitora“. V každém případě, i kdyby
tomu tak bylo, v ničem by to společnost Morgan Stanley od akvizitorů přítomných na dotčeném trhu neodlišovalo. Žádná ze skutečností,
které Komise předložila, neprokazuje jakoukoli výjimečnost společnosti Morgan Stanley ve srovnání s již přítomnými akvizitory.
Komise navrhuje námitky zamítnout.
–       Závěry Tribunálu
První námitka žalobkyň založená na tom, že Komise pro účely posouzení možnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený
trh použila nesprávné právní kritérium, v podstatě zpochybňuje, že Komise prokázala, že společnost Morgan Stanley je potenciálním
soutěžitelem.
Je třeba uvést, že kritika žalobkyň je v zásadě založena na okolnosti, že se Komise spokojila s úmyslem společnosti Morgan
Stanley vstoupit na dotčený trh.
Žalobkyně rovněž odkazují na definici „potenciálního dodavatele“, již Komise uvedla ve svých pokynech k vertikálním omezením.
Připomínají, že z pokynů vyplývá, že možnost vstoupit na trh je nedostačující, je-li čistě teoretická, a že vstup na trh musí
být učiněn ve lhůtě jednoho roku.
Zaprvé je třeba poznamenat, že úmysl Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh není jedinou skutečností, o niž se Komise opírala
za účelem konstatování, že Morgan Stanley je potenciálním soutěžitelem. Z napadeného rozhodnutí, a zejména z bodů 190 až 198,
totiž vyplývá, že Komise k tomuto závěru dospěla tím, že se v podstatě opřela o dvě série odůvodnění vztahujících se samozřejmě
k úmyslu společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh, ale rovněž k její schopnosti tak učinit. Komise ohledně tohoto
druhého aspektu uvedla, že Morgan Stanley má dlouhodobou zkušenost v oblasti uzavírání smluv s obchodníky o jejich přidružení.
Komise také odkázala na zkušenost, kterou společnost Morgan Stanley jakožto člen sítě MasterCard získala na základě pravidel
a postupů charakteristických pro čtyřstrannou sít. V důsledku toho Komise v bodě 198 dospěla k následujícím závěrům:
„V kontextu koncentrace trhů akvizic […], je Morgan Stanley jednou z mála velkých mezinárodních bank, které mohou být považovány
za skutečné potenciální soutěžitele na evropské úrovni. Morgan Stanley projevila svůj úmysl vstoupit na akviziční trhy ve
Spojeném království a ve více členských státech v EHS, jakož i svůj zájem o přeshraniční akvizice, což představuje oblast
činnosti, která jí byla rovněž bez licence společnosti Visa zakázána.“
Zadruhé v otázce právních kritérií, která měla být uplatněna za účelem ověření, zda Morgan Stanley představovala na dotčeném
trhu potenciálního soutěžitele, z judikatury citované v bodech 68 a 69 výše vyplývá, že Komise měla ověřit, zda by v případě
neuplatnění Pravidla na společnost Morgan Stanley existovaly skutečné a konkrétní možnosti, že vstoupí na trh akvizic ve Spojeném
království a bude konkurovat podnikům, které tam již jsou usazeny.
Z citované judikatury rovněž vyplývá, že takové prokázání nemůže at na pouhé hypotéze, ale musí být podloženo skutkovým stavem
nebo analýzou struktur relevantního trhu (viz v tomto smyslu rozsudek European Night Services a další v. Komise, bod 67 výše,
body 142 až 145). Podnik tak nemůže být považován za potenciálního soutěžitele, jestliže jeho vstup na trh neodpovídá životaschopné
hospodářské strategii (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 4. července 2006, easyJet v Komise, T‑177/04,
Sb. rozh. s. II‑1931, body 123 až 125).
Z výše uvedeného nutně vyplývá, že přestože je úmysl podniku vstoupit na trh případně relevantní pro účely ověření, zda může
být považován za potenciálního soutěžitele na daném trhu, rozhodným kritériem, na němž má spočívat kvalifikace subjektu jako
potenciálního soutěžitele, je nicméně jeho schopnost vstoupit na daný trh.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že otázku, zda dochází k omezení potenciální hospodářské soutěže, kterou může představovat
pouhá existence jednoho podniku mimo trh, nelze podmínit prokázáním úmyslu tohoto podniku vstoupit v blízké době na daný trh.
Jeho samotná existence totiž na podniky, které již na daném trhu působí, může vyvíjet konkurenční tlak, který vzniká na základě
rizika vstupu nového soutěžitele v případě, že se daný trh stane atraktivním.
Ohledně otázky, zda je třeba rovněž zohlednit kritéria rozvedená Komisí v jejích pokynech k vertikálním omezením, je třeba
zdůraznit, že s ohledem na okolnosti v projednávané věci se odkaz žalobkyň na definici „potenciálního dodavatele“ obsaženou
v daných pokynech jeví jako nerelevantní. Spíše je třeba se odvolat na v podstatě rovnocennou definici „potenciálního soutěžitele“
obsaženou v pokynech o použitelnosti článku 81 [ES] na dohody o horizontální spolupráci (Úř. věst. C 3, 2001, s. 2, dále jen
„pokyny k dohodám o spolupráci“).
V pokynech k dohodám o spolupráci je v poznámce pod čarou č. 9 upřesněno, že „[s] podnikem se jedná jako s potenciálním soutěžitelem,
jestliže existuje důkaz že pokud by dohoda neexistovala, tento podnik by mohl a pravděpodobně by podnikl nezbytné další investice
nebo jiné nezbytné náklady na přechod tak, že by mohl vstoupit na relevantní trh v reakci na malé a trvalé zvyšování relativních
cen“. Ostatně, „[t]oto posuzování musí být založeno na reálném základu, pouhá teoretická možnost vstoupit na trh nepostačuje“.
Rovněž je uvedeno, že „[v]stup na trh potřebuje být dostatečně rychlý, aby hrozba potenciálního vstupu byla omezením chování
účastníků trhu“, a že „[o]bvykle to znamená, že ke vstupu musí dojít v krátkém období“. V tomto ohledu Komise odkazuje na
období jednoho roku a zdůrazňuje že, „[v] jednotlivých případech lze však vzít v úvahu i delší období“, a že „[o]bdobí potřebné
k tomu, aby společnosti již působící na trhu přizpůsobily své kapacity, lze použít pro určení tohoto období jako měřítko“.
Je nutné konstatovat, že taková definice přebírá a vysvětluje kritéria vycházející z judikatury zmíněné v bodech 166 a 167
výše. Proto ji lze v rozsahu, v němž není v rozporu s relevantní judikaturou, vzít v úvahu při ověřování, zda Komise oprávněně
kvalifikovala společnost Morgan Stanley jako potenciálního soutěžitele.
Zatřetí, co se týče použití těchto kritérií na projednávaný případ, je třeba zdůraznit, že žalobkyně, tak jako to výslovně
uznaly během jednání, nepopírají posouzení Komise ohledně schopnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh.
Kritika žalobkyň tak v rozsahu, v němž se podstatně zakládá na údajné absenci úmyslu společnosti Morgan Stanley vstoupit na
dotčený trh, je převážně směřována proti posouzením, jež z důvodů uvedených v bodech 166 až 169 výše nepředstavují rozhodný
prvek umožňující posoudit opodstatněnost označení společnost Morgan Stanley jako potenciálního soutěžitele.
V každém případě Komisi nelze vytýkat, že zohlednila možnost vstupu společnosti Morgan Stanley na dotčený trh v případě absence
sporného jednání.
Zaprvé se tak kritika žalobkyň vycházející z okolnosti, že Morgan Stanley neučinila žádné konkrétní opatření pro vstup na
trh, s ohledem na okolnosti v projednávané věci zdá být neopodstatněnou.
Vzhledem k tomu, že členství Visa představuje nezbytný předpoklad ke vstupu na trh akvizic, nelze ze skutečnosti, že Morgan
Stanley nepřijala žádná opatření, například realizaci strategie ohledně vstupu, před jejím přijetím jako člena Visa dne 22.
září 2006, vyvozovat žádné závěry. Aniž je nutné ověřit, zda Komise opomenula kritéria uplatněná v rozsudku BaByliss v. Komise,
bod 155 výše, na který žalobkyně odkazují, postačí vyzdvihnout, že okolnosti v projednávané věci se liší od okolností v daném
rozsudku.
Dále je ohledně skutečnosti, že Morgan Stanley nepodnikla žádné kroky za účelem vstupu na trh akvizic následně po svém přijetí,
třeba připomenout, že její přijetí bylo schváleno více než šest let poté, co o ně požádala. Z této skutečnosti tak nelze vyvozovat
nic o tom, co měla v úmyslu, nebo jaké mohlo být jednání společnosti Morgan Stanley v případě, že by jí členství ve společnosti
Visa bylo přiznáno k dřívějšímu datu.
Zadruhé, i když je pravda, že Morgan Stanley ve své stížnosti určené Komisi ze dne 12. dubna 2000 výslovně neodkazovala na
trh akvizic, nejméně dva dokumenty společnosti Morgan Stanley na dotčený trh odkazují.
Morgan Stanley ve své žalobě k High Court of Justice ze dne 27. září 2000 výslovně zdůraznila, že použití Pravidla jí zabránilo
ve vstupu na trh akvizic ve Spojeném království.
Dále pak Morgan Stanley vypracovala strategický plán na přidružování obchodníků, jenž byl přijat v červnu 2002. Je bezesporu
pravda, že žalobkyním byl předložen pouze ve znění bez důvěrných informací s tím, že mnohá hlediska utajoval. Z tohoto dokumentu,
který byl žalobkyním oznámen, však vyplývají různé skutečnosti ohledně analýzy trhu akvizic ve Spojeném království a v jiných
členských státech EHS. Lze z něj také vytušit, v čem mohla at strategie vstupu společnosti Morgan Stanley.
Ohledně důkazní síly, již je třeba přiznat těmto dvěma dokumentům, je nutné připomenout, že v právu Unie platí zásada volného
hodnocení důkazů a jediným relevantním kritériem pro posouzení předložených důkazů je jejich věrohodnost (rozsudek Tribunálu
ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, bod 84). Pro posouzení důkazní síly
důkazu je tak třeba nejprve ověřit důvěryhodnost informací, jež jsou v něm obsaženy. Je tedy především nutné vzít v úvahu
původ dokumentu, okolnosti jeho vyhotovení, to, komu je dokument určen, a je třeba klást si otázku, zda se dokument vzhledem
ke svému obsahu jeví jako rozumný a důvěryhodný (rozsudky Tribunálu Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 56 výše, bod 1838
a ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP a T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb.
rozh. s. II‑3567, bod 121).
Jistě je pravda, že tyto dva dokumenty pocházejí od společnosti Morgan Stanley, že byly přijaty během správního řízení a že
takové okolnosti ovlivňují jejich důkazní sílu.
Jak však bylo zdůrazněno v bodě 177 výše a s ohledem na okolnosti projednávané věci, se Komise vzhledem k tomu, že členství
Visa představuje nezbytný předpoklad pro vstup na trh akvizic, nemohla opřít o důkazy s vyšší důkazní silou, jako například
provedení strategie vstupu.
Nadto je věrohodnost těchto důkazů posílena okolností, již uvádí Komise, že Morgan Stanley má zkušenost v oblasti přidružování
obchodníků na jiných trzích.
Možnost společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh tak není možností čistě teoretickou, ale naopak představuje pravděpodobnou
situaci. Komise tedy z prohlášení společnosti Morgan Stanley mohla oprávněně vyvodit úmysl vstoupit na trh.
Jelikož z výše uvedeného vyplývá, že posouzení Komise ohledně schopnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh
nejsou zpochybněna, a dále, že předpoklad vstupu Morgan Stanley na dotčený trh nemá čistě teoretickou povahu, je třeba dojít
k závěru, že se Komise nedopustila nesprávného právního posouzení, když společnost Morgan Stanley označila za potenciálního
soutěžitele. První námitka tak musí být zamítnuta.
Tento závěr není vyvrácen okolností, že Komise neposkytla odhad ohledně lhůty, do kdy Morgan Stanley měla na dotčený trh vstoupit,
a to ve zjevném rozporu s definicí obsaženou v pokynech k dohodám o spolupráci, jež odkazují na období jednoho roku.
Ze znění této definice uvedené v bodě 171 výše totiž vyplývá, že zásadním prvkem je nutnost uskutečnit potenciální vstup na
trh natolik rychle, aby omezil chování účastníků trhu, lhůta jednoho roku je přitom pouze ilustrativní.
Komise přitom v bodě 186 napadeného rozhodnutí uplatnila existenci „příznivých faktorů pro vstup nového soutěžitele“, mezi
něž patří jednoduché a nenákladné postupy, pomocí nichž mohou obchodníci akvizitora změnit. Je nutné konstatovat, že tato
skutečnost, zpochybněná žalobkyněmi, které se jí dovolávají na podporu své argumentace, ve spojení s informacemi uplatněnými
Komisí za účelem prokázání schopnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh, přijaté v bodech 193 až 198 odůvodnění napadeného
rozhodnutí, mezi něž patří dlouhodobá zkušenost v oblasti přidružování obchodníků, je schopna prokázat, že uvedené vstoupení
se mohlo ve smyslu definice Komise potenciálního soutěžitele, obsažené v pokynech k dohodám o spolupráci, uskutečnit dostatečně
rychle. Analýza Komise je tak v souladu nejen s citovanou judikaturou v bodech 166 a 167 výše, ale i s jejími vlastními kritérii
stanovenými v pokynech k dohodám o spolupráci.
Druhou námitku žalobkyň, podle níž Komise nesprávně stanovila, že Morgan Stanley by na dotčený trh vstoupila, je třeba odmítnout
z důvodů vysvětlených v bodech 175 až 186 výše, aniž je nutné zkoumat, zda prováděcí program společnosti Morgan Stanley obsažený
v příloze č. 57 druhého popisu skutkových okolností představoval přípustný důkaz.
Třetí námitka žalobkyň, založená na tom, že Komise podrobně nepřezkoumala možné účinky vstupu společnosti Morgan Stanley na
dotčený trh rovněž nemůže obstát.
Zaprvé je v tomto kontextu třeba zdůraznit, že žalobkyně opakují svou analýzu směřující k tomu, aby analýza účinků sporného
jednání na potenciální hospodářskou soutěž byla podmíněna přezkumem stupně stávající hospodářské soutěže na trhu. Jak již
však bylo zdůrazněno v bodě 130 výše, takové odůvodnění nelze přijmout.
Zadruhé je každopádně nutné konstatovat, že argumentace žalobkyň, rozvedená v rámci této námitky, á na skutkově nesprávném
předpokladu, a sice vysokém stupni hospodářské soutěže na dotčeném trhu. Jak již bylo uvedeno v odpovědi na první část tohoto
žalobního důvodu, skutečnost, že mezi stávajícími účastníky trhu existuje stupeň hospodářské soutěže, neodporuje zjištěním
Komise týkajícím se vysoké koncentrace na dotčeném trhu.
Avšak jde-li o trh s velmi nízkým počtem soutěžitelů, mohla Komise oprávněně dojít k závěru, že vstup nového účastníka by
sám o sobě vedl ke zlepšení soutěžní situace na trhu, aniž musela prokazovat, že tento subjekt je ve srovnání s již usazenými
účastníky jakkoli výjimečný.
Následkem toho je diskuse o relativních schopnostech společnosti Morgan Stanley ve srovnání s účastníky přítomnými na dotčeném
trhu bezúčelná, jelikož žalobkyně nepopírají její schopnost vstoupit na daný trh. Argumenty žalobkyň směřující ke zpochybnění
zkušeností a kvalifikací společnosti Morgan Stanley tedy není třeba analyzovat.
Třeba třetí námitku, a tudíž žalobní důvod, je třeba zamítnout v plném rozsahu.
S přihlédnutím k výše uvedenému je třeba zamítnout návrhová žádání směřující ke zrušení.
B –
K návrhu směřujícímu ke zrušení nebo snížení pokuty
Žalobkyně mají v první řadě za to, že uložení pokuty v projednávané věci je stiženo nesprávným právním a skutkovým posouzením
a navrhují zrušit pokutu, jež jim byla uložena,. Podpůrně Tribunálu navrhují, aby snížil částku uložené pokuty.
1.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence nesprávného právního a skutkového posouzení ohledně uložení pokuty
Tento žalobní důvod se skládá ze tří částí, vycházejících zaprvé z porušení zásad rovného zacházení a právní jistoty, a rovněž
z nedostatku odůvodnění, zadruhé z porušení povinnosti přijmout napadené rozhodnutí v přiměřené lhůtě a zatřetí z nezohlednění
nejistoty v otázce, zda sporné chování představuje protiprávní jednání.
a)     K první části žalobního důvodu vycházející z porušení zásad rovného zacházení a právní jistoty, a rovněž z nedostatku odůvodnění
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně Komisi vytýkají, že jim uložila pokutu, přestože jí Pravidlo bylo oznámeno v době platnosti nařízení č. 17. Žalobkyně
nejprve zdůrazňují, že datem zvoleným Komisí jako výchozí bod pro výpočet pokuty není datum vstupu v platnost nařízení Rady
(ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES]
(Úř. věst L 1, 2003, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 230), ale datum přijetí oznámení námitek. Komise tak sama připustila existenci
legitimního očekávání ohledně osvobození od pokuty, které mělo trvat až do tohoto data. Žalobkyně dále podotýkají, že se jedná
o jediný případ, kdy Komise uložila pokutu podle nařízení č. 1/2003 ohledně oznámené dohody.
Nadto se úředníci pověření vedením spisu několikrát vyjádřili, že v projednávané věci se nejedná o případ, kdy by měla být
uložena pokuta.
Žalobkyně srovnávají uložení pokuty v jejich případě s postojem Komise přijatým ve dvou případech, týkajících se MasterCard
(Věc COMP/34.579, dále jen „případ MasterCard“) a Groupement des cartes bancaires (Věc COMP/38.606, dále jen „případ GCB“),
jež považují za srovnatelné. Žalobkyně tvrdí, že Komise v těchto případech pokutu neuložila z toho důvodu, že dotčená opatření
byla v době platnosti nařízení č. 17 nahlášena. Konkrétněji k případu GCB žalobkyně v podstatě uvádějí, že byl závažnější
než projednávaná věc, neboť se jednalo o výsledné omezení hospodářské soutěže, ale také o omezení cílové, a že účinky dotčeného
opatření pokračovaly až do doby přijetí rozhodnutí Komise.
Žalobkyně popírají existenci rozdílů zdůrazněných Komisí v její žalobní odpovědi.
Zaprvé žalobkyně považují za nerelevantní rozdíl vztahující se k okolnosti, že oznámení námitek v případě MasterCard nezmiňovalo
možnost uložení pokuty. Důležitý je důvod, proč Komise v případě MasterCard přijala již v oznámení námitek rozdílný postoj,
podle něhož nemusela díky pouhému oznámení pokutu ukládat.
Zadruhé žalobkyně popírají, že by sporné jednání nebylo oznámeno. Nejprve podotýkají, že ze samotného napadeného rozhodnutí
vyplývá, zejména pak z jeho poznámky pod čarou č. 312, že použití Pravidla na společnost Morgan Stanley oznámeno bylo, a že
tato okolnost odůvodňuje ochranu od pokuty, a to až do doby oznámení námitek. Žalobkyně dále tento názor měly během celého
správního řízení, aniž jim Komise v tomto bodě někdy odporovala. Konečně žalobkyně připomínají, že v každém případě v roce
1990 oznámily jak samotné Pravidlo, tak i skutečnost, že společnost Morgan Stanley označily za konkurenta. Od té doby všechny
verze vnitřních předpisů společnosti Visa, které byly Komisi oznámeny, uváděly, že Morgan Stanley je považována za konkurenta
společnosti Visa. Komise mimoto byla od července nebo srpna 2000 v odpovědi na žádost o informace zpravena o důvodech, proč
Morgan Stanley nevyhověla podmínkám pro členství.
Žalobkyně zatřetí ke srovnání s případem GCB tvrdí, že účinky dotčeného opatření přetrvaly i navzdory jeho zrušení, což neodůvodňuje
rozdílné zacházení v jejich neprospěch. Mimoto žalobkyně upozorňují, že v případě MasterCard nedošlo k odkladu sporného opatření,
a přesto žádná pokuta uložena nebyla.
Z výše uvedeného žalobkyně vyvozují, že došlo k porušení zásad jak rovného zacházení, tak právní jistoty. Vzhledem k tomu,
že Komise k tomuto bodu v napadeném rozhodnutí neposkytla žádné vysvětlení, žalobkyně tvrdí, že rovněž došlo k porušení povinnosti
uvést odůvodnění.
Komise tvrzení žalobkyň vyvrací.
Závěry Tribunálu
Na prvním místě, je ohledně námitky vycházející z porušení zásady právní jistoty třeba zdůraznit, že i kdyby bylo přijato,
že sporné jednání, a ne pouze samotné Pravidlo, lze považovat za oznámené, nemůže odůvodnění žalobkyň obstát.
Zaprvé možnost Komise uložit pokutu za dohodu, která byla oznámena podle nařízení č. 17, vyplývá z čl. 34 odst. 1 nařízení
č. 1/2003, jenž upřesňuje, že účinky oznámení zanikají dnem zahájení používání tohoto nařízení. Z toho nutně vyplývá, že ochrana
před pokutou za dohody oznámené podle čl. 15 odst. 5 nařízení č. 17 končí se vstupem nařízení č. 1/2003 v platnost. Proto
je Komise v každém případě oprávněna uložit žalobkyním pokutu za pokračování ve sporném jednání po datu vstupu nařízení č. 1/2003
v platnost. Komise přitom tuto povinnost dodržela tím, že jako výchozí bod pro stanovení pokuty vzala datum oznámení námitek
ze dne 2. srpna 2004, které je pozdější než datum vstupu nařízení č. 1/2003 v platnost dne 1. května 2004.
Zadruhé je třeba připomenout, že Komise při stanovování výše pokut disponuje určitým prostorem pro uvážení, jelikož pokuty
představují nástroj politiky hospodářské soutěže (rozsudek Tribunálu ze dne 6. dubna 1995, Martinelli v. Komise, T‑150/89,
Recueil, s. II‑1165, bod 59). Tento prostor pro uvážení se nutně vztahuje i na vhodnost uložení či neuložení pokuty (rozsudek
Tribunálu ze dne 22. října 1997, SCK a FNK v. Komise, T‑213/95 a T‑18/96, Recueil, s. II‑1739, bod 239).
Zatřetí konkrétněji ohledně okolnosti, že Komise v minulosti ohledně výsledného omezení hospodářské soutěže pokuty neuložila,
ji nezbavuje možnosti pokutu uložit, je-li to nezbytné k zajištění provádění politiky hospodářské soutěže. Naopak účinné použití
pravidel hospodářské soutěže vyžaduje, aby Komise mohla úroveň pokut kdykoli přizpůsobit potřebám této politiky (viz v tomto
smyslu a obdobně, rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. Rozh.s. I‑5425, bod 169, a citovaná judikatura).
Konečně začtvrté je třeba zdůraznit, že žalobkyně byly ve fázi oznámení námitek informovány o skutečnosti, že Komise zamýšlí
pokutu uložit.
Komise následně tím, že pokutu žalobkyním v projednávané věci uložila, neporušila zásadu právní jistoty.
Na druhém místě žalobkyně ohledně námitky založené na porušení zásady rovného zacházení v podstatě uvádějí, že Komise měla
v jejich případě postupovat stejně jako v případech MasterCard a GCB.
Z ustálené judikatury jistě vyplývá, že zásada rovného zacházení a nediskriminace zakazuje, aby se srovnatelnými situacemi
bylo zacházeno odlišně, a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (viz rozsudek Soudního
dvora ze dne 15. dubna 2005, Belgie v. Komise, C‑110/03, Sb. rozh. s. I‑2801, bod 71 a citovaná judikatura).
Komise nicméně při výkonu své posuzovací pravomoci rozhoduje ve zvláštním rámci každé věci o vhodnosti uložení pokuty, aby
sankcionovala konstatované protiprávní jednání a zachovala účinnost práva hospodářské soutěže (rozsudek SCK a FNK v. Komise,
bod 212 výše, bod 239).
V každém případě, i za předpokladu, že Komise v případech MasterCard a GCB pokuty neprávem neuložila, vede argumentace žalobkyň
k tomu, že ve svůj prospěch uplatňují protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby, což je v rozporu se zásadou legality
(viz rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 77 a citovaná
judikatura).
Námitku vycházející z porušení zásady rovného zacházení je tedy třeba zamítnout.
Na třetím místě z ustálené judikatury ohledně námitky vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění vyplývá, že co se
týče stanovení pokut v oblasti práva hospodářské soutěže, plní Komise svou povinnost uvést odůvodnění, jestliže ve svém rozhodnutí
uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání, aniž je povinna v tomto rozhodnutí
uvádět podrobnější popis nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty (viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008,
SGL Carbon v. Komise, T‑68/04, Sb. rozh. s. II‑2511, bod 31 a citovaná judikatura). Je třeba konstatovat, že z těchto prvků,
které se i přesto, že se týkají především určení výše pokuty, vztahují k závažností a době trvání žalobkyním vytýkaného jednání,
je možné také pochopit důvody, proč Komise shledala, že je vhodné pokutu uložit. Tato námitka tedy musí být zamítnuta, jelikož
napadené rozhodnutí uvádí požadované prvky posouzení v bodech 350 až 370.
Na čtvrtém místě, ohledně odkazů žalobkyň na údajná prohlášení úředníků Komise z písemností žalobkyň nakonec nevyplývá tvrzení,
že taková prohlášení vyvolala jakékoli legitimní očekávání, že pokuta nebude uložena. V každém případě, i kdyby to bylo smyslem
jejich argumentace, je třeba konstatovat, že nebyly naplněny podmínky pro to, aby se mohly dovolávat zásady ochrany legitimního
očekávání.
Podle ustálené judikatury se tato zásada vztahuje na každého jednotlivce, který se nachází v situaci, kdy u něj správa vyvolala
podloženou naději, a nikdo se přitom nemůže dovolávat porušení této zásady v případě, že mu správa neposkytla přesná, nepodmíněná
a shodující se ujištění pocházející z oprávněných a spolehlivých zdrojů (viz rozsudek Tribunálu ze dne 29. dubna 2004, Tokai
Carbon a další v. Komise, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil, s. II‑1181, bod 152 a citovaná
judikatura).
Je však nutné konstatovat, že prohlášení, na něž žalobkyně odkazují, nelze označit za přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění,
což žalobkyně, jak se zdá, samy uznaly tím, že ve svých písemnostech odkázaly na „prohlášení, z nich lze tušit“, že Komise
nepovažovala danou věc za případ, ve kterém by uložila pokutu.
S ohledem na výše uvedené je tedy třeba zamítnout první část žalobního důvodu.
b)     K druhé části žalobního důvodu vycházející z porušení povinnosti přijmout napadené rozhodnutí v přiměřené lhůtě
Argumenty účastnic řízení
Podle žalobkyň je trvání správního řízení delší než sedm let neomluvitelné a způsobilo jim značnou škodu, která odůvodňuje
zrušení pokuty. Nebýt takového zpoždění, Komise by napadené rozhodnutí přijala v době působnosti nařízení č. 17, a žádná pokuta
by proto uložena nebyla. Žalobkyně připomínají, že podle čl. 15 odst. 6 nařízení č. 17 lze pokutu za oznámenou dohodu uložit
pouze v situacích, kdy bylo přijato oficiální rozhodnutí o odebrání imunity. Komise však takové rozhodnutí navzdory výslovné
žádosti společnosti Morgan Stanley nepřijala.
Mimoto žalobkyně zdůrazňují, že respektování přiměřené lhůty v rámci správních řízení v oblasti politiky hospodářské soutěže
představuje obecnou zásadu práva, jejíž nedodržení může představovat důvod směřující ke zrušení, jestliže ovlivnilo schopnost
dotčeného podniku se bránit.
Aby se dalo ověřit, zda bylo řízení nepřiměřeně dlouhé, je třeba vzít v úvahu jeho celkové trvání. V tomto ohledu žalobkyně
poukazují na časový vývoj případu a tvrdí, že z něj vyplývá, že Komise se postupně dostávala do zpoždění. Žalobkyně především
namítají, že během tří let následujících po podání stížnosti jim Komise zaslala pouze dvě žádosti o informace, a že žádná
žádost o informace nebyla zaslána obchodníkům.
Trvání tohoto správního řízení je o to víc hodné kritiky z toho důvodu, že sama společnost Morgan Stanley Komisi požádala
o naléhavé opatření, a že paralelní řízení před soudy ve Spojeném království bylo přerušeno, což vyžadovalo, aby tento případ
byl projednán přednostně.
Vzhledem ke složitosti projednávané věci Komise popírá příliš velké a neodůvodněné prodlení z její strany. V každém případě
jedinou důležitou okolností je, že Komise dodržela promlčecí dobu stanovenou v čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1/2003.
Závěry Tribunálu
Dodržení přiměřené lhůty při vedení správních řízení v oblasti soutěžní politiky představuje obecnou zásadu práva Unie, jejíž
dodržování zajišťuje soud (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C‑105/04 P, Sb. rozh. s. I‑8725, bod 35). Tato zásada je převzata do čl. 41 odst. 1
Listiny základních práv Evropské unie vyhlášené dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1).
Je třeba připomenout, že porušení této zásady může vést ke zrušení rozhodnutí pod podmínkou, že toto porušení ovlivnilo možnost
dotčených podniků hájit jejich názor, a tudíž ohrozilo jejich právo na obhajobu (viz v tomto smyslu rozsudek Nederlandse Federatieve
Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, bod 231 výše, body 42 a 43).
V projednávané věci však žalobkyně netvrdí, že délka správního řízení ohrozila jejich právo na obhajobu.
Za těchto podmínek je třeba připomenout ustálenou judikaturu týkající se nařízení Rady (EHS) č. 2988/74 ze dne 26. listopadu
1974 o promlčení v záležitostech stíhání a výkonu práva v oblasti dopravy a hospodářské soutěže v Evropském hospodářském společenství
(Úř. věst. L 319, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 61), použitelného na pokuty uložené v rámci provádění nařízení č. 17. Podle této
judikatury, v případě existence ucelené podrobné právní úpravy lhůt, ve kterých byla Komise bez porušení základního požadavku
právní jistoty oprávněna uložit pokuty podnikům, proti nimž se vedlo řízení podle pravidel hospodářské soutěže, musí být jakákoli
úvaha spojená s povinností Komise vykonávat svou pravomoc ukládat pokuty v přiměřené lhůtě odmítnuta (viz rozsudek Tribunálu
ze dne 1. července 2008, Compagnie maritime belge v. Komise, T‑276/04, Sb. rozh. s. II‑1277, bod 41 a citovaná judikatura).
Promlčecí lhůty stanovené v nařízení č. 1/2003 jsou upraveny v jeho článku 25, jenž přebírá relevantní ustanovení nařízení
č. 2988/74, na jejichž základě byla přijata judikatura uvedená v bodě 234 výše.
Článek 25 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1/2003 tak stanoví, že pravomoc Komise uložit pokuty se promlčuje po pěti letech. Podle
čl. 25 odst. 2 uvedeného nařízení lhůta začíná běžet dnem, kdy došlo k protiprávnímu jednání či v případě trvajícího nebo
opakovaného protiprávního jednání dnem, kdy bylo ukončeno. Promlčecí lhůta však může být podle čl. 25 odst. 3, 4 a 6 přerušena
nebo pozastavena. Podle čl. 25 odst. 5 nařízení č. 1/2003 začíná po každém přerušení běžet promlčecí lhůta znovu, avšak promlčení
nastane nejpozději dnem, kdy uplynula doba rovnající se dvojnásobku promlčecí lhůty, aniž Komise uložila pokutu nebo penále.
Judikatura týkající se nařízení č. 2988/74 se tedy rovněž uplatní v případě pokut uložených v rámci provádění nařízení č. 1/2003.
V projednávané věci má dotčené protiprávní jednání pokračující povahu a ustalo ve chvíli, kdy společnost Morgan Stanley byla
přijata jako člen Visa, dne 22. září 2006. Období mezi ukončením protiprávního jednání a vydáním napadeného rozhodnutí ukládajícího
pokutu je tedy mnohem kratší než promlčecí lhůty stanovené článkem 25 nařízení č. 1/2003.
Druhou část žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout.
c)     K třetí části žalobního důvodu vycházející z nezohlednění nejistoty ohledně protiprávní povahy sporného jednání
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně Komisi vytýkají, že se neřídila Pokyny o metodě stanovování pokut udělených podle s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17
a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. C 9, 1998, s. 3 dále jen „pokyny z roku 1998“), které se na projednávaný případ použijí.
Žalobkyně připomínají, že tyto pokyny stanovují, že existence „odůvodněných pochybností podniku o tom, zda omezující chování
nutně znamená protiprávní jednání“ zakládá polehčující okolnost, která odůvodňuje snížení základní částky pokuty. Žalobkyně
v podstatě s odkazem na přístup uplatněný ve věci COMP/38.09 (dále jen „případ Clearstream“) poukazují na to, že za situace,
kdy existuje skutečná právní nejistota ohledně určení, zda sporné jednání zakládá protiprávní jednání, nesmí Komise uložit
žádnou pokutu. Složitost tohoto případu, kterou připustila i samotná Komise, ji měla přivést k uplatnění stejného postupu
v projednávané věci.
Zaprvé nebyla dotčená otázka v projednávané věci předmětem rozhodnutí Komise, ani judikatury Společenství, a jediným precedentem
je přitom rozsudek soudu ze Spojených států amerických. Následkem toho, aby mohly žalobkyně ověřit, zda jejich odmítnutí žádosti
společnosti Morgan Stanley o členství bylo oprávněné a případně za jakých podmínek, musely existující judikaturu Společenství
vyložit obdobně. Intenzivní výměna názorů ohledně použitelnosti čl. 81 odst. 1 a 3 ES, která postavila žalobkyně a Komisi
proti sobě, je důkazem složitosti případu.
Zadruhé žalobkyně v podstatě zdůrazňují, že okolnost, že projednávaná věc se týká výsledného omezení hospodářské soutěže,
vedla ke složitosti, a tudíž k dodatečné právní nejistotě. Komise měla sama potíže s novostí a složitostí případu. Žalobkyně
v tomto ohledu připomínají jejich argumentaci v rámci návrhového žádání směřujícího ke zrušení, podle níž Komise měnila své
posouzení hospodářské soutěže existující na dotčeném trhu. Rovněž podotýkají, že Komise se k otázce o možnosti vstupu společnosti
Morgan Stanley na dotčený trh dostala prostřednictvím frontingové dohody až ve stádiu vypracování druhého popisu skutkových
okolností.
Aniž je popírána existence zásadní pravomoci uložit pokutu za jednání zakládající výsledné omezení hospodářské soutěže, žalobkyně
připomínají, že Komise zatím nikdy neuložila pokutu v případě, kde nebyl konstatován protisoutěžní cíl.
Zatřetí úředníci Komise žalobkyním naznačili, že není podstatné použití Pravidla na společnost Morgan Stanley, ale jeho samotná
existence v rozsahu, v němž není dostatečně transparentní nebo nestranné. Ohledně povahy námitky tak existovala skutečná nejistota.
Komise popírá, že žalobkyně měly skutečné a pádné důvody věřit, že jejich odmítnutí přijmout společnost Morgan Stanley není
porušením práva Společenství.
Závěry Tribunálu
Podle ustálené judikatury se Komise nemůže odklonit od pravidel, která si sama stanovila (viz rozsudek Tribunálu ze dne 17. prosince
1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711, bod 53 a citovaná judikatura). Zejména přijme-li Komise pokyny
určené k tomu, aby v souladu se Smlouvou upřesnily kritéria, která hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci,
vyplývá z toho, že tím sama omezila tuto svou pravomoc v rozsahu, v němž jí přísluší dodržovat orientační pravidla, jež si
sama stanovila (rozsudky Tribunálu ze dne 12. prosince 1996, AIUFFASS a AKT v. Komise, T‑380/94, Recueil, s. II‑2169, bod
57; ze dne 30. dubna 1998, Vlaams Gewest v. Komise, T‑214/95, Recueil, s. II‑717, bod 89 a ze dne 9. července 2003, Archer
Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597, bod 267).
Z bodů 350 až 370 napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise za účelem výpočtu výše pokuty uložené žalobkyním v rozhodnutí uplatnila
metodu uvedenou v pokynech z roku 1998.
Bod 3 pokynů z roku 1998 stanoví přizpůsobení výše základu pokuty v závislosti na polehčujících okolnostech, mezi něž patří
odůvodněná pochybnost podniku ohledně protiprávní povahy dotčeného jednání.
Žalobkyně se domnívají, že v projednávané věci byla nejistota ohledně protiprávní povahy sporného jednání taková, že použití
pokynů z roku 1998 mělo Komisi vést k neuložení pokuty.
Za účelem ověření, zda Komise měla povinnost přiznat žalobkyním výhodu, jež vyplývá z polehčující okolnosti vycházející z odůvodněné
pochybnosti, nebo případně, jak to i žalobkyně v rámci tohoto žalobního důvodu navrhují, pokutu dokonce neuložit, je třeba
ověřit, zda si žalobkyně měly být přiměřeně vědomy, že porušují článek 81 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne
14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až  T‑264/02 a T‑271/02, Sb. rozh. s. II‑5169,
bod 503).
Je důležité konstatovat, že pokuta nebyla uložena za celé protiprávní období, ale pouze od data oznámení námitek.
V tomto dokumentu Komise formulovala výhrady ohledně sporného jednání vysvětlením důvodů, proč se domnívá, že porušilo článek
81 ES. Počínaje tímto datem tak žalobkyně nemohou tvrdit, že si nebyly vědomy, že porušují článek 81 ES. (viz v tomto smyslu
a obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 17. prosince 2003, British Airways v. Komise, T‑219/99, Recueil, s. II‑5917, bod 314).
V tomto ohledu existuje důležitý rozdíl ve srovnání s žalobkyněmi uvedeným případem Clearstream, kde byla sporná jednání ukončena
před samotným přijetím oznámení námitek.
Argumenty žalobkyň vycházející z údajné chybějící předchozí rozhodovací praxe Komise nebo složitosti případu jsou tak nerelevantní,
neboť mohou každopádně pouze prokázat existenci důvodné pochybnosti před oznámením námitek, tedy v období, které při výpočtu
pokuty nebylo zohledněno.
Závěrem není okolnost, že některé argumenty zmíněné Komisí v napadeném rozhodnutí nebyly zahrnuty do oznámení námitek, jako
je neefektivnost vstupu na dotčený trh pomocí frontingové dohody, podstatná. Informace obsažené v oznámení námitek samy o sobě
postačovaly k tomu, aby žalobkyně dále nemohly mít důvodnou pochybnost o protiprávnosti sporného jednání.
Třetí část žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta a stejně tak musí být v plném rozsahu zamítnut i žalobní důvod.
2.
K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního a skutkového posouzení při výpočtu výše uložené pokuty
V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně nesouhlasí s posouzeními Komise zaprvé ohledně určení výchozí částky pokuty, zadruhé
proto, že nebyly zohledněny polehčující okolnosti a zatřetí z důvodu délky trvání protiprávního jednání.
a)     K první části žalobního důvodu týkající se určení výchozí částky pokuty
Žalobkyně zpochybňují především kvalifikaci protiprávního jednání jako „závažného“ a podpůrně výběr výchozí částky 8,5 milionů
eur.
K povaze protiprávního jednání
–       Argumenty účastnic řízení
Podle žalobkyň mělo být protiprávní jednání, jež je jim vytýkáno podle pokynů z roku 1998, kvalifikováno jako „méně závažné“.
I kdyby dané jednání mělo vliv na trh, tento vliv by neměl hospodářský dopad, který mu Komise přisuzuje, vzhledem k tomu,
že uvedené jednání se týkalo pouze jednoho soutěžitele v rámci specifického trhu jediného členského státu.
Žalobkyně namítají, že jestliže je potenciální vliv dostačující k tomu, aby bylo možné konstatovat porušení článku 81 ES,
jde-li o výpočet výše pokuty, musí Komise podpůrnými důkazy prokázat existenci skutečného vlivu na trh. V projednávané věci
Komise uznala, že nevyčíslila skutečný dopad a připouští, že se spokojila s tím, že daný vliv vyvodila ze zjištění týkajících
se protiprávního jednání.
Komise má za to, že se nedopustila chyby ohledně kvalifikace protiprávního jednání.
–       Závěry Tribunálu
V napadeném rozhodnutí Komise kvalifikaci dotčeného protiprávního jednání jako „závažného“ opřela o více poznatků.
Nejprve v bodech 358 a 359 napadeného rozhodnutí připomíná, že společnosti Morgan Stanley bylo zabráněno nabízet akviziční
služby pro kreditní karty a debetní karty s odloženou splatností obecně, nikoli pouze pro karty Visa.
Dále se Komise domnívá, že protiprávní jednání mělo skutečný dopad na hospodářskou soutěž. I když v bodě 357 napadeného rozhodnutí
uznává, že takový dopad nebylo možné změřit přesně, z uskutečnění sporného jednání vyvodila, že bylo rozumné „považovat za
pravděpodobné, že protiprávní jednání mělo velký dopad na trh“. Komise také v bodě 360 napadeného rozhodnutí odkazuje na různé
skutečnosti, z nichž vycházela při konstatování protiprávního jednání.
Konečně v bodě 362 napadeného rozhodnutí odkazuje na okolnost, že omezení se týkalo Spojeného království, jež pro platební
karty představuje hlavní trh.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se závažnost protiprávního jednání určuje v závislosti na několika skutečnostech,
jakými jsou zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, při jejichž přezkumu má Komise určitý prostor
pro uvážení (rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567,
bod 153 a citovaná judikatura).
Jak již bylo zdůrazněno v bodě 247 výše, uplatnila Komise za účelem výpočtu výše pokuty uložené žalobkyním metodu uvedenou
v pokynech z roku 1998.
Podle bodu 1 A prvního pododstavce pokynů z roku 1998 je při hodnocení závažnosti protiprávního jednání třeba brát v úvahu
jeho povahu, skutečný dopad na trh, je-li změřitelný, a velikost relevantního zeměpisného trhu.
Z popisu méně závažných a závažných protiprávních jednání obsaženého v pokynech z roku 1998 vyplývá, že tato jednání se liší
především svým dopadem na hospodářskou soutěž a zeměpisným dosahem jejich účinků. Závažná protiprávní jednání jsou popsána
jako „častěji horizontální nebo vertikální omezení stejného typu, jako [méně závažná protiprávní jednání], avšak přísněji
uplatňovaná, s širším dopadem na trh a s účinky v rozsáhlých oblastech společného trhu“. „Méně závažná“ protiprávní jednání
jsou popsána jako jednání s „omezeným dopadem na trh, jež ovlivňují pouze podstatnou, avšak relativně omezenou část trhu Společenství“.
Na prvním místě žalobkyně Komisi ohledně dopadu protiprávního jednání na trh vytýkají, že neprokázala, že byl skutečný. Rovněž
namítají že tento dopad mohl být v každém případě pouze omezený.
Podle ustálené judikatury má Komise při posuzování konkrétního dopadu protiprávního jednání na trh vycházet z hospodářské
soutěže, která by normálně existovala, kdyby nedošlo k protiprávnímu jednání (viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008,
Carbone‑Lorraine v. Komise, T‑73/04, Sb. rozh. s. II‑2661, bod 83, a citovaná judikatura).
V bodě 357 napadeného rozhodnutí Komise zdůraznila následující:
„Přestože nebylo možné přesně změřit skutečný dopad na trh, rozhodnutí vyloučit společnost Morgan Stanley bylo provedeno[,]
a je tedy odůvodněné považovat za pravděpodobné, že protiprávní jednání mělo velký dopad na trh“.
Je pravda, že automatické zjištění příčinné souvislosti mezi uskutečněním protisoutěžního jednání a existencí dopadu á na
chybné úvaze (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise, T‑30/05, nezveřejněný
ve Sbírce rozhodnutí, body 109 a 110).
Avšak z bodů 358 až 360 napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise se v tomto ohledu rovněž opírá o dvě další série úvah vycházejících
z toho, že sporné jednání mělo za cíl zabránit společnosti Morgan Stanley nabízet akviziční služby pro všechny karty a ne
pouze karty Visa, a dále z toho, že přítomnost společnosti Morgan Stanley mohla mít na dotčeném trhu pozitivní účinky.
Žalobkyně přitom zaprvé nepopírají, že sporné jednání vedlo k zabránění společnosti Morgan Stanley nabízet akviziční služby
pro všechny karty, a ne pouze karty Visa.
Zadruhé bylo v rámci přezkumu návrhových žádání směřujících ke zrušení uváženo, že posouzení Komise ohledně omezujících účinků
sporného jednání na hospodářskou soutěž, a sice ohledně úrovně skutečné a potenciální hospodářské soutěže, postavení společnosti
Morgan Stanley jako potenciálního soutěžitele a jejího úmyslu vstoupit na dotčený trh, nejsou stiženy protiprávností.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise v bodě 174 napadeného rozhodnutí zdůraznila, že se všech finančních institucí
označených za potenciální soutěžitele dotázala, zda měly v úmyslu vstoupit na dotčený trh a na základě toho dospěla k závěru,
že Morgan Stanley byla jediným potenciálním soutěžitelem, který vyjádřil svůj úmysl vstoupit na daný trh.
Komise se tudíž nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když na základě těchto skutečností dospěla k závěru, že sporné jednání
mělo značný dopad na trh.
Na druhém místě mají žalobkyně v otázce přezkumu Komise ohledně zeměpisného rozsahu účinků sporného jednání za to, že v rozsahu,
v němž se sporné jednání týkalo pouze trhu ve Spojeném království, měla Komise zvolit kvalifikaci protiprávního jednání jako
„méně závažného“.
Je třeba připomenout, že je ustálenou judikaturou, že zeměpisný trh celostátního rozsahu odpovídá podstatné části společného
trhu (viz rozsudek Tribunálu ze dne 27. července 2005, Brasserie nationale a další v. Komise, T‑49/02 až T‑51/02, Sb. rozh.
s. II‑3033, bod 176 a citovaná judikatura).
Komise v bodě 362 napadeného rozhodnutí odkázala na okolnost, že „Spojené království je hlavním trhem pro platební karty“.
Přitom s ohledem na hospodářskou důležitost tohoto trhu, již mimoto žalobkyně nepopírají, se Komise mohla oprávněně domnívat,
že dotčený trh představoval „rozsáhlou oblast společného trhu“ ve smyslu pokynů z roku 1998.
S ohledem na výše uvedené je tedy třeba zamítnout námitky žalobkyň ohledně povahy protiprávního jednání.
K výchozí částce pokuty
–       Argumenty účastnic řízení
Podle žalobkyň je výchozí částka pokuty 8,5 milionů eur stanovená Komisí nepřiměřená a je nedostatečně odůvodněna. Komise
měla stanovit výchozí částku ve spodní části stupnice určené v pokynech z roku 1998 pro závažná protiprávní jednání, a to
s ohledem na dopad protiprávního jednání, na skutečnost, že se jedná o výsledné omezení hospodářské soutěže, a rovněž s ohledem na
svoji praxi v oblasti stanovování pokut. Žalobkyně připomínají, že ačkoli je Komise oprávněná odklonit se ohledně ukládání
pokut od své dřívější praxe, je povinna použít pokyny z roku 1998 a označit objektivně ospravedlnitelné důvody podporující
stanovenou částku.
Žalobkyně ve své odpovědi tvrdí, že okolnost, že Komise použila srovnatelné výchozí částky ve více předchozích rozhodnutích,
v projednávaném případě prokazuje nepřiměřenost této částky, neboť jednání, proti nimž daná rozhodnutí směřovala, představovala
mnohem závažnější porušení práva hospodářské soutěže.
Komise má za to, že výchozí částka není nepřiměřená a že rozhodnutí je odůvodněno právně dostačujícím způsobem.
–       Závěry Tribunálu
Zaprvé musí být námitka vycházející z nedostatku odůvodnění v tom, že Komise neoznačila důvody, proč stanovila výchozí částku
pokuty uložené žalobkyním na 8,5 milionů eur, zamítnuta.
Napadené rozhodnutí neobsahuje výslovná odůvodnění ohledně určení výchozí částky, neboť Komise se spokojila s odkazem učiněným
v bodě 353 napadeného rozhodnutí na důvody kvalifikace protiprávního jednání jako závažného.
Je však nutné konstatovat, že Komise v tomto ohledu nebyla povinna uvádět vysvětlení. Jak již bylo zdůrazněno v bodě 221 výše,
z ustálené judikatury vyplývá, že ohledně stanovení pokut za porušení práva hospodářské soutěže plní Komise svou povinnost
uvést odůvodnění, jestliže ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního
jednání, aniž je povinna uvádět v něm podrobnější popis.
Komise tedy neměla povinnost vysvětlit důvody, proč stanovila výchozí částku pokuty přesně na 8,5 milionů eur. Napadené rozhodnutí
tudíž v tomto ohledu není stiženo nedostatkem odůvodnění.
Zadruhé, k údajné nepřiměřenosti této částky je nutné poznamenat, že pokyny z roku 1998 stanoví výchozí částku za protiprávní
jednání kvalifikovaná jako „závažná“ mezi 1 a 20 miliony eur.
V bodě 1 A třetím, čtvrtém a pátém pododstavci pokynů z roku 1998 je upřesněno následující:
„V každé z těchto kategorií, a zejména u kategorií závažných a velmi závažných protiprávních jednání, navrhovaný rozsah pokut
umožní, aby se na podniky použilo diferencované zacházení podle povahy protiprávního jednání, kterého se dopustily.
Bude rovněž nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou možnost[schopnost] způsobit
významnou škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty na úrovni, která zajistí její
dostatečně odstrašující účinek.
Obecně řečeno lze také brát v úvahu skutečnost, že velké podniky obvykle mají právní a ekonomické znalosti a infrastruktury,
které jim umožní lépe rozpoznat, že jejich chování představuje protiprávní jednání, a jaké důsledky z něj vyplývají podle
právních předpisů o hospodářské soutěži.“
Vzhledem k tomu, že žalobkyně nezpochybňují legalitu pokynů z roku 1998, je nutné zkoumat, zda výchozí částka stanovená Komisí
je či není přiměřená, ve světle kritérií zmíněných v bodě 291 výše.
Přitom s ohledem na hospodářský význam žalobkyň a na potřebu zachovat odrazující povahu pokuty, se částka 8,5 milionů eur,
která se nachází v nižší polovině stupnice stanovené pokyny z roku 1998 pro závažná protiprávní jednání, nezdá být zjevně
nepřiměřená.
První část žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout.
b)     K druhé části žalobního důvodu týkající se polehčujících okolností
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně uvádí, že nejistota ohledně protiprávní povahy sporného jednání měla být kvalifikována alespoň jako polehčující
okolnost. Z tohoto důvodu Komise neměla uplatnit zvýšení z důvodu délky trvání protiprávního jednání. Žalobkyně Komisi také
vytýkají, že nezohlednila skutečnost, že navrhly změnu Pravidla, což i skutečně učinily, a dále že s Morgan Stanley během
správního řízení uzavřely dohodu. V poslední řadě mělo prodlení Komise při jejím rozhodování ve věci odůvodnit přinejmenším
snížení pokuty.
Komise má za to, že byla oprávněna nepřijmout žádnou polehčující okolnost. Vyvrací zejména, že změna Pravidla měla nějaký
význam, neboť se týkala pouze doplnění hodnotících kriterií, které se na Morgan Stanley nevztahovaly.
Závěry Tribunálu
Zaprvé musí být námitka vycházející z tvrzení, že jako polehčující okolnost měla být zohledněna nejistota ohledně protiprávní
povahy sporného jednání, z důvodů uvedených v bodech 250 až 255 výše zamítnuta. Je třeba připomenout, že Komise pokutu vyčíslila
na základě období počínajícího oznámením námitek. Přitom k tomuto datu již žalobkyně nemohly mít důvodné pochybnosti ohledně
protiprávní povahy sporného jednání.
Zadruhé nelze vyhovět námitce založené na tom, že prodlení Komise při projednávání případu mělo rovněž odůvodnit snížení pokuty,
a to z důvodů uvedených v bodech 231 až 238 výše, vzhledem k tomu, že období od ukončení protiprávního jednání do vydání napadeného
rozhodnutí je kratší než promlčecí lhůta stanovená v článku 25 nařízení č. 1/2003.
Zatřetí je ohledně odkazu na dohodu se společností Morgan Stanley a její přijetí v rámci Visa třeba uvést, že tímto krokem
žalobkyně ukončily jim vytýkané protiprávní jednání několik let po tom, co je Komise upozornila na protiprávní povahu jejich
jednání. Komise tudíž z tohoto důvodu byla oprávněna žalobkyním pokutu nesnížit.
Začtvrté žalobkyně také neoprávněně tvrdí, že Komise měla zohlednit okolnost, že Pravidlo bylo žalobkyněmi během správního
řízení změněno.
Je jistě pravda, že žalobkyně Pravidlo upravily 24. května 2006. Tato změna mohla být považována za reakci na jednu z výtek
vůči žalobkyním v oznámení námitek, v němž Komise v bodech 247 a 248 zdůraznila, že formulace Pravidla vede k diskriminačnímu
uplatnění, a to zejména s ohledem na nedostatečnou objektivitu a přesnost v něm uvedeného pojmu „soutěžitel“. Rovněž je nutné
konstatovat, že napadené rozhodnutí, jež bylo přijato až po této modifikaci, danou výtku neopakuje.
Komise však neměla žádnou povinnost tuto změnu Pravidla posoudit jako polehčující okolnost a přiznat žalobkyním snížení pokuty.
Vhodnost případného snížení pokuty totiž vzhledem k polehčujícím okolnostem stanoveným v bodě 3 pokynů z roku 1998 musí být
posouzena celkově, s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem. Jelikož pokyny neobsahují ustanovení kogentní povahy ohledně
polehčujících okolností, jež mohou být zohledněny, je třeba mít za to, že Komise si zachovala určitý prostor pro účely celkového
posouzení rozsahu případného snížení pokuty z důvodu polehčujících okolností (rozsudek Mannesmannröhren-Werke v. Komise, bod
182 výše, bod 275).
Jelikož se sporné jednání netýkalo Pravidla samotného, nýbrž jeho uplatnění na společnost Morgan Stanley, jak uznávají i samy
žalobkyně, a odmítnutí členství přetrvávalo více jak dva roky po oznámení námitek, byla Komise oprávněna nezohlednit žalobkyněmi
provedenou změnu Pravidla, jež navíc nastala až ve velmi pokročilém stádiu správního řízení.
Druhá část žalobního důvodu proto musí být zamítnuta.
c)     K třetí části žalobního důvodu vztahující se k délce trvání protiprávního jednání
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně nesouhlasí s tím, jak Komise určila data počátku a konce protiprávního jednání. Domnívají se, že protiprávní jednání
trvalo nanejvýš sedm měsíců, a to mezi srpnem 2005 a únorem 2006. Komise proto pokutu vzhledem k délce trvání neměla zvýšit.
Žalobkyně zaprvé mají za to, že protiprávní jednání nezačalo před srpnem 2005. Vycházejí z okolnosti, že vstup na dotčený
trh vyžaduje přijetí konkrétního prováděcího plánu. Vzhledem k tomu, že první důkaz týkající se prováděcího plánu je ze dne
20. května 2005, a dále že účinné provedení takového plánu obecně vyžaduje nejméně tři měsíce, nemohla společnost Morgan Stanley
na trh vstoupit před srpnem 2005.
Komise se tedy nesprávně domnívala, že počátkem protiprávního jednání bylo uzavření trhu dne 22. března 2000. Žalobkyně rovněž
popírají, že Morgan Stanley měla v úmyslu vstoupit na trh akvizic od roku 1998. Důkazy, které měly takovýto úmysl údajně prokázat,
se ve skutečnosti týkaly pouze trhu vydávání karet. Žalobkyně mimoto Komisi vytýkají, že nepřezkoumala důkazy, které jí předložily,
když tyto důkazy prokazovaly nedostatek úmyslu společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh.
Zadruhé, opírá-li se Komise za účelem stanovení délky trvání protiprávního jednání o údajný trvající úmysl společnosti Morgan
Stanley provozovat činnost v oblasti akvizic, žalobkyně tvrdí, že měla povinnost prokázat existenci tohoto úmyslu po celou
dobu trvání protiprávního jednání. Napadené rozhodnutí však pro období mezi květnem 2005 a 22. září 2006 nezmiňuje žádný důkaz
takového úmyslu. V důsledku toho Komise nesplnila své povinnosti, které jsou stanoveny rozsudkem Tribunálu ze dne 7. července
1994, Dunlop Slazenger v. Komise, (T‑43/92, Recueil, s. II‑441, body 79 a 80). V každém případě měla Komise shledat, že protiprávní
jednání skončilo v únoru 2006, kdy začalo vyjednávání za účelem přijetí společnosti Morgan Stanley, když posledně jmenovaná
při této příležitosti neprojevila úmysl vstoupit na trh akvizic.
Žalobkyně ohledně odpovědi Komise vycházející z toho, že samotné členství Visa stačí k udělení práva na akvizice, zdůrazňují,
že tato odpověď vychází z nesprávné úvahy. Stěžejní otázkou je, zda Morgan Stanley měla či neměla v úmyslu na dotčený trh
vstoupit. Okolnost, že Morgan Stanley během vyjednávání o přijetí na otázky žalobkyň v tomto směru nechtěla odpovědět, tedy
představuje velmi relevantní poznatek. Nadto žalobkyně připomínají, že Morgan Stanley po svém přijetí za člena Visa na trh
nevstoupila.
Komise se domnívá, že se při stanovování dat počátku a konce protiprávního jednání nedopustila omylu.
Závěry Tribunálu
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že určení délky trvání protiprávního jednání je chybné, neboť úmysl společnosti Morgan Stanley
vstoupit na trh netrval během celé doby stanovené Komisí. Žalobkyně Komisi také vytýkají, že nestanovila lhůty, které jsou
nevyhnutelné pro vstup na dotčený trh .
Jak však bylo zdůrazněno v rámci přezkumu návrhových žádání směřujících ke zrušení, Komise se oprávněně domnívala, že Morgan
Stanley na dotčeném trhu představovala potenciálního soutěžitele. Sporné jednání proto vůči ní mělo omezující účinky z hlediska
hospodářské soutěže, dokud trvalo její vyloučení z uvedeného trhu. Komise tedy oprávněně stanovila existenci protiprávního
jednání, jehož trvání bylo stejně dlouhé jako odmítnutí udělit Morgan Stanley členství Visa. V rozsahu, v němž odmítnutí trvalo,
od 22. března 2000 do přijetí Morgan Stanley dne 22. září 2006, se tedy mezi těmito daty jedná o trvající porušení práva hospodářské
soutěže. Komise se tak při stanovení počátku a konce protiprávního jednání nedopustila žádného pochybení.
V důsledku toho neexistuje žádná pochybnost ohledně přesné délky trvání protiprávního jednání. Tímto se projednávaná věc liší
od případu Dunlop Slazenger v. Komise, bod 309 výše (body 79 a 80), na který žalobkyně odkazují.
Třetí část, a tudíž žalobní důvod, je třeba zamítnout v plném rozsahu.
S ohledem na vše, co bylo uvedeno výše, musí být zamítnuta všechna návrhová žádání předložená v rámci projednávané žaloby.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně
neměly ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (pátý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Společnostem Visa Europe Ltd a Visa International Service se ukládá náhrada nákladů řízení.
Jaeger
Vadapalas
Prek
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne .
Podpisy.
Obsah
Skutkové okolnosti sporu
Napadené rozhodnutí
A – Definice relevantního trhu
B – Vytýkané jednání
C – Použití článku 81 ES
D – Výpočet pokuty
Řízení
Návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
A – K návrhu směřujícímu ke zrušení napadeného rozhodnutí
1. Úvodní otázky
a) K přípustnosti některých argumentů a písemnosti
b) K přípustnosti přílohy žaloby
2. K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva žalobkyň na obhajobu
a) Argumenty účastnic řízení
b) Závěry Tribunálu
3. K prvnímu a třetímu žalobnímu důvodu, které popírají omezující účinek sporného jednání na hospodářskou soutěž
a) K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu ze skutečnosti, že Komise nezohlednila možnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit
na dotčený trh prostřednictvím frontingové dohody
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
b) K třetímu žalobnímu důvodu vztahujícímu se k účinkům přítomnosti Morgan Stanley na hospodářskou soutěž na dotčeném trhu
K první části žalobního důvodu vycházející z použití nesprávného hospodářského a právního kritéria
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K druhé části žalobního důvodu vycházející z nesprávné analýzy stupně stávající hospodářské soutěže na dotčeném trhu
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K třetí části žalobního důvodu vycházející z nedostatečné a nesprávné analýzy účinků odmítnutí přijmout společnost Morgan
Stanley na hospodářskou soutěž.
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
B – K návrhu směřujícímu ke zrušení nebo snížení pokuty
1. Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence nesprávného právního a skutkového posouzení ohledně uložení pokuty
a) K první části žalobního důvodu vycházející z porušení zásad rovného zacházení a právní jistoty, a rovněž z nedostatku odůvodnění
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
b) K druhé části žalobního důvodu vycházející z porušení povinnosti přijmout napadené rozhodnutí v přiměřené lhůtě
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
c) K třetí části žalobního důvodu vycházející z nezohlednění nejistoty ohledně protiprávní povahy sporného jednání
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
2. K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního a skutkového posouzení při výpočtu výše uložené pokuty
a) K první části žalobního důvodu týkající se určení výchozí částky pokuty
K povaze protiprávního jednání
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K výchozí částce pokuty
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
b) K druhé části žalobního důvodu týkající se polehčujících okolností
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
c) K třetí části žalobního důvodu vztahující se k délce trvání protiprávního jednání
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: angličtina.