CELEX: 62014CJ0006
Преюдициално запитване
Регламент (ЕО) № 785/2004
Въздушни превозвачи и оператори на въздухоплавателни средства
Застраховки
Изисквания
Понятия за „пътник“ и за „дежурен член на екипаж“
Хеликоптер
Транспортиране на експерт по взривяване на лавини
Вреда, претърпяна по време на полет при изпълнение на служебни задължения
Обезщетение

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, буква ж) от Регламент (ЕО) № 785/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно застрахователните изисквания за въздушни превозвачи и оператори на въздухоплавателни средства (
ОВ L 138, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 14, стр. 3) и на член 17, параграф 1 от Конвенцията за уеднаквяване на някои правила за международния въздушен превоз, подписана в Монреал на 28 май 1999 г., подписана от Европейската общност на 9 декември 1999 г. на основание на член 300, параграф 2 ЕО, одобрена от нейно име с Решение 2001/539/EО на Съвета от 5 април 2001 година (
ОВ L 194, стр. 38
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 8, стр. 112, наричана по-нататък „Конвенцията от Монреал“)
Запитването е отправено в рамките на производство за ревизионно обжалване със страни австрийският въздушен превозвач Wucher Helicopter GmbH (наричан по-нататък „Wucher“) и германската застрахователна компания Euro-Aviation Versicherungs AG (наричана по-нататък „Euro-Aviation“), от една страна, и г‑н Santer, от друга страна, във връзка с обезщетяване на г‑н Santer за нараняване, получено при въздушна злополука.
Правна уредба
Международното право
Член 3, параграфи 1, 2 и 5 от Конвенцията от Монреал има следното съдържание:
„1.   При превоз на пътници се издава индивидуален или групов документ за превоз, който съдържа:
a)
означение на мястото на заминаване и местоназначението;
б)
ако мястото на заминаване и местоназначението се намират на територията само на една държава страна, като същевременно са договорени едно или повече места за спиране на територията на друга държава — означение на поне едно такова място за спиране
2.   Издаването на документа, посочен в параграф 1, може да бъде заменено от всяко друго средство, което запазва посочената в този параграф информация.
[…]
5.   Неизпълнението на разпоредбите на предходните алинеи не засяга съществуването или валидността на договора за превоз, който независимо от това е подчинен на правилата на тази конвенция, включително онези, отнасящи се до ограничаване на отговорността“.
Член 17, параграф 1 от посочената конвенция гласи:
„Превозвачът е отговорен за вреда, понесена в случай на смърт или телесно увреждане на пътник, само при условие че злополуката, която е причинила смъртта или увреждането, е възникнала на борда на въздухоплавателното средство или по време на качване или слизане“.
Правото на Съюза
Регламент (EО) № 2027/97 на Съвета от 9 октомври 1997 година относно отговорността на въздушните превозвачи при въздушния превоз на пътници и на техния багаж (
ОВ L 285, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 4, стр. 170) е изменен с Регламент (EО) № 889/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 13 май 2002 г. (
ОВ L 140, стр. 2
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 9, стр. 146, наричан по-нататък „Регламент № 2027/97“).
Съображение 8 от Регламент № 889/2002 гласи:
„На вътрешния авиационен пазар на Общността разграничението между национални и международни превози бе премахнато и е възможно да се постигне еднакво равнище и еднакъв характер на отговорност в международните и националните превози в рамките на Общността“.
Член 1 от Регламент № 2027/97 гласи:
„Настоящият регламент прилага съответните разпоредби на Конвенцията от Монреал относно въздушния превоз на пътници и на техния багаж и установява някои допълнителни разпоредби. Същевременно той разширява приложението на тези разпоредби за въздушните превози, осъществявани на територията на отделна държава членка“.
Член 2, параграф 2 от този регламент гласи:
„Понятията, съдържащи се в настоящия регламент, които не са определени в параграф 1, са еквивалентни на тези, използвани в Конвенцията от Монреал“.
Член 3, параграф 1 от този регламент предвижда:
„Отговорността на даден въздушен превозвач на Общността по отношение на пътниците и техния багаж се урежда от всички разпоредби на Конвенцията от Монреал, отнасящи се до тази отговорност“.
Член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004 има следното съдържание:
„За целите на настоящия регламент:
[…]

„пътник“ означава всяко лице, което участва в полета със съгласието на въздушния превозвач или на оператора на въздухоплавателното средство, с изключение на дежурните членове на летателния и кабинния екипаж;
[…]“.
Точка 1), буква в) от приложение IV към Регламент (ЕО) № 216/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 20 февруари 2008 година относно общи правила в областта на гражданското въздухоплаване, за създаване на Европейска агенция за авиационна безопасност и за отмяна на Директива 91/670/ЕИО на Съвета, Регламент (ЕО) № 1592/2002 и Директива 2004/36/ЕО (
ОВ L 79, стр. 1
) има следното съдържание:
„Преди всеки полет трябва да бъдат уточнени задачите и задълженията на всеки член на екипажа. Командирът на въздухоплавателното средство носи отговорност за експлоатацията и безопасността на въздухоплавателното средство и за безопасността на всички членове на екипажа, пътници и товар на борда“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 9 февруари 2009 г. на борда на хеликоптер, собственост на Wucher, който има задължителна застраховка „гражданска отговорност“ в Euro-Aviation, г‑н Santer е тежко ранен по време на вътрешен полет в района над глетчерите Sölden (Австрия).
Г‑н Santer работи за Ötztaler Gletscherbahn-GmbH & Co KG (наричано по-нататък „Ötztaler“) и като член на комисията по лавините отговаря за безопасността в района на глетчерите и стопанисваните от неговия работодател ски писти. По-конкретно задачата на г‑н Santer е да преценява къде се налага взривяване на лавините. Взривяването се извършва от хеликоптер.
В деня на злополуката Wucher получава от Ötztaler искане за извършване на „полет за взривяване на лавини“. По време на този полет пилотът, служител на Wucher, е придружен от г‑н Santer и две други лица, също служители на Ötztaler. Г‑н Santer насочва пилота към мястото, където трябва да се хвърли експлозивът. За изпълнението на тази задача г‑н Santer трябва да отвори вратата по заповед на пилота и да я задържи отворена, за да може специалистът по взривовете да изхвърли съдържащия експлозиви товар. При осъществяването на тази операция порив на вятъра блъска отворената леко врата и тя се затваря. Тъй като г‑н Santer не е в състояние своевременно да се освободи от приспособлението, използвано за да държи вратата отворена, лакътната му става е сериозно наранена.
Г‑н Santer предявява пред първоинстанционната австрийска юрисдикция иск за обезщетение срещу Wucher и Euro-Aviation. Тази юрисдикция решава, че искът за обезщетение по принцип е основателен и следва да се приеме, че г‑н Santer е пътувал в качеството на пътник. Тъй като смята, че отговорността на работодателя не може да се ограничи, тази юрисдикция приема, че отговорността на Wucher и на Euro-Aviation се основава на вътрешното австрийско право.
Апелативният съд потвърждава първоинстанционното решение, но приема, че г‑н Santer не е пътувал в качеството на „пътник“ по смисъла на тази конвенция, тъй като не ставало въпрос за превоз от едно място до друго, а главната цел на разглеждания полет била участието при взривяването на лавини със заряди експлозив. Според тази юрисдикция Регламент № 2027/97 не бил пречка за прилагането на австрийския закон за въздушния транспорт, тъй като Конвенцията от Монреал, към която препраща този регламент, се прилага за пътниците и техния багаж.
Апелативният съд стига до извода, че Wucher носи отговорност за причинената на г‑н Santer вреда поради вината на пилота, за който Wucher носи отговорност, както и поради организационните грешки на самия Wucher и че по силата на договора между работодателя му и Wucher г‑н Santer има лично право на обезщетение на договорно основание. Тази юрисдикция смята, че според австрийското право Wucher следва да носи гражданска отговорност в завишен размер и поради това ограничаването на отговорността е изключено.
Ищците в главното производство обжалват това решение с ревизионна жалба до Oberster Gerichtshof, тъй като смятат, че апелативният съд не тълкува правилно Регламент № 2027/97 и не признава ограничаването на отговорността на работодателя, тъй като според тях г‑н Santer не бил пътник, а дежурен член на екипажа, а това изключва прилагането на австрийското право относно общото социално осигуряване.
Oberster Gerichtshof смята, че въпросът дали г‑н Santer трябва да се счита за „пътник“ е определящ за прилагането на режима на отговорността по Конвенцията от Монреал. Тази юрисдикция отбелязва, че в Конвенцията от Монреал и в практиката на Съда няма определение на това понятие. Тя припомня също, че според няколко юрисдикции полет, извършван със специална цел, не е за търговски превоз, а за „авиационна работа“. Запитващата юрисдикция обаче има съмнения относно възможността г‑н Santer да бъде класифициран, от една страна, като „пътник“, а от друга страна, или като „дежурен член на екипаж“, или като трето лице. Тя е на мнение, че за да се защитят правата на потребителите, следва да се гарантира едно минимално равнище на застраховане, и че би било добре да има еднакво тълкуване на понятието „пътник“ в правото на Съюза и в Конвенцията от Монреал.
При тези обстоятелства Oberster Gerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004 да се тълкува в смисъл, че лицето, пътуващо в стопанисван от въздушен превозвач от Общността хеликоптер
—
което безспорно е превозвано на договорно основание (в конкретния случай въз основа на договор между въздушния превозвач и работодателя на пътуващото лице),
—
чийто превоз обаче се осъществява с цел изпълнението на конкретно работно задължение (в конкретния случай — взривяването на лавини)
и
—
съдейства за изпълняването на този полет, като „познаващ местността навигатор“ и по указания на пилота има задължение да отваря вратата на хеликоптера по време на полета и да я държи отворена по определен начин и за определено време,
a)
е „пътник“?
или
б)
„дежурен член на летателния и кабинния екипаж“?
2)
При утвърдителен отговор на въпрос 1, буква a):
следва ли член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал да се тълкува в смисъл, че съдържащото се в него понятие „пътник“ включва във всички случаи и понятието „пътник“ по смисъла на член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004?
3)
При отрицателен отговор на втория въпрос,
следва ли член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал да се тълкува в смисъл, че лицето, пътуващо в хеликоптер, стопанисван от въздушен превозвач от Общността при посочените в първия въпрос условия, е „пътник“ по смисъла на тази разпоредба?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че лицето, пътуващо в хеликоптер, стопанисван от въздушен превозвач от Общността, превозвано на основание на договор, сключен между работодателя му и този въздушен превозвач, за да изпълни конкретна задача, като разглежданата в главното производство, е „пътник“ или е „дежурен член на летателния и кабинния екипаж“? по смисъла на тази разпоредба.
За да се отговори на този въпрос, трябва да се припомни, че понятието „пътник“ по смисъла на член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004 включва всяко лице, което участва в полета със съгласието на въздушния превозвач или на оператора на въздухоплавателното средство, с изключение на дежурните членове на летателния и кабинния екипаж.
Това означава, че включването на едно лице в категорията дежурен член на летателния или кабинния екипаж е изключение от правилото, според което това лице спада към категорията на пътниците.
В самото начало следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика изключенията трябва да се тълкуват стриктно, за да не бъдат изпразнени от съдържание общите правила (вж. решение Комисия/Обединено кралство, C‑346/08,
EU:C:2010:213
, т. 39 и цитираната съдебна практика).
Поради това следва да се провери дали ответникът в главното производство не попада в категорията „дежурен член на летателния екипаж“ или „дежурен член на кабинния екипаж“.
Както се установява от описаните от запитващата юрисдикция факти по делото в главното производство, г‑н Santer, служител на дружество, стопанисващо ски писти, е участвал в полет в качеството на „познаващ местността навигатор“ и задачата му е била по време на полета по указание на пилота да отвори вратата на хеликоптера и да я задържи отворена по определен начин и за определено време.
От това следва, че г‑н Santer не е изпълнявал задачи във връзка с управлението на въздухоплавателното средство и поради това той не попада в категорията „дежурен член на летателния екипаж“.
Освен това, обратно на твърдението на Wucher, обстоятелството, че задачата на г‑н Santer е била да отвори вратата по указание на пилота, не е достатъчно, за да бъде определен г‑н Santer като „дежурен член на кабинния екипаж“. Всъщност в качеството си на командир пилотът винаги има право да дава инструкции на всички лица на борда на въздухоплавателното средство, включително на пътниците.
От това следва, че г‑н Santer не попада в категорията „дежурен член на кабинния екипаж“.
Поради това следва да се приеме, че лице като г‑н Santer трябва да се счита за „пътник“ по смисъла на Регламент № 785/2004.
С оглед на изложените дотук съображения член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че лицето, пътуващо в хеликоптер, стопанисван от въздушен превозвач от Общността, превозвано на основание на договор, сключен между работодателя му и този въздушен превозвач, за да изпълни конкретна задача, като разглежданата в главното производство, е „пътник“ по смисъла на тази разпоредба.
По втория и третия въпрос
С втория и третия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 17 от Конвенцията от Монреал трябва да се тълкува в смисъл, че лице, което може да се определи с понятието „пътник“ по смисъла на член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004, може да се определи с понятието „пътник“ и по смисъла на посочения член 17.
Безспорно е в това отношение, че Конвенцията от Монреал е неразделна част от правния ред на Съюза и Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициално запитване относно нейното тълкуване (вж. решения IATA и ELFAA, C‑344/04,
EU:C:2006:10
, т. 36 и цитираната съдебна практика и т. 40, и Walz (C‑63/09,
EU:C:2010:251
, т. 20 и цитираната съдебна практика).
Посочената конвенция е приложима по отношение на полети, осъществявани във вътрешността на държава членка, по силата на Регламент № 2027/97, чиято цел е да гарантира едно и също равнище и едно и също естество на отговорността на въздушните превозвачи и на въздушните превозвачи от Общността, както при международния, така и при вътрешния транспорт в Европейския съюз.
Както впрочем се установява от акта за преюдициално запитване, Wucher може да се определи с понятието „въздушен превозвач от Общността“, по отношение на който се прилага Регламент № 2027/97, тъй като Wucher е предприятие за въздушен транспорт, притежава валиден лиценз за експлоатация, издаден от Република Австрия в съответствие с разпоредбите на Регламент (ЕИО) № 2407/92 на Съвета от 23 юли 1992 година относно лицензирането на въздушни превозвачи (
ОВ L 240, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 76).
Затова следва да се провери дали по делото в главното производство са налице другите условия за прилагането на Конвенцията от Монреал. Във връзка с това следва да се прецени дали г‑н Santer може да се определи с понятието „пътник“ по смисъла на тази конвенция, а това предполага да се провери дали целта на спорния полет, предмет на главното производство, е била „превоз на пътници“ по смисъла на посочената конвенция.
Затова е важно да се отбележи, че съгласно член 3, параграфи 1 и 2 от Конвенцията от Монреал статутът на „пътник“ по смисъла на тази конвенция е свързан с издаването на индивидуален или групов документ за превоз, чието съдържание е определено в параграф 1, или алтернативно — на друг вид документ с такова съдържание.
Също от член 3, параграф 5 от посочената конвенция следва, че неизпълнението на предхождащите параграф 5 разпоредби не засяга съществуването или валидността на договора за превоз, който, независимо от това е подчинен на правилата на тази конвенция, включително онези, отнасящи се до ограничаване на отговорността.
При това положение, ако съществува договор за превоз и ако всички други условия за прилагането на посочената конвенция са налице, тя се прилага независимо от формата на договора за превоз.
От акта за преюдициално запитване се установява, че г‑н Santer, служител на Ötztaler, в качеството си на член на комисията по лавините, отговарящ за безопасността в района на глетчерите и на ски пистите, е изпълнявал задачата по взривяване на лавини като част от ежедневната си работа. Впрочем именно на договорна основа Wucher превозва г‑н Santer и другите служители на Ötztaler от мястото на излитане на хеликоптера към местата, където трябвало да се взривят лавините, и след това ги връща на това място на излитане.
От това следва, че цел на спорния полет, предмет на главното производство, е бил превозът на служители на Ötztaler до местата, където те трябвало да свършат ежедневната си работа.
От изложеното дотук следва, че член 17 от Конвенцията от Монреал трябва да се тълкува в смисъл, че лице, което може да се определи с понятието „пътник“ по смисъла на член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004, е „пътник“ и по смисъла на член 17 от тази конвенция, при положение че това лице е превозено въз основа на „договор за превоз“ по смисъла на член 3 от посочената конвенция.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Член 3, буква ж) от Регламент (ЕО) № 785/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно застрахователните изисквания за въздушни превозвачи и оператори на въздухоплавателни средства трябва да се тълкува в смисъл, че лице, пътуващо в хеликоптер, стопанисван от въздушен превозвач от Общността, превозвано на основание на договор, сключен между работодателя му и този въздушен превозвач, за да изпълни конкретна задача, като разглежданата в главното производство, е „пътник“ по смисъла на тази разпоредба.

2)
Член 17, параграф 1 от Конвенцията за уеднаквяване на някои правила за международния въздушен превоз, подписана в Монреал на 28 май 1999 г., подписана от Европейската общност на 9 декември 1999 г. на основание на член 300, параграф 2 ЕО, одобрена от нейно име с Решение 2001/539/EО на Съвета от 5 април 2001 г., трябва да се тълкува в смисъл, че лице, което може да се определи с понятието „пътник“ по смисъла на член 3, буква ж) от Регламент № 785/2004, е „пътник“ и по смисъла на член 17 от тази конвенция, при положение че това лице е превозено въз основа на „договор за превоз“ по смисъла на член 3 от посочената конвенция.

Подписи
(
*1
)   Език на производството: немски.