CELEX: 62013CJ0004
Sociālais nodrošinājums
Regula (EEK) Nr. 1408/71
Ģimenes pabalsti
Noteikumi tiesību uz ģimenes pabalstiem pārklāšanās gadījumā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98 (
OV L 209, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 76. panta 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Agentur für Arbeit Krefeld – Familienkasse
(Krēfeldes darba aģentūra – ģimenes [pabalstu] kase; turpmāk tekstā – “
Familienkasse
”) un
S. Fassbender-Firman
, Beļģijas rezidenti, kas strādā algotu darbu Vācijā, par prasību atmaksāt ģimenes pabalstus, ko pēdējai ir samaksājusi
Familienkasse
.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Šīs Regulas Nr. 1408/71 13. pantā “Vispārīgi noteikumi” ir noteikts:
“1.   Ievērojot 14.c un 14.f pantu, uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
2.   Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
a)
persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;
[..].”
Regulas Nr. 1408/71 73. pantā [panta otrajā daļā] ir noteikts:
“Darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar VI pielikumu ir tiesības par tādiem viņa ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, uz ģimenes pabalstiem, ko paredz pirmās še minētās dalībvalsts tiesību akti, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī.”
Šīs regulas 76. pants ir formulēts šādi:
“1.   Ja vienā un tajā pašā laika posmā par vienu un to pašu ģimenes locekli sakarā ar darbu kādā profesijā tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā ģimenes locekļi dzīvo, ir paredzēti ģimenes pabalsti, tad tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas maksājami saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecīgā gadījumā saskaņā ar 73. vai 74. pantu, tiek apturētas līdz tādai summai, kas paredzēta pirmās dalībvalsts tiesību aktos.
2.   Ja tajās dalībvalstīs, kurās dzīvo ģimenes locekļi, nav iesniegts pieteikums uz pabalstiem, tad otras dalībvalsts kompetentā institūcija var piemērot 1. punktu tā, it kā pabalsti būtu piešķirti pirmajā dalībvalstī.”
Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 (
OV L 74, 1. lpp.
), redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), 10. panta 1. punktā ir paredzēts:
“a)
Tiesības uz pabalstiem vai ģimenes piemaksām, kas pienākas saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kuros tiesību iegūšana uz šiem pabalstiem vai piemaksām netiek pakļauta nosacījumam par apdrošināšanu, darbu vai pašnodarbinātību, tiek apturētas, ja tā paša laika posma laikā un par to pašu ģimenes locekli pienākas pabalsti vienīgi atbilstīgi citas dalībvalsts attiecīgajiem tiesību aktiem vai, piemērojot [Regulas Nr. 1408/71] 73., 74., 77. vai 78. pantu, līdz šo pabalstu summai.
b)
Ja tomēr pirmajā še nosauktajā dalībvalstī tiek veikta profesionāla darbība:
i)
tādu pabalstu gadījumā, kas – vai nu vienīgi saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā ar regulas 73. vai 74. pantu – pienākas personai, kura ir tiesīga uz ģimenes pabalstiem, vai personai, kurai tos izmaksā, tad tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas pienākas vai nu vienīgi saskaņā ar šīs otras dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā ar šiem pantiem, tiek apturētas līdz tādai ģimenes pabalstu summai, kāda ir paredzēta tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā šis ģimenes loceklis dzīvo. To pabalstu izmaksas, ko veic dalībvalsts, kurā šis ģimenes loceklis dzīvo, sedz šī dalībvalsts;
[..].”
Ir jānorāda, pirmkārt, ka Regula Nr. 1408/71 ir tikusi aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV L 166, 1. lpp.
) un, otrkārt, ka Regula Nr. 574/72 ir tikusi aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 (
OV L 284, 1. lpp.
), šīs jaunās regulas kļuva piemērojamas 2010. gada 1. maijā saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 91. pantu un Regulas Nr. 987/2009 97. pantu. Tomēr, ņemot vērā laiku, kad radās fakti, uz kuriem attiecas pamatlieta, tiem joprojām ir jāpiemēro Regula Nr. 1408/71 un Regula Nr. 574/72.
Vācijas tiesības
Likuma par ienākumu nodokli (
Einkommensteuergesetz
) redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktiem, 65. pantā “Citi bērnu pabalsti” ir noteikts:
“1.   Pabalsts par apgādībā esošu bērnu netiek maksāts par bērnu, par kuru tiek saņemts vai, iesniedzot attiecīgu pieprasījumu, varētu tikt saņemts viens no turpmāk minētajiem pabalstiem:
1)
pabalsti par apgādībā esošu bērnu atbilstoši likumiskajai nelaimes gadījumu apdrošināšanai vai piemaksas atbilstoši likumiskajai invaliditātes un vecuma apdrošināšanai;
2)
ārvalstīs izmaksāti bērnu pabalsti, kas ir pielīdzināmi pabalstam par apgādībā esošu bērnu vai vienam no 1. apakšpunktā minētajiem pabalstiem;
[..].”
Likums par ģimenes pabalstiem par apgādībā esošiem bērniem (
Bundeskindergeldgesetz
) redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 4. pantā “Citi bērnu pabalsti” ir paredzēts:
“Pabalsts par apgādībā esošu bērnu netiek maksāts par bērnu, par kuru tiek saņemts vai, iesniedzot attiecīgu pieprasījumu, varētu tikt saņemts viens no turpmāk minētajiem pabalstiem:
1)
pabalsti par apgādībā esošu bērnu atbilstoši likumiskajai nelaimes gadījumu apdrošināšanai vai piemaksas atbilstoši likumiskajai invaliditātes un vecuma apdrošināšanai;
2)
ārvalstīs izmaksāti bērnu pabalsti, kas ir pielīdzināmi pabalstam par apgādībā esošu bērnu vai vienam no 1. apakšpunktā minētajiem pabalstiem;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
S. Fassbender-Firman
, Vācijas pilsonei, un viņas vīram, Beļģijas pilsonim, ir 1995. gadā dzimis dēls. Ģimene, kas dzīvoja Vācijā, 2006. gada jūnijā pārcēlās uz Beļģiju, un kopš tā laika tai šajā dalībvalstī ir dzīvesvieta.
S. Fassbender‑Firman
ir nodarbināta Vācijā darbā, par kuru jāveic sociālā nodrošinājuma iemaksas. Viņas vīrs no 2006. gada novembra sāka strādāt Beļģijas nepilna darba laika uzņēmumā un pirms tam bija bezdarbnieks.
S. Fassbender‑Firman
turpināja saņemt bērnu pabalstu Vācijā par savu bērnu. Viņas laulātais neprasīja šādu pabalstu izmaksu Beļģijā un tātad to arī nesaņēma.
Kad
Familienkasse
uzzināja par ģimenes pārcelšanos uz Beļģiju, tā no 2006. gada jūlija atcēla piešķirtos ģimenes pabalstus un pieprasīja atlīdzināt no 2006. gada jūlija līdz 2007. gada martam (turpmāk tekstā – “strīdīgais laikposms”) saņemtos ģimenes pabalstus.
S. Fassbender‑Firman
iesniegtās administratīvās sūdzības izskatīšanā
Familienkasse
apgalvoja, ka, ja
S. Fassbender‑Firman
bija tiesības atbilstoši Vācijas tiesiskajam regulējumam uz ģimenes pabalstiem par strīdīgo laikposmu, tiesības uz šādiem pabalstiem pastāvēja arī Beļģijā. Šīs tiesības, kā norāda
Familienkasse
, no 2006. gada jūlija līdz septembrim bija uz EUR 77,05 mēnesī un no 2006. gada oktobra līdz 2007. gada martam uz EUR 78,59 mēnesī.
Familienkasse
uzskata, ka, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 76.–79. pantu, Vācijas tiesības uz ģimenes pabalstiem bija jāaptur Beļģijas ģimenes pabalstu apmērā un varēja tikt izmaksāta tikai starpība starp Vācijā un Beļģijā maksājamām summām.
Familienkasse
precizēja, ka faktam, ka Beļģijā paredzētie ģimenes pabalsti netika pieteikti, nebija nozīmes attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktu. Šīs normas mērķis tieši ir novērst to, ka, atsakoties pieprasīt pabalstu, tiek apieta Regulā Nr. 1408/71 noteiktā kompetences sistēma, ja apdrošinātais nepiesaka ģimenes pabalstus.
Finanzgericht
, kurā vērsās
S. Fassbender-Firman
, nosprieda, ka šis
Familienkasse
lēmums par attiecīgo ģimenes pabalstu atcelšanu un atgūšanu bija prettiesisks.
Šī tiesa ir nospriedusi, ka, kaut arī, protams, ir izpildīti piemērojamās tiesību normās noteiktie faktiski nosacījumi, lai Vācijas ģimenes nosacījumi tiktu piešķirti tikai daļēji, tomēr
Familienkasse
nav izmantojusi savu rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā, jo minētais 76. pants ir atbilstoša pārklāšanās novēršanas norma, ciktāl runa ir par tiesībām, kas izriet no profesionālo darbību lielākās daļas.
Familienkasse
kļūdaini esot uzskatījusi, ka tai ir pienākums samazināt Beļģijas ģimenes pabalstus, un tādējādi rīkojusies prettiesiski.
Finanzgericht
uzskata, ka lēmums samazināt Vācijas ģimenes pabalsta summu Beļģijā piešķirtā pabalsta apmērā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktam ir administrācijas rīcības brīvība. Tādējādi
Finanzgericht
apgalvoja, ka
Familienkasse
šādā situācijā nerīkojās ierobežotas saistītās kompetences ietvaros.
Ar apelācijas sūdzību, kas iesniegta par
Finanzgericht
spriedumu,
Familienkasse
apgalvo, ka Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts nav jāsaprot kā rīcības brīvību nosakoša norma Vācijas nodokļu un sociālo tiesību izpratnē, vērtējot juridiskās sekas, ko tā secina no faktiem. Regulas Nr. 1408/71 76. panta 1. punktā ir noteikti pamatnoteikumi, lai atrisinātu tiesību uz ģimenes pabalstiem pārklāšanās problēmas. No minētajām tiesību normām izriet, ka tiesības saņemt Vācijas ģimenes pabalstu tiek apturētas līdz tai ģimenes pabalstu summai, uz kādu
S. Fassbender-Firman
var pretendēt savā dzīvesvietas valstī, ciktāl pabalstu izmaksa viņai tiek paredzēta profesionālās darbības gadījumā. Tas nozīmē, ka principā gan pastāv tiesības saņemt ģimenes pabalstu, bet faktiski tās nav jārealizē. Tas nozīmē, ka, lai arī principā pastāv tiesības uz ģimenes pabalstu, iepriekš minētā apturēšana ir jāveic automātiski.
Pamatojoties uz minēto,
Familienkasse
uzskata, ka Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā, kurā ir paredzēta iespēja piemērot šī panta 1. punktu, lietoto vārdu “var” nevar interpretēt tādējādi, ka pārvaldes iestādei ir piešķirta rīcības brīvība, un tas tieši pretēji vienkārši nozīmējot, ka dalībvalstij, kurā tiesības uz pabalstu tika apturētas, ir jāmaksā tikai daļa no ģimenes pabalsta arī tad, ja ģimenes locekļa dzīvesvietas dalībvalstī netika iesniegts pieteikums ģimenes pabalstam.
Familienkasse
piebilst, ka Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts atļauj novērst to, ka ģimenes pabalstu nastas sadales vienlīdzības dēļ persona, kam ir tiesības saņemt ģimenes pabalstus, var nolemt, iesniedzot vai neiesniedzot pieteikumu par ģimenes pabalstu, kurai dalībvalstij ir jāuzņemas šo pabalstu izmaksāšana.
Savukārt
S. Fassbender-Firman
uzskata, ka
Finanzgericht
spriedums ir pamatots. Viņa secina no paziņojuma Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā, ka dalībvalsts administrācijai ir rīcības brīvība attiecībā uz lēmumu samazināt vai nesamazināt tās piešķirto ģimenes pabalstu summu par citas dalībvalsts maksāto summu. Rīcības brīvības ietvaros ir jāņem vērā iespēja liegt potenciālajam ģimenes pabalstu saņēmējam iespēju lemt, kurai dalībvalstij ir jāmaksā šie pabalsti.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli ar Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktu kompetentajai iestādei ir piešķirta brīvība izlemt, vai piemērot šīs regulas 76. panta 1. punktu, ja ģimenes locekļu dzīvesvietas dalībvalstī nav ticis iesniegts pieteikums pabalstiem, un tādējādi pilnībā vai daļēji apturēt tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas šai iestādei jāmaksā.
Minētā tiesa uzskata, ka “paredzēto pakalpojumu” jēdziens, kas minēts Regulas Nr. 1408/71 76. panta 1. punktā, neattiecas uz nepieteiktu pabalstu gadījumu. 76. panta 2. punkts ir speciāls noteikums, kas piemērojams īpašā gadījumā, kad potenciālais pabalstu saņēmējs nav iesniedzis pieteikumu par pabalstu, kas it īpaši izriet no šīs tiesību normas rašanās. Pievienojot Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktu, Savienības likumdevējs vēlējās reaģēt uz agrāko Tiesas judikatūru (skat. spriedumus
Salzano
, 191/83, EU:C:1984:343;
Ferraioli
, 153/84,
EU:C:1986:168
, un
Kracht
, C‑117/89,
EU:C:1990:279
), saskaņā ar kuru, ja nav iesniegts pieteikums par pabalstu migrējoša darba ņēmēja ģimenes locekļu dzīvesvietas dalībvalstī, tiesības saņemt ģimenes pabalstus šī darba ņēmēja nodarbinātības dalībvalstī nav jāaptur.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tā jau ir atrisinājusi rīcības brīvības, kas piešķirta Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā, jautājumu lietā, kurā ir taisīts spriedums
Schwemmer
(C‑16/09,
EU:C:2010:605
), tomēr Tiesa minētajā spriedumā nav izlēmusi šo jautājumu.
Tā precizē arī, ka atbilstoši vācu valodas izpratnei jēdziena “var” lietošana likumdošanas vai izpildvaras tekstā obligāti nenozīmē, ka administrācijai ir piešķirta rīcības brīvība, jo likumdevēja vara vai izpildvara šo terminu dažkārt lieto arī kā sinonīmu jēdzieniem “ir pilnvarota” vai “ir tiesīga”. Tomēr tā uzskata, ka neviens no Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkta piemērošanas jomā ietilpstošajiem elementiem kā prioritārs regulējums tiesību pārklāšanās gadījumā nenorāda uz šādu interpretāciju. Turklāt, tā kā kritēriji, kas var tikt piemēroti, lai īstenotu rīcības brīvību, nav definēti, tas, ka Regulas Nr. 1408/71 76. panta interpretācija parāda vairākus kritērijus, kas var tikt piemēroti, var norādīt, ka runa tomēr ir par tiesību normu, ar kuru administrācijai tiek piešķirta rīcības brīvība.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā kompetentajai iestādei ir piešķirta rīcības brīvība noteikt, vai tad, ja nav iesniegts pieteikums ģimenes locekļu dzīvesvietas valstī, ir vai nav jāpiemēro šīs regulas 76. panta 1. punkts, tad ir jānoskaidro, ar kādiem apsvērumiem šī iestāde var pamatot savu lēmumu. Tā piebilst, ka šādā gadījumā rodas arī jautājums par tiesas kontroles, kas var tikt īstenota attiecībā uz šādu lēmumu, apjomu.
Šādos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nodarbinātības dalībvalsts kompetentajai iestādei ir rīcības brīvība attiecībā uz minētās regulas 76. pantā 1. punkta piemērošanu, ja ģimenes locekļu dzīvesvietas dalībvalstī netiek iesniegts pieteikums pabalstiem?
2)
Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, pamatojoties uz kādiem apsvērumiem saistībā ar rīcības brīvību nodarbinātības dalībvalsts par ģimenes pabalstiem kompetentā iestāde var piemērot Regulas Nr. 1408/71 76. pantā 1. punktu tā, it kā pabalsti būtu piešķirti ģimenes locekļu dzīvesvietas dalībvalstī?
3)
Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, ciktāl uz kompetentās iestādes rīcības brīvības ietvaros pieņemto lēmumu attiecas pārbaude tiesā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka migrējoša darba ņēmēja nodarbinātības dalībvalsts kompetentajai iestādei, ja nav iesniegts pieteikums par ģimenes pabalstu šī darba ņēmēja ģimenes locekļu dzīvesvietas dalībvalstī, ir rīcības brīvība attiecībā uz pārklāšanās novēršanas normas, kas paredzēta minētās regulas 76. panta 1. punktā, piemērošanu.
Ievada apsvērumi
Vispirms ir jāatgādina, ka, lai gan Regulas Nr. 1408/71 73. pantā ir noteikts, ka darba ņēmējam, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ir tiesības par viņa ģimenes locekļiem, kuri dzīvo kādā citā dalībvalstī, saņemt ģimenes pabalstus, kas ir paredzēti šīs pirmās dalībvalsts tiesību aktos, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī, šis noteikums, lai arī tas ir vispārīgs noteikums ģimenes pabalstu jomā, tomēr nav absolūta norma (skat. spriedumus
Schwemmer
,
EU:C:2010:605
, 41. un 42. punkts, kā arī
Wiering
, C‑347/12,
EU:C:2014:300
, 40. punkts).
Līdz ar to, tā kā ir iespējama dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos paredzēto tiesību un nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktos paredzēto tiesību pārklāšanās, minētās regulas 73. pants ir jāpretstata šajā regulā un Regulā Nr. 574/72 ietvertajām normām par pārklāšanās novēršanu, proti, tostarp Regulas Nr. 1408/71 76. pantam un Regulas Nr. 574/72 10. pantam (skat. spriedumus
Schwemmer
,
EU:C:2010:605
, 43. punkts, un
Wiering
,
EU:C:2014:300
, 42. punkts).
Regulas Nr. 1408/71 76. pantā atbilstoši tā nosaukumam ir ietverti “prioritātes noteikumi gadījumos, kad pārklājas tiesības uz ģimenes pabalstiem saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem un saskaņā ar ģimenes locekļu dzīvesvietas valsts tiesību aktiem”. No šīs normas izriet, ka tās mērķis ir atrisināt tiesību pārklāšanos uz tiem ģimenes pabalstiem, kuri pienākas, no vienas puses, saskaņā ar šīs pašas regulas 73. pantu un, no otras puses, saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā dzīvo ģimenes locekļi, kam ir radušās tiesības uz ģimenes pabalstu saistībā ar profesionālās darbības veikšanu (skat. spriedumus
Dodl
un
Oberhollenzer
, C‑543/03,
EU:C:2005:364
, 53. punkts, kā arī
Schwemmer
,
EU:C:2010:605
, 45. punkts).
Pamatlietā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 73. pantu
S. Fassbender-Firman
bija tiesības strīdīgajā laikposmā saņemt Vācijā ģimenes pabalstus par savu dēlu. Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šajā laikposmā un par to pašu bērnu
S. Fassbender-Firman
laulātajam arī bija tiesības saņemt Beļģijā šādus pabalstus atbilstoši savai profesionālajai darbībai vispirms sava nestrādājoša darba ņēmēja, kas saņem atlīdzību, statusa dēļ, pēc tam – saistībā ar profesionālās darbības veikšanu.
No šiem elementiem izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 76. pants ir piemērojams tādas lietas, kāda ir pamatlieta, faktiem.
Ja vienā un tajā pašā laika posmā vienam un tam pašam ģimenes loceklim tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā ģimenes locekļi dzīvo, ir paredzēti ģimenes pabalsti, pamatojoties uz nodarbinātību, tad atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 76. panta 1. punktam tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas maksājami saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, šajā gadījumā saskaņā ar minētās regulas 73. pantu, tiek apturētas līdz tādai summai, kas paredzēta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos.
Pamatlietā atbilstoši šai tiesību normai
S. Fassbender-Firman
tiesības uz ģimenes pabalstiem atbilstoši Vācijas tiesību aktiem tādējādi principā ir apturētas līdz tādai summai, kas paredzēta Beļģijas tiesību aktos.
Tomēr no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka
S. Fassbender-Firman
laulātais nav ne pieteicis, ne saņēmis Beļģijas ģimenes pabalstus.
Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā ir noteikts, ka, ja tajās dalībvalstīs, kurās dzīvo ģimenes locekļi, nav iesniegts pieteikums par pabalstiem, tad otras dalībvalsts kompetentā institūcija var piemērot šī paša panta 1. punktu tā, it kā pabalsti būtu piešķirti dzīvesvietas dalībvalstī.
Tiesa uzskatīja, ka pēdējās minētās tiesību normas mērķis bija ļaut nodarbinātības dalībvalstij apturēt ģimenes pabalstu izmaksu, pat ja dzīvesvietas dalībvalstī nav ticis iesniegts pieteikums šo pabalstu saņemšanai un tādējādi tā nav neko izmaksājusi (skat. spriedumus
Schwemmer
,
EU:C:2010:605
, 56. punkts, kā arī
Pérez Garcia
u.c., C‑225/10,
EU:C:2011:678
, 49. punkts).
Lai gan pirms 2. punkta pievienošanas Regulas Nr. 1408/71 76. pantam ar Padomes 1989. gada 30. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3427/89 (
OV L 331, 1. lpp.
) Tiesa nosprieda, ka tiesību uz ģimenes pabalstiem, kas ir jāmaksā viena no vecākiem nodarbinātības dalībvalstij, apturēšana nenotiek, ja otrs no vecākiem dzīvo ar bērniem citā dalībvalstī un tur nodarbojas ar profesionālo darbību, tomēr nesaņemot ģimenes pabalstus par bērniem, jo nav izpildīti visi šīs dalībvalsts tiesību aktos prasītie nosacījumi, lai faktiski saņemtu minētos pabalstus, tostarp nosacījums par to, ka ir iesniegts iepriekšējs pieteikums (spriedumi
Salzano
,
EU:C:1984:343
, 11. punkts;
Ferraioli
,
EU:C:1986:168
, 15. punkts, un
Kracht
,
EU:C:1990:279
, 11. punkts), šis Regulas Nr. 1408/71 76. panta grozījums ir izdarīts, lai ļautu apturēt šīs regulas 76. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz ģimenes pabalstiem pat tad, ja dzīvesvietas dalībvalstī nav iesniegts pieteikums par pabalstu.
Ievērojot Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktu, atbilstoši kuram nodarbinātības dalībvalsts “kompetentā institūcija”“var” piemērot Regulas Nr. 1408/71 76. panta 1. punkta normas, tādējādi ir jānosaka, vai tādai iestādei, kāda ir pamatlietā, proti,
Familienkasse
, kā
S. Fassbender-Firman
apgalvo iesniedzējtiesā, ir rīcības brīvība, kad, ja ģimenes locekļu dzīvesvietas dalībvalstī nav ticis iesniegts pieteikums pabalstiem, tā lemj apturēt tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas ir jāmaksā atbilstoši nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktiem, līdz summai, kas paredzēta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos.
Tiesas atbilde
No Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkta teksta izriet, ka tajā nav paredzēta tiesību uz ģimenes pabalstiem, kas jāmaksā atbilstoši nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktiem, apturēšana līdz summai, kas paredzēta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos, bet tajā ir atļauta šāda apturēšana.
Kā ģenerāladvokāts ir konstatējis savu secinājumu 48. un 49. punktā, Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā ir atļauts liegt migrējošam darba ņēmējam vai viņa tiesību pārņēmējiem tiesības uz pabalstiem, kas ir piešķirti saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem, izraisot tādas sekas, ka viņi saņemtu mazāku ģimenes pabalsta summu par to, kas ir paredzēta gan nodarbinātības dalībvalsts, gan ģimenes locekļu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos. Ievērojot šo iedarbību, šī norma ir jāinterpretē šauri.
Šādos apstākļos ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem tiek piešķirts, neievērojot individuālu un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtējumu, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, un ja tas attiecas uz riskiem, kas ir skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā (skat. spriedumu
Lachheb
, C‑177/12,
EU:C:2013:689
, 30. punkts un tajā norādītā judikatūra).
Prasība, ka ģimenes pabalsti jāpiešķir, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, nozīmē, ka ne tikai to piešķiršanas nosacījumiem, bet arī vajadzības gadījumā to apturēšanai ir jābūt noteiktai kompetentās dalībvalsts tiesību aktos, šajā gadījumā – nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktos.
Tiesiskās noteiktības un pārskatāmības prasība ir, lai migrējoši darba ņēmēji vai viņu tiesību pārņēmēji būtu skaidrā un noteiktā juridiskā situācijā, kas tiem ne tikai ļautu pilnībā apzināties savas tiesības, bet vajadzības gadījumā arī to ierobežojumus (skat. pēc analoģijas spriedumu
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, C‑280/00,
EU:C:2003:415
, 58. un 59. punkts).
Tomēr, kā Eiropas Komisija to apgalvo savos rakstveida apsvērumos, nodokļu maksātāju tiesības uz ģimenes pabalstiem nevar būt atkarīgas no kompetentās iestādes rīcības brīvības.
Tādējādi ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktā nodarbinātības dalībvalstij ir atļauts paredzēt savos tiesību aktos, ka kompetentā iestāde aptur tiesības uz ģimenes pabalstu, ja nav iesniegts pieteikums par ģimenes pabalstu dzīvesvietas dalībvalstī. Šādos apstākļos minētajai iestādei ir rīcības brīvība attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 76. panta 1. punktā paredzēto pārklāšanās novēršanas normas piemērošanu atbilstoši minētās regulas 76. panta 2. punktam, bet tai ir jāpiemēro šis noteikums, ja šāda piemērošana ir paredzēta dalībvalsts tiesību aktos un ja minētajos tiesību aktos noteiktie šīs piemērošanas nosacījumi ir izpildīti.
Šajā lietā, ievērojot iesniedzējtiesas izdarītās pārbaudes, no Vācijas valdības rakstiskās atbildes uz Tiesas uzdotu jautājumu izriet, ka tiesību uz ģimenes pabalstiem apturēšana, ja dzīvesvietas dalībvalstī nav iesniegts pieteikums par ģimenes pabalstu, ir paredzēta Vācijas tiesību aktos, šajā gadījumā Likuma par ienākumu nodokli redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, 65. pantā un Likuma par ģimenes pabalstiem par apgādībā esošiem bērniem redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, 4. pantā, kuri ir interpretēti un piemēroti saskaņā ar Savienības tiesībām atbilstoši spriedumam
Hudzinski
un
Wawrzyniak
(C‑611/10 un C‑612/10,
EU:C:2012:339
) tādējādi, ka vajadzības gadījumā iespējamā starpība starp Vācijas ģimenes pabalstiem un citas dalībvalsts piešķirtajiem ģimenes pabalstiem vienmēr tiek samaksāta.
Šādos apstākļos tādai iestādei, kāda ir pamatlietā, ir jāaptur tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas paredzētas nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktos, līdz summai, kas paredzēta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos.
Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir atļauts nodarbinātības dalībvalstij paredzēt savos tiesību aktos, ka kompetentā iestāde aptur tiesības uz ģimenes pabalstu, ja nav iesniegts pieteikums par ģimenes pabalstu dzīvesvietas dalībvalstī. Šādos apstākļos, ja nodarbinātības dalībvalsts savos tiesību aktos paredz šādu tiesību uz ģimenes pabalstiem apturēšanu, kompetentajai iestādei ir jāpiemēro šī apturēšana atbilstoši šim 76. panta 2. punktam, ja šajos tiesību aktos noteiktie tās piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, un tai nav rīcības brīvības šajā ziņā.
Par otro un trešo jautājumu
Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, atbilde uz otro un trešo jautājumu nav jāsniedz.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98, 76. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir atļauts nodarbinātības dalībvalstij paredzēt savos tiesību aktos, ka kompetentā iestāde aptur tiesības uz ģimenes pabalstu, ja nav iesniegts pieteikums par ģimenes pabalstu dzīvesvietas dalībvalstī. Šādos apstākļos, ja nodarbinātības dalībvalsts savos tiesību aktos paredz šādu tiesību uz ģimenes pabalstiem apturēšanu, kompetentajai iestādei ir jāpiemēro šī apturēšana atbilstoši šim 76. panta 2. punktam, ja šajos tiesību aktos noteiktie tās piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, un tai nav rīcības brīvības šajā ziņā.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – vācu.