CELEX: 62009CJ0379
Laisvas darbuotojų judėjimas
SESV 45 ir 48 straipsniai
Darbuotojų migrantų socialinė apsauga
Teisių į papildomą pensiją išsaugojimas
Tarybos neveikimas
Darbuotojas, to paties darbdavio paeiliui įdarbintas skirtingose valstybėse narėse

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 45 ir 48 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Belgijos piliečio M. Casteels ir pagal Didžiosios Britanijos teisę įsteigtos bendrovės
British Airways plc
(toliau – BA) Briuselio (Belgija) filialo ginčą dėl suinteresuotojo asmens teisės į papildomą pensiją.

Teisinis pagrindas
1974 m. gruodžio 19 d. Darbuotojų papildomo senatvės aprūpinimo pagerinimo įstatymo (
Gesetz zur Verbesserung des betrieblichen Altersversorgung
,
BGBl.
I, 1974, p. 3610, toliau –
BetrAVG
) 1 straipsnio pirmajame sakinyje nustatyta:
„Darbuotojas, kuriam buvo įsipareigota užtikrinti senatvės, invalidumo išmokas ar išmokas netekus maitintojo, susijusias su
darbo santykiais (papildoma senatvės pensija), išsaugo teisę į pensiją, kai darbo sutartis nutraukiama prieš įvykstant draudiminiam
įvykiui, jeigu tą dieną darbuotojui yra sukakę 35 metai ir
–        įsipareigojimas dėl pensijos truko mažiausiai 10 metų, arba
–        jis turi mažiausiai 12 metų stažą, ir įsipareigojimas dėl pensijos truko mažiausiai trejus metus.“

BetrAVG
17 straipsnio 3 dalis skamba taip:
„Kolektyvinės sutartys gali nukrypti nuo šio įstatymo 2–5, 16, 27 ir 28 straipsnių. Nukrypti leidžiančios nuostatos taikomos
kolektyvinės sutarties nesaistomiems darbdaviams ir darbuotojams, jeigu jie susitaria tarpusavio santykiams taikyti atitinkamas
kolektyvinės sutarties nuostatas. Tačiau nuo šio įstatymo nuostatų negalima nukrypti darbuotojui sukuriant nepalankesnes sąlygas.“
1988 m. sausio 1 d. galiojusios Kolektyvinės sutarties dėl pensijų Nr. 3 (
Versorgungs-Tarifvertrag Nr. 3
, toliau – kolektyvinė sutartis), sudarytos tarp BA filialo Diuseldorfe (Vokietija) ir
Gewerkschaft Öffentliche Dienste, Transport und Verkehr
(Viešųjų paslaugų ir transporto profesinė sąjunga), 7 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.      Darbuotojams, pradėjusiems dirbti [BA] po 1977 m. gruodžio 31 d., nutraukusiems darbo sutartį nepasibaigus įstatymų numatytam
būtinam draudimo laikotarpiui, grąžinamos jų mokėtos įmokos be palūkanų.
2.      Darbuotojams, pradėjusiems dirbti [BA] iki 1978 m. sausio 1 d. galioja šios nuostatos:
a)      Darbuotojai, turintys neprarandamų teisių į pensiją, gali, nutraukdami darbo sutartį iki jiems sukaks numatytas amžius, reikalauti
išmokėti tokią sumą, kokia jiems būtų priklausiusi pensija pagal įmokėtų įmokų dydį.
b)      Darbuotojai, savo noru paliekantys tarnybą [BA] neįgiję penkerių metų darbo stažo, turi teisę į pensijų išmokas, kurios yra
užtikrintos savomis įmokomis.
Darbuotojai, išdirbę penkerius metus, bet savo noru arba dėl kokių nors kitų priežasčių nutraukę darbo sutartį prieš pasibaigiant
įstatymų numatytam būtinajam draudimo laikotarpiui, taip pat turi teisę į pensijų išmokas, kurios iki to momento buvo užtikrintos
[BA] įmokomis. <...>
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nuo 1974 m. liepos 1 d. M. Casteels nuolat dirbo BA. Per savo darbo metus jis šios bendrovės buvo įdarbintas įvairiose valstybėse
narėse, konkrečiai kalbant, Belgijos Karalystėje, Vokietijos Federacinėje Respublikoje ir Prancūzijos Respublikoje. Jį su
BA siejo pagrindinė darbo sutartis, kurios sąlygos ne kartą buvo keičiamos, atsižvelgiant į tai, kokiame filiale jis dirbo.
Iki 1988 m. lapkričio 14 d. M. Casteels dirbo Belgijoje, vėliau nuo 1988 m. lapkričio 15 d. iki 1991 m. spalio 1 d. – BA filiale
Diuseldorfe. Nuo 1991 m. spalio 1 d. iki 1996 m. balandžio 1 d. jis buvo BA įdarbintas Prancūzijoje, o vėliau vėl vykdė savo
funkcijas Belgijoje.
1988 m. kovo 10 d. M. Casteels darbo sutartyje buvo numatyta, kad jis taps jo darbo vietoje galiojusios BA papildomų pensijų
sistemos nariu.
Perkeliant M. Casteels iš Briuselio į Diuseldorfą, šalys susitarė, kad jo darbo sąlygos bus tokios pačios, kokias turi Vokietijoje
dirbantys darbuotojai, įdarbinti BA nuo 1974 m. liepos 1 d. Vienintelis numatytas skirtumas buvo susijęs su Vokietijoje galiojusios
BA pensijų sistemos taikymu pagal sutartį su
Victoria Lebensversicherung AG
. M. Casteels turėjo tapti šios sistemos nariu tik faktiškai pradėjęs darbą BA Diuseldorfo filiale.
Pagrindinėje byloje BA ginčija M. Casteels teisę į papildomą pensiją už darbo Vokietijoje laikotarpį, motyvuodama tuo, kad
1991 m. M. Casteels savanoriškai nutraukė darbą Diuseldorfo filiale, neįgijęs minimalaus darbo stažo, pagal kolektyvinės sutarties
7 straipsnį būtino neprarandamai teisei į papildomą pensiją įgyti pagal minėtame filiale galiojusią sistemą.
Pasak
Arbeidshof te Brussel
, pagal nagrinėjamu laikotarpiu galiojusius Vokietijos teisės aktus M. Casteels turėjo teisę reikalauti atlyginti tik jo,
bet ne darbdavio mokėtas įmokas. Dėl šios priežasties, kiek tai susiję su teise į papildomą pensiją, dėl darbo tam pačiam
darbdaviui skirtingose valstybėse narėse M. Casteels padėtis yra mažiau palanki, nei būtų tuo atveju, jeigu jis dirbtų šiam
darbdaviui tik Belgijoje.
Prieš priimdamas sprendimą dėl M. Casteels apeliacinio skundo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė
sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar privatus asmuo byloje prieš savo darbdavį iš privataus sektoriaus gali nacionaliniame teisme remtis EB 42 straipsniu, jei
[Europos Sąjungos] Taryba nesiėmė jokių jame numatytų priemonių?
2.      Ar EB 39 straipsniui – iki [1998 m. birželio 29 d. Tarybos] Direktyvos 98/49/EB [dėl pagal darbo sutartį dirbančių asmenų
ir savarankiškai dirbančių asmenų, judančių Bendrijoje, teisių į papildomą pensiją išsaugojimo (OL L 209, p. 46; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 323)] įsigaliojimo – ir 42 straipsniui atskirai ar kartu prieštarauja tai, kad:
tuo atveju, kai tuo pačiu juridiniu asmeniu esančiam darbdaviui dirbantis darbuotojas, nebūdamas komandiruotas, paeiliui dirbo
šio darbdavio įmonės filialuose skirtingose valstybėse narėse kiekvieną kartą taikant šiuose filialuose galiojančias papildomų
pensijų sistemas,
–        nustatant laikotarpį, kuriuo buvo galutinai įgyta teisė į papildomą pensiją (tiek darbdavio, tiek darbuotojo mokėtų įmokų
pagrindu) konkrečioje valstybėje narėje, neatsižvelgiama nei į dirbant tam pačiam darbdaviui kitoje valstybėje narėje įgytą
darbo stažą, nei į narystę toje valstybėje taikomoje papildomų pensijų sistemoje, ir
–        darbuotojo perkėlimas jo sutikimu į to paties darbdavio filialą kitoje valstybėje narėje prilyginamas teisės aktuose dėl pensijų
numatytam darbo santykių nutraukimui darbuotojo valia, ir dėl to jo teisė į papildomą pensiją ribojama tik jo paties sumokėtomis
įmokomis,
neigiamas tokios situacijos padarinys yra tai, kad darbuotojas praranda teisę į papildomą pensiją už darbo šioje valstybėje
narėje laikotarpį, o taip nebūtų atsitikę, jeigu jis būtų dirbęs savo darbdaviui tik vienoje valstybėje narėje ir būtų šioje
valstybėje galiojančios papildomų pensijų sistemos narys?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 48 straipsnis veikia
tiesiogiai ta prasme, kad privatus asmuo gali šiuo straipsniu remtis nacionalinių teismų nagrinėjamoje byloje prieš savo darbdavį
iš privataus sektoriaus.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad SESV 48 straipsniu nesiekiama įtvirtinti tiesiogiai veikiančios teisės normos. Jis yra teisinis
pagrindas, leidžiantis Europos Parlamentui ir Tarybai, sprendžiant pagal įprastą teisėkūros procedūrą, socialinės apsaugos
srityje imtis priemonių, būtinų laisvam darbuotojų judėjimui užtikrinti.
Taigi šia nuostata reikalaujama Sąjungos teisės aktų leidėjo veiksmų, todėl jos poveikis priklauso nuo minėtų institucijų
teisės akto priėmimo. Dėl šios priežasties pačia šia nuostata privatiems asmenims nesuteikiamos teisės, kuriomis galima remtis
nacionaliniuose teismuose.
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 48 straipsnis neveikia tiesiogiai ir privatus asmuo negali juo remtis nacionalinių
teismų nagrinėjamoje byloje prieš savo darbdavį iš privataus sektoriaus.

Dėl antrojo klausimo
Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 45 straipsnį reikia
aiškinti taip, kad jam prieštarauja tai, kad nustatant laikotarpį, kuriuo buvo galutinai įgyta teisė į papildomą pensiją valstybėje
narėje, neatsižvelgiama į darbo stažą, įgytą dirbant tam pačiam darbdaviui skirtingose valstybėse narėse esančiuose jo filialuose
pagal tą pačią pagrindinę darbo sutartį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat kelia klausimą, ar darbuotojo perkėlimas jo sutikimu į to
paties darbdavio filialą kitoje valstybėje narėje turi būti laikomas nagrinėjamoje papildomos pensijos sistemoje numatytu
darbo santykių nutraukimu darbuotojo valia.
Pirmiausia pažymėtina, kad SESV 45 straipsniu reglamentuojami ne tik viešosios valdžios institucijų veiksmai, bet ir apmokamą
darbą kolektyviai reglamentuojančios kitokio pobūdžio nuostatos (žr. 2010 m. kovo 16 d. Sprendimo
Olympique Lyonnais
, C‑325/08, Rink. p. I‑0000, 30 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tai reiškia, kad SESV 45 straipsnis taikomas pagrindinėje byloje susiklosčiusiai situacijai, kurios ypatumas yra M. Casteels
teisę į BA mokamą papildomą pensiją reglamentuojančios kolektyvinės darbo sutarties buvimas.
Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, kad visomis ESV sutarties nuostatomis laisvo asmenų judėjimo srityje
siekiama palengvinti Sąjungos piliečiams bet kokios profesinės veiklos vykdymą Sąjungos teritorijoje ir draudžiamos priemonės,
galinčios sudaryti nepalankesnes sąlygas šiems piliečiams, siekiantiems vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės narės teritorijoje
(žr. 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo
Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon
, C‑212/06, Rink. p. I‑1683, 44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir minėto Sprendimo
Olympique Lyonnais
33 punktą).
Dėl šios priežasties SESV 45 straipsniu draudžiama bet kokia priemonė, kuri, nors ir taikoma nediskriminuojant dėl pilietybės,
gali kliudyti Sąjungos piliečiams pasinaudoti Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis arba dėl kurios naudojimasis
jomis gali tapti mažiau patrauklus (žr. minėto Sprendimo
Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon
45 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nors tiesa, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos kolektyvinės sutarties nuostatos, būtent ir konkrečiai jos 7 straipsnis,
vienodai taikomos visiems BA filialuose Vokietijoje dirbantiems darbuotojams ir jomis atitinkami darbuotojai neskirstomi pagal
pilietybę, vis dėlto minėta kolektyvinė sutartis lemia, kad dėl naudojimosi savo teise laisvai judėti Sąjungoje M. Casteels
padėtyje esantys darbuotojai vertinami mažiau palankiai, nei tokia teise nesinaudojantys BA darbuotojai.
Kaip savo išvados 50 punkte taip pat pažymėjo generalinė advokatė, kolektyvinė sutartis galioja tik Vokietijos Federacinės
Respublikos teritorijoje.
Iš to viena vertus išplaukia, kad BA darbuotojams, kurie, kaip ir M. Casteels, buvo perkelti iš BA filialo kitoje valstybėje
narėje į to paties darbdavio Diuseldorfe esantį filialą, darbo pirmajame filiale laikotarpis nelaikomas tinkamu darbo laikotarpiu
vertinant, ar suinteresuotasis asmuo įgijo minimalų darbo stažą, būtiną siekiant galutinai įgyti teisę į papildomą pensiją
pagal Vokietijoje galiojančią sistemą.
Atvirkščiai, Diuseldorfo filialo darbuotojai, įgiję BA tokį patį darbo stažą, kokį turi M. Casteels, tačiau nesinaudoję teise
laisvai judėti, gali remtis nepertraukiamu darbo stažu vertinant stažą, pagal kolektyvinės sutarties nuostatas būtiną siekiant
galutinai įgyti teisę į papildomą pensiją pagal minėtame filiale galiojančią sistemą. Šie darbuotojai nepertraukiamai įgyja
teisę į papildomą pensiją, o laikotarpis, kuriuo M. Casteels įgijo teises pagal filiale galiojančią sistemą, nesiekė kolektyvinės
sutarties 7 straipsnyje reikalaujamos mažiausios trukmės, nes suinteresuotojo asmens darbo BA stažas buvo nutrūkęs dėl darbo
kitose valstybėse narėse esančiuose to paties darbdavio filialuose laikotarpių.
Kita vertus, BA darbuotojai, jų sutikimu perkelti iš Diuseldorfo filialo į to paties darbdavio filialą kitoje valstybėje narėje,
pagal kolektyvinę sutartį laikomi nutraukusiais darbą BA, todėl pagal minėtos kolektyvinės sutarties 7 straipsnio 2 dalies
b punktą, jeigu jie perkeliami neįgiję penkerių metų darbo stažo, jie turi teisę tik į pensijų išmokas, kurios yra užtikrintos
jų pačių mokėtomis įmokomis.
Atvirkščiai, kaip generalinė advokatė pabrėžė savo išvados 51 punkte, BA darbuotojas, sutikęs būti perkeltas iš Diuseldorfo
filialo į kitą BA filialą Vokietijoje, pagal kolektyvinę sutartį nelaikomas nutraukiančiu darbą BA ir todėl jam netaikoma
pirmesniame punkte minėta šios sutarties nuostata.
Taigi nenumačius atsižvelgimo į BA darbuotojo darbo šio darbdavio filiale kitoje valstybėje narėje laikotarpį ir prilyginus
BA darbuotojo perkėlimą jo sutikimu į šio darbdavio filialą kitoje valstybėje narėje savanoriškam darbo BA nutraukimui, kolektyvine
sutartimi mažiau palankiai vertinami savo teisę laisvai judėti įgyvendinantys darbuotojai, nes jie patiria finansinių nuostolių
ir sumažėja jų teisė į papildomą pensiją. Tokio nepalankaus vertinimo perspektyva gali atgrasyti tokius darbuotojus, kaip
antai M. Casteels, persikelti iš jų darbdavio filialo vienoje valstybėje narėje į to paties darbdavio filialą kitoje valstybėje
narėje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon
48 punktą).
Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjama tvarka ribojamas laisvas darbuotojų judėjimas, o tai iš esmės draudžiama pagal SESV 45 straipsnį,
jis leistinas tik su sąlyga, kad juo siekiama bendrojo intereso tikslo, jis yra tinkamas šiam tikslui pasiekti ir neviršija
to, kas reikalinga jam pasiekti (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Gouvernement de la Communauté française ir Gouvernement wallon
55 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo klausimu BA pažymi, kad tokia tvarka siekiama išvengti darbuotojo priskyrimo kelioms pensijų sistemoms skirtingose valstybėse
narėse tuo pačiu metu. Tačiau, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 79 punkte, M. Casteels padėtyje reikėtų nuogąstauti
ne dėl nepagrįsto darbuotojo migranto praturtėjimo, bet, atvirkščiai, dėl nepagrįstos žalos, patirtos praradus teisę į papildomą
pensiją už laikotarpį, kuriuo suinteresuotasis asmuo buvo priskirtas prie Vokietijos papildomų pensijų sistemos.
BA nurodomu tikslu „pririšti“ darbuotojus negalima pagrįstai remtis siekiant pateisinti nepalankų vertinimą tų darbuotojų,
kurie, nors ir naudojasi savo teise laisvai judėti Sąjungoje, tebedirba tam pačiam darbdaviui.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinis teismas, naudodamasis bet kokia pagal nacionalinę teisę suteikta
diskrecija, nacionalinės teisės normą turi aiškinti ir taikyti laikydamasis Sąjungos teisės reikalavimų (žr. 1988 m. vasario
4 d. Sprendimo
Murphy ir kt.
, 157/86, Rink. p. 673, 11 punktą; 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Engelbrecht
, C‑262/97, Rink. p. I‑7321, 39 punktą ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo
ITC
, C‑208/05, Rink. p. I‑181, 68 punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad aiškinant kolektyvinės sutarties 7 straipsnio 2 dalies b punkto antrą pastraipą laikantis
SESV 45 straipsnio, M. Casteels, nepertraukiamai dirbusį BA nuo 1974 m. liepos 1 d., turėtų būti galima pripažinti nuolatiniu
BA darbuotoju nuo šios datos, nenustojusiu dirbti šiam darbdaviui dėl perkėlimo į filialą Prancūzijoje, kad jis galėtų gauti
tiek jo, tiek BA įmokomis pagrįstą pensiją už priklausymo BA Diuseldorfo filiale galiojusiai sistemai laikotarpį.
Minėtoje kolektyvinės sutarties nuostatoje numatyta, kad darbuotojai, pradėję dirbti BA iki 1978 m. sausio 1 d. ir išdirbę
penkerius metus, bet savo noru arba dėl kokių nors kitų priežasčių nutraukę darbo sutartį prieš pasibaigiant įstatymų numatytam
būtinajam draudimo laikotarpiui, taip pat turi teisę į pensijų išmokas, kurios iki to momento buvo užtikrintos BA įmokomis.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad per Teisingumo Teismo posėdį BA sutiko, kad kolektyvinės sutarties 7 straipsnio 2 dalis
galėtų būti taikoma M. Casteels.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad į antrąjį klausimą reikia atsakyti, jog SESV 45 straipsnį reikia aiškinti taip,
kad jam prieštarauja tai, jog privalomai taikant kolektyvinę darbo sutartį:
–        nustatant laikotarpį, kuriuo buvo galutinai įgyta teisė į papildomą pensiją valstybėje narėje, neatsižvelgiama į darbo stažą,
įgytą dirbant tam pačiam darbdaviui skirtingose valstybėse narėse esančiuose jo filialuose pagal tą pačią pagrindinę darbo
sutartį,
–        darbuotojas, perkeltas iš darbdavio filialo vienoje valstybėje narėje į to paties darbdavio filialą kitoje valstybėje narėje,
laikomas savo valia nutraukusiu darbo santykius su šiuo darbdaviu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
SESV 48 straipsnis neveikia tiesiogiai ir privatus asmuo negali juo remtis nacionalinių teismų nagrinėjamoje byloje prieš
savo darbdavį iš privataus sektoriaus.
2.
SESV 45 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jam prieštarauja tai, jog privalomai taikant kolektyvinę darbo sutartį:
–
nustatant laikotarpį, kuriuo buvo galutinai įgyta teisė į papildomą pensiją valstybėje narėje, neatsižvelgiama į darbo stažą,
įgytą dirbant tam pačiam darbdaviui skirtingose valstybėse narėse esančiuose jo filialuose pagal tą pačią pagrindinę darbo
sutartį,
–
darbuotojas, perkeltas iš darbdavio filialo vienoje valstybėje narėje į to paties darbdavio filialą kitoje valstybėje narėje,
laikomas savo valia nutraukusiu darbo santykius su šiuo darbdaviu.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.