CELEX: 62010CJ0184
Direktīva 91/439/EEK
Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana
Vadītāja apliecība, ko dalībvalsts izsniegusi, neievērojot dzīvesvietas nosacījumu
Uzņemošās dalībvalsts atzīšanas atteikums, kas pamatots tikai ar dzīvesvietas nosacījuma pārkāpumu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju
apliecībām (OV L 237, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2008. gada 27. jūnija Direktīvu 2008/65/EK (OV L 168, 36. lpp.; turpmāk
tekstā – “Direktīva 91/439”), 1. panta 2. punktu, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 8. panta 2. un 4. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp M. Graseri [
M. Grasser
], Vācijas pilsoni ar dzīvesvietu Fīrettrunštatē [
Viereth-Trunstadt
] (Vācija) un Čehijas Republikā izsniegtas vadītāja apliecības turētāju, un Bavārijas federālo zemi [
Freistaat Bayern
] par lēmumu, ar kuru viņai tika atteiktas tiesības izmantot savu vadītāja apliecību Vācijas teritorijā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Direktīvas 91/439 preambulas ceturto apsvērumu satiksmes drošības interesēs ir jānosaka minimālās prasības vadītāja
apliecību izdošanai.
Minētās direktīvas 1. panta 1. un 2. punkta teksts ir šāds:
“1.      Atbilstoši šīs direktīvas noteikumiem dalībvalstis ievieš iekšzemes vadītāju apliecības, kas pamatojas uz I vai Ia pielikum[ā]
aprakstīto Kopienas paraugu. [..]
2.      Dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas.”
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punktu:
“Vadītāju apliecības turklāt tiek izdotas tikai tiem pretendentiem:
[..]
b)      kam ir parastā dzīvesvieta dalībvalstī, kas izdod vadītāja apliecību, vai kas var pierādīt, ka tur ir mācījušies vismaz sešus
mēnešus.”
Saskaņā ar Direktīvas 91/439 7. panta 5. punktu nevienam cilvēkam nav tiesību turēt vairāk kā vienu vadītāja apliecību.
Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktā un 4. punkta pirmajā dāļā ir paredzēts:
“2.      Ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalstis uz
citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību
ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.
[..]
4.      Dalībvalsts var atteikties atzīt jebkuras tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, kas pirmās
valsts teritorijā ir pakļauta kādam no 2. punktā minētajiem pasākumiem.”
Minētās direktīvas 9. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķiem “parastā dzīvesvieta” nozīmē vietu, kur persona parasti dzīvo, tas ir vismaz 185 dienas katrā kalendārajā
gadā, personīgo un darba saišu dēļ vai, ja personai nav darba saišu, personīgo saišu dēļ, kas rāda ciešu saistību starp šo
personu un vietu, kur tā dzīvo.”
Šīs pašas direktīvas 12. panta 3. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis palīdz viena otrai īstenot šo direktīvu un, ja tas vajadzīgs, apmainās ar informāciju par vadītāju apliecībām,
ko tās reģistrējušas.”

Valsts tiesiskais regulējums
1998. gada 18. augusta Noteikumu par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē (Noteikumi par vadītāja apliecību) [
Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr
(
Fahrerlaubnis‑Verordnung
)] (
BGBl
. 1998 I, 2214. lpp.) – redakcijā, kas izriet no 2009. gada 7. janvāra noteikumiem (
BGBl
. 2009 I, 29. lpp.), 28. panta 1. un 4. punkta teksts ir šāds:
“1.      “Derīgu [Eiropas Savienības] vai [Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)] vadītāja apliecību turētāji, kuru parastā dzīvesvieta 7. panta
1. vai 2. punkta izpratnē ir Vācijā, drīkst vadīt transportlīdzekļus Vācijā tiem piešķirto tiesību apmērā, ievērojot 2.–4. punktā
minētos ierobežojumus. [..]
[..]
4.      1. punktā minētās tiesības neattiecas uz tādiem [Savienības] vai EEZ vadītāja apliecību turētājiem,
[..]
2)      kuru parastā dzīvesvieta, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts
informāciju, šo apliecību izsniegšanas brīdī bijusi dalībvalsts teritorijā, izņemot gadījumu, ja viņi ir ieguvuši minētās
vadītāju apliecības, uzturoties vismaz sešus mēnešus kā skolēni vai studenti 7. panta 2. punkta izpratnē,
3)      kuriem ar tiesas uz laiku vai uz mūžu vai arī administratīvas iestādes ar nekavējoties izpildāmu vai galīgu lēmumu Vācijā
uz laiku vai pavisam ir tikušas atņemtas transportlīdzekļa vadīšanas tiesības vai vadītāja apliecības izsniegšana tikusi atteikta
ar galīgu lēmumu, vai šīs apliecības nav atņemtas tikai tādēļ, ka viņi no tām atteikušies brīvprātīgi,
[..].
Iepriekš pirmā teikuma 2. un 3. punktā minētajos gadījumos iestāde var pieņemt deklaratīvu administratīvu aktu, kurā ir konstatēta
transportlīdzekļa vadīšanas tiesību neesamība.”

Pamata tiesvedības rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
M. Grasere, dzimusi 1955. gadā, kas ir Vācijas pilsone un kuras dzīvesvieta ir Fīrettrunštatē, Vācijā, nekad nav bijusi Vācijas
vadītāja apliecības turētāja.
2006. gada 31. maijā M. Grasere saņēma Plzeņas [
Plzeň
] pašvaldības (Čehijas Republika) izsniegtu vadītāja apliecību, kurā kā dzīvesvieta ir norādīta “Viereth-Trunstadt, Spolková
Republika Nemecko” (“Fīrettrunštate, Vācijas Federatīvā Republika”).
Ar 2009. gada 3. aprīļa vēstuli Vācijas iestāde, kuras kompetencē ir vadītāja apliecību izsniegšana (turpmāk tekstā – “iestāde”),
lūdza M. Graseri iesniegt savu vadītāja apliecību, lai tajā izdarītu ierakstu, ka viņai nav tiesību vadīt transportlīdzekli
Vācijas teritorijā, jo, izsniedzot šo vadītāja apliecību, nav ticis ievērots dzīvesvietas nosacījums. Šī iestāde, lai pieņemtu
lēmumu par viņas transportlīdzekļa vadīšanas tiesību atņemšanu, arī uzklausīja prasītāju.
M. Grasere minēto iestādi lūdza tai piešķirt tiesības izmantot savu Čehijas vadītāja apliecību Vācijas teritorijā, jo viņa
nekad agrāk neesot izdarījusi nevienu ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu. Gadījumā, ja tas netiktu atļauts, viņa lūdza izsniegt
Vācijas vadītāja apliecību. Iestāde šos lūgumus noraidīja.
Ar 2009. gada 3. jūnija lēmumu iestāde aizliedza M. Graserei izmantot savu Čehijas vadītāja apliecību Vācijas teritorijā un
pieprasīja viņai iesniegt šo apliecību, lai tajā izdarītu ierakstu par šo aizliegumu. Gadījumā, ja viņa to nedarīšot, minētā
apliecība tikšot konfiscēta.
2009. gada 1. jūlijā M. Grasere vērsās Bairutas Administratīvajā tiesā [
Verwaltungsgericht Bayreuth
] ar prasību atcelt šo 2009. gada 3. jūnija lēmumu. Ar 2009. gada 22. septembra spriedumu šī tiesa atcēla minēto lēmumu.
Verwaltungsgericht Bayreuth
uzskatīja, ka dzīvesvietas principa pārkāpums vien nevar būt pamats transportlīdzekļa vadīšanas tiesību neatzīšanai Vācijas
teritorijā. Pēc šīs tiesas domām, lai attaisnotu šādu atzīšanas atteikumu, papildus šā dzīvesvietas nosacījuma neievērošanai
būtu vajadzīgs, lai M. Graserei tiktu piemērots iepriekšējās vadītāja apliecības atņemšanas, apturēšanas, atcelšanas vai ierobežošanas
pasākums.
Bavārijas federālā zeme par
Verwaltungsgericht Bayreuth
spriedumu cēla apelāciju Bavārijas Augstākajā administratīvajā tiesā [
Bayerischer Verwaltungsgerichtshof
], kura šādos apstākļos nolēma apturēt tiesvedību un vērsties Tiesā ar šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 91/439/EEK 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņemošajai dalībvalstij
ir tiesības neatzīt citas dalībvalsts izsniegto vadītāja apliecību, ja, pamatojoties uz šajā vadītāja apliecībā izdarītajām
atzīmēm, tiek konstatēts, ka ir pārkāpti šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi, un ja pirms tam uzņemošā
dalībvalsts vadītāja apliecības saņēmējam nav piemērojusi pasākumus Direktīvas 91/439/EEK 8. panta 2. punkta izpratnē?”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts, 7. panta 1. punkta
b) apakšpunkts, kā arī 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka uzņemošā dalībvalsts atsakās
atzīt savā teritorijā citas dalībvalsts izsniegtu vadītāja apliecību, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm,
tiek konstatēts, ka šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais parastās dzīvesvietas nosacījums nav ticis
ievērots, bet minētās vadītāja apliecības turētājam uzņemošajā dalībvalstī nav ticis piemērots neviens no pasākumiem minētās
direktīvas 8. panta 2. punkta izpratnē.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā ir paredzēts bez jebkādām formalitātēm savstarpēji atzīt
dalībvalstīs izdotas vadītāja apliecības. Šajā tiesību normā ir ietverts nepārprotams un precīzs dalībvalstu pienākums, kas
nepieļauj nekādu rīcības brīvību, veicot šī pienākuma izpildes pasākumus (2009. gada 19. februāra spriedums lietā C‑321/07
Schwarz
, Krājums, I‑1113. lpp., 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izdevējai dalībvalstij ir jāpārbauda, vai Savienības tiesībās noteiktās minimālās prasības, tostarp minētās direktīvas 7. panta
1. punktā paredzētie nosacījumi par dzīvesvietu un piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai, ir izpildītas un tātad – vai vadītāja
apliecības izsniegšana ir pamatota (iepriekš minētais spriedums lietā
Schwarz
, 76. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja dalībvalsts iestādes ir izsniegušas vadītāja apliecību atbilstoši Direktīvas 91/439 1. panta 1. punktam, citas dalībvalstis
nav tiesīgas pārbaudīt, vai ir ievēroti šajā direktīvā paredzētie izsniegšanas nosacījumi. Proti, tas, ka personai ir dalībvalstī
izsniegta vadītāja apliecība, ir uzskatāms par pierādījumu, ka šīs apliecības turētājs tās izsniegšanas dienā atbilda minētajiem
nosacījumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Schwarz
, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr no 2008. gada 26. jūnija spriedumiem apvienotajās lietās C‑329/06 un C‑343/06
Wiedemann
un
Funk
(Krājums, I‑4635. lpp.), kā arī apvienotajās lietās no C‑334/06 līdz C‑336/06
Zerche
u.c. (Krājums, I‑4691. lpp.) izriet, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts, 7. panta 1. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka dažos gadījumos tie pieļauj, ka dalībvalsts atsakās savā teritorijā atzīt transportlīdzekļa vadīšanas
tiesības, kas izriet no vadītāja apliecības, kura izsniegta pēc tam, kad citā dalībvalstī ir atņemta vadītāja apliecība (šajā
ziņā skat. 2009. gada 9. jūlija rīkojumu lietā C‑445/08
Wierer
, 50. punkts).
Precīzāk, dalībvalsts var atteikties atzīt transportlīdzekļa vadīšanas tiesības, kas izriet no vadītāja apliecības, kura izsniegta
pēc tam, kad cita dalībvalsts ir piemērojusi atņemšanas līdzekli, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm
vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, tiek konstatēts, ka šīs apliecības izdošanas brīdī tās turētāja,
kam pirmajā minētajā dalībvalstī atņemta iepriekšējā apliecība, parastā dzīvesvieta nav bijusi izdevējas dalībvalsts teritorijā
(šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Wiedemann
un
Funk
, 73. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Zerche
u.c., 70. punkts).
Tādējādi tiktāl, ciktāl dzīvesvietas nosacījums izsniegšanas dalībvalstī acīmredzami nav ticis ievērots, vadītāju apliecību
savstarpējās atzīšanas princips netiek apdraudēts.
Savos rakstveida apsvērumos M. Grasere apgalvoja, ka atšķirībā no attiecīgajiem vadītāja apliecību turētājiem lietās, kurās
tika pasludināti iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Wiedemann
un
Funk
, kā arī apvienotajās lietās
Zerche
u.c., kuriem tika atņemta iepriekšējā vadītāja apliecība, viņai nekad iepriekš nav bijusi vadītāja apliecība un tādēļ nav
ticis piemērots šāds pasākums. Šā iemesla dēļ minētajos spriedumos veiktā analīze neesot piemērojama viņas gadījumam un ar
dzīvesvietas nosacījuma neievērošanu nevarot attaisnot viņas Čehijā izsniegtās vadītāja apliecības neatzīšanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 91/439 preambulas ceturto apsvērumu Savienības likumdevējs uzskata, ka satiksmes
drošības interesēs ir jānosaka minimālās prasības vadītāja apliecību izdošanai. Viena no šīm prasībām – par dzīvesvietu –
ir iekļauta šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar kuru vadītāju apliecības tiek izdotas tikai tiem
pretendentiem, kam parastā dzīvesvieta ir dalībvalstī, kas izdod vadītāja apliecību, vai kas var pierādīt, ka tur ir mācījušies
vismaz sešus mēnešus.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka dzīvesvietas nosacījums palīdz tostarp cīņā ar “vadītāja apliecību tūrismu”, jo dalībvalstu tiesību
akti par vadītāja apliecību izsniegšanu nav pilnībā saskaņoti. Turklāt šis nosacījums ir vajadzīgs, kontrolējot, kā tiek ievērots
piemērotības transportlīdzekļa vadīšanai nosacījums (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Wiedemann
un
Funk
, 69. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Zerche
u.c., 66. punkts).
Turklāt kā priekšnosacījums, kas ļauj pārbaudīt, kā pretendents ievēro citus Direktīvā 91/439 paredzētos nosacījumus, dzīvesvietas
nosacījums, kas nosaka izdevēju dalībvalsti, ir īpaši būtisks salīdzinājumā ar citiem šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem
(iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Wiedemann
un
Funk
, 70. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Zerche
u.c., 67. punkts).
Kā savu secinājumu 33. punktā norādījis ģenerāladvokāts, minētajā direktīvā nav saistībā ar pretendenta dzīvesvietas nosacījumu
nodalīti pirmās vadītāja apliecības izsniegšanas un izsniegšanas pēc iepriekšējās apliecības atņemšanas gadījumi. Abos gadījumos
to var izsniegt, ja vadītāja apliecības izdevējas dalībvalsts teritorijā ir personas parastā dzīvesvieta vai ja persona var
pierādīt, ka tajā ir mācījusies vismaz sešus mēnešus.
Ir jākonstatē, ka dzīvesvietas nosacījumam ir īpaša nozīme arī pirmās vadītāja apliecības izsniegšanas gadījumā.
Precīzāk, ja šis nosacījums šādā gadījumā nav ievērots, izdevējas dalībvalsts iestādēm ir sarežģīti, pat neiespējami pārbaudīt,
vai ir ievēroti citi Direktīvā 91/439 paredzētie nosacījumi. Bez šādas pārbaudes var būt tā, ka šādi izsniegtas vadītāja apliecības
turētājam nav tostarp vajadzīgo zināšanu un vadīšanas spēju un tādēļ tas apdraud ceļu satiksmes drošību. Turklāt varētu tikt
apdraudēts princips, kas noteikts šīs pašas direktīvas 7. panta 5. punktā un saskaņā ar kuru jebkurai personai var izsniegt
tikai vienu vadītāja apliecību.
Tam, ka minētās apliecības turētājam uzņemošajā dalībvalstī nav piemērots neviens no pasākumiem direktīvas 8. panta 2. punkta
izpratnē, šajā ziņā nav nozīmes.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts, 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts,
kā arī 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj, ka uzņemošā dalībvalsts atsakās atzīt savā teritorijā
citas dalībvalsts izsniegtu vadītāja apliecību, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm, tiek konstatēts,
ka šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais parastās dzīvesvietas nosacījums nav ticis ievērots. Tam,
ka minētās apliecības turētājam uzņemošajā dalībvalstī nav piemērots neviens no pasākumiem direktīvas 8. panta 2. punkta izpratnē,
šajā ziņā nav nozīmes.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām, kas grozīta ar Komisijas 2008. gada 27. jūnija
Direktīvu 2008/65/EK, 1. panta 2. punkts, 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kā arī 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka tie pieļauj, ka uzņemošā dalībvalsts atsakās atzīt savā teritorijā citas dalībvalsts izsniegtu vadītāja apliecību,
ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm, tiek konstatēts, ka šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā
paredzētais parastās dzīvesvietas nosacījums nav ticis ievērots. Tam, ka minētās apliecības turētājam uzņemošajā dalībvalstī
nav piemērots neviens no pasākumiem minētās direktīvas 8. panta 2. punkta izpratnē, šajā ziņā nav nozīmes.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.