CELEX: 62009CJ0522
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 79/409/EMÜ
Loodusliku linnustiku kaitse
Erikaitsealad
Arvuliselt ja suuruselt ebapiisav määramine
Kohtueelse menetluse normide rikkumine
Hagi vastuvõetamatus

Euroopa Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Rumeenia ei ole erikaitsealadena klassifitseerinud
arvuliselt ja suuruselt piisavalt selliseid alasid, mis on nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku
linnustiku kaitse kohta (EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 98) (edaspidi ”linnudirektiiv„) I lisas loetletud linnuliikide
ning selles lisas nimetamata rändliikide kaitseks kõige sobivamad, siis on Rumeenia rikkunud kohustusi, mis tulenevad talle
selle direktiivi artikli 4 lõigetest 1 ja 2.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Linnudirektiivi artikli 4 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.      I lisas nimetatud liikide elupaikade kaitseks tuleb rakendada erimeetmeid, et kindlustada nende liikide säilimine ja paljunemine
levikualal.
Sellega seoses võetakse arvesse järgmist:
a)      väljasuremisohus liigid;
b)      liigid, mis on tundlikud teatavate muutuste suhtes oma elupaigas;
c)      liigid, mida peetakse nende väikesearvuliste asurkondade või piiratud kohaliku leviku tõttu haruldaseks;
d)      teised liigid, mis oma elupaiga eripära tõttu nõuavad erilist tähelepanu.
Hindamisel võetakse arvesse arvukuse arengutendentse ja muutumist.
Liikmesriigid klassifitseerivad erikaitsealadena nende liikide kaitseks eelkõige arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad,
võttes arvesse nende liikide kaitsenõudeid geograafilistel maismaa‑ ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse.
2.      Liikmesriigid võtavad samalaadseid meetmeid I lisas nimetamata, kuid reeglipäraselt esinevate rändliikide ja nende pesitsus‑,
sulgimis‑ ja talvitusalade ning rändepeatuspaikade suhtes, pidades silmas nende kaitsmise vajadust geograafilistel maismaa–
ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse. Sel eesmärgil pööravad liikmesriigid erilist tähelepanu märgalade ja
eelkõige rahvusvahelise tähtsusega märgalade kaitsele.”
1. jaanuaril 2007 jõustus Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia Euroopa Liiduga ühinemise leping (ELT 2005 L 157, lk 11). Vastavalt
akti Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (ELT 2005
L 157, lk 203) artikli 53 lõikele 1 jõustab Rumeenia meetmed, mida on vaja, et ta võiks alates ühinemiskuupäevast järgida
direktiive EÜ artikli 249 tähenduses, kui selles aktis ei ole ette nähtud muud tähtaega. Lisaks sätestab nimetatud artikkel,
et Rumeenia teatab kõnealustest meetmetest komisjonile hiljemalt ühinemiskuupäevaks või, kui see on asjakohane, nimetatud
aktis ette nähtud tähtajaks.
Kuna sama akt ei sätesta ei üleminekuperioodi erikaitsealadena klassifitseerimiseks vastavalt linnudirektiivi artikli 4 lõigetele 1
ja 2 ega kindlat tähtaega selle direktiivi üleminekumeetmetest teatamiseks, siis oleks Rumeenia pidanud nimetatud direktiivi
rakendamiseks ettenähtud meetmed ning eelkõige selle sättega seotud meetmed võtma vastu hiljemalt ühinemiskuupäevaks.

Kohtueelne menetlus
Kuna Rumeenia ei esitanud linnudirektiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 alusel nõutavat siseriiklikku erikaitsealade loendit, leidis
komisjon, et jättes vajalikud erikaitsealad klassifitseerimata, on see liikmesriik rikkunud nende sätetega ettenähtud kohustust
ning saatis talle seega 23. oktoobril 2007 märgukirja.
Seoses sellega täpsustas märgukiri järgmist:
„Rumeenia valitsus ei ole aga käesolevaks hetkeks siseriiklikku erikaitsealade loendit komisjonile esitanud. Sellest tulenevalt
võib järeldada, et kuna Rumeenia ei ole asjakohaseid erikaitsealasid klassifitseerinud, siis ei ole ta täitnud oma kohustust
võtta linnudirektiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 sätestatud meetmed.
Seega leiab komisjon, et kuna Rumeenia ei ole erikaitsealadena klassifitseerinud arvuliselt ja suuruselt selliseid alasid,
mis on [linnudirektiivi] I lisas loetletud linnuliikide ning Rumeenia territooriumil reeglipäraselt esinevate rändliikide
kaitseks kõige sobivamad, siis ei ole Rumeenia täitnud nimetatud direktiivi artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.”
Oma 21. detsembri 2007. aasta vastuses osutas Rumeenia, et erikaitsealadena klassifitseerimise kohta on võetud vastu valitsuse
otsus ning see on koos selle lisadega, mis sisaldavad erikaitsealade loendit, avaldatud 31. oktoobri 2007. aasta
Monitorul Oficial al României
’s.
Leides, et erikaitsealadena klassifitseeritud alad ei olnud linnudirektiivi I lisas loetletud linnuliikide ja rändliikide
kaitse eesmärke arvesse võttes arvuliselt ja suuruselt piisavad, esitas komisjon 23. septembril 2008 põhjendatud arvamuse,
kutsudes Rumeeniat võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid.
Rumeenia ametivõimud vastasid komisjoni põhjendatud arvamusele 25. novembri 2008. aasta kirjaga, väites eelkõige, et komisjon
on muutnud menetluse eset, kuna märgukiri põhines erikaitsealade loendi edastamata jätmisel, samas kui põhjendatud arvamus
käsitleb erikaitsealade arvuliselt ja suuruselt ebapiisavat klassifitseerimist. Samuti esitasid nad tõenditele tuginedes põhjused,
mis õigustavad teatavate alade täielikku või vajadusel osalist määramata jätmist.
Leides, et Rumeenia rikub jätkuvalt kohustusi, esitas komisjon 15. detsembril 2009 kõnesoleva hagi.

Hagi

Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Rumeenia esitab hagi vastuvõetamatuse vastuväite põhjendusel, et komisjon muutis selle eset. Nimelt heitis ta märgukirjas
liikmesriigile ette, et too ei esitanud erikaitsealade loendit, samas kui põhjendatud arvamuses viitas ta, et erikaitsealad
on arvuliselt ja suuruselt ebapiisavalt määratud. Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab põhjendatud arvamus
aga tuginema samadele väidetele kui need, millele on viidatud märgukirjas.
Rumeenia sõnul osutas komisjon määratud erikaitsealade arvulisele ja suuruselisele ebapiisavusele esimest korda põhjendatud
arvamuses nii, et Rumeenia ametivõimudel ei olnud mingit põhjust ega võimalust oma vastuses märgukirjale nimetatud alade määramise
piisavust tõendada. Lisaks väidab kostjaks olev liikmesriik, et märgukirjale vastamise ja põhjendatud arvamuse vahelisel ajavahemikul
ei olnud Rumeenia teadlik määramise ebapiisavusest nii, et ta ei saanud kohtueelse menetluse algusest saadik sobivat kaitset
ette valmistada.
Komisjon vaidleb vastu, et ta heitis märgukirjas Rumeeniale ette, et too ei ole talle esitanud linnudirektiivi artikli 4 lõigetes 1
ja 2 nõutud erikaitsealade loendit ning sobilike erikaitsealade määramata jätmisega on ta rikkunud nende sätetega kehtestatud
kohustusi. Põhjendatud arvamuses täpsustas komisjon peale siseriiklike üleminekumeetmete hindamist, et kõnealuseid sätteid
silmas pidades ei ole erikaitsealadena klassifitseeritud alad arvuliselt ja suuruselt piisavad. Sellega seoses meenutab ta,
et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ja eelkõige vastavalt 30. novembri 2006. aasta otsusele kohtuasjas C–32/05: komisjon
vs.
Luxembourg (EKL 2006, lk I‑11323, punkt 56) on väide puuduliku ülevõtmise kohta igal juhul hõlmatud direktiivi täies ulatuses
ülevõtmata jätmisel põhineva väitega ja on viimasega võrreldes teisejärguline.
Lisaks väidab komisjon, et kuigi märgukiri ja põhjendatud arvamus peavad põhinema samadel väidetel, siis ei saa see nõue minna
nii kaugele, et eeldada, et väited kattuksid täielikult, kui vaidluse eset ei ole laiendatud ega muudetud, vaid vastupidi
kitsendatud. Seega ei ole Rumeenia kaitseõigusi rikutud.
Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kohtueelse menetluse eesmärk on anda asjaomasele liikmesriigile võimalus ühelt
poolt täita liidu õigusest tulenevad kohustused ja teiselt poolt esitada tulemuslikult komisjoni etteheidetele vastuväited
(vt eelkõige 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑147/03: komisjon
vs.
Austria, EKL 2005, lk I‑5969, punkt 22 ja viidatud kohtupraktika).
Nimelt on asjaomase liikmesriigi võimalus omapoolseid märkusi esitada, isegi kui ta otsustab seda mitte kasutada, oluline
EL toimimise lepinguga ettenähtud garantii ja sellest kinnipidamine on liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse õiguspärasuse
seisukohalt oluline menetlusnorm (vt eelkõige 15. detsembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 211/81: komisjon
vs.
Taani, EKL 1982, lk 4547, punkt 9).
Käesoleval juhul tuleb sedastada, et komisjon tegi oma märgukirjaga Rumeeniale sisuliselt etteheite, et ta ei ole esitanud
siseriiklikku erikaitsealade loendit, ning sellele väitele tuginedes järeldas ta üldjoontes, et see liikmesriik on rikkunud
oma kohustust klassifitseerida sobilikud erikaitsealad linnudirektiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 tähenduses.
Lisaks sellele esitas Rumeenia vähem kui kahe kuu jooksul pärast märgukirja saamist – 21. detsembril 2007 – komisjonile vahepeal
klassifitseeritud erikaitsealade siseriikliku loendi, millest nähtub, et see liikmesriik klassifitseeris linnudirektiivi artikli 4
lõikeid 1 ja 2 kohaldades suure arvu erikaitsealasid. Ometi heitis komisjon 23. septembril 2008 esitatud põhjendatud arvamuses
sellele liikmesriigile üksikasjalikele argumentidele tuginedes ette, et lähtuvalt linnudirektiivi artikli 4 lõigetest 1 ja 2
klassifitseeris too erikaitsealasid arvuliselt ja suuruselt ebapiisavalt, ilma et ta oleks eelnevalt andnud liikmesriigile
võimaluse sellega seoses omapoolseid märkusi esitada.
Selline juhtum eristub seega selgelt eelnevalt komisjoni poolt esile toodud juhtumist, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Luksemburg. Nimelt ei teatanud kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, Luksemburgi Suurhertsogriik kohtueelses menetluses
ühestki meetmest kõnealuse direktiivi ülevõtmiseks ning sellega jättis ta mulje, nagu võetaks ülevõtmiseks vajalikud meetmed
kohe vastu. Alles hiljem, kui komisjon pöördus Euroopa Kohtusse, väitis see liikmesriik oma repliigis, et kõnealuse direktiivi
nõuetekohase ülevõtmise tagamiseks on seadus vastu võetud. Sellistel asjaoludel leidis Euroopa Kohus, et kui kohtueelses menetluses
on saavutatud selle eesmärk kaitsta vastava liikmesriigi õigusi, siis ei saa see liikmesriik komisjonile ette heita, et komisjon
on laiendanud või muutnud kohtueelses menetluses määratletud hagi eset, kuna komisjon täpsustas pärast seda, kui ta oli liikmesriigile
ette heitnud direktiivi täies ulatuses ülevõtmata jätmist, oma repliigis, et direktiivi väidetav ülevõtmine asjassepuutuva
liikmesriigi poolt, millele viimane esimest korda viitas kostja vastuses, on selle direktiivi teatavate sätete osas igal juhul
nõuetele mittevastav või mittetäielik (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Luksemburg, punktid 54–56).
Seega tuleb esitatud põhjendustest lähtudes sedastada, et pärast põhjendatud arvamuses Rumeeniale etteheidetud rikkumine ei
olnud märgukirjas piisavalt tuvastatud ning kohtueelses menetluses ei ole saavutatud selle eesmärki kaitsta asjaomase liikmesriigi
õigusi esitada oma märkusi komisjoni poolt esitatud etteheidete suhtes nii, et hagi tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna Rumeenia esitas nõude jätta kohtukulud komisjoni kanda ning kohtuotsus on tehtud viimase kahjuks, jäetakse kohtukulud
komisjoni kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: rumeenia.